Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач 13 вересня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень вказав, що він з 15.03.1996 року почав працювати в ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод». 07 лютого 1997 року позивач уклав з орендним підприємством Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського контракт № 8. Відповідно до п. 4 вказаного контракту, протягом одного року з моменту укладення даного контракту позивачу адміністрація підприємства зобов'язалась надати трикімнатну квартиру на сім`ю. 12 лютого 1997 року Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська позивачу видано ордер на жиле приміщення - квартиру [ADDRESS] Після цього родина позивача заселилася в квартиру, зареєстрували місце проживання та проживають у квартирі до сьогодні, сплачують комунальні послуги, а також за власні кошти було зроблено ремонт. Відпрацювавши більш ніж п'ять років на підприємстві позивач повністю виконав умови п. 5 вказаного контракту. Однак, відповідач своє зобов'язання не виконав, оскільки не оформив належних документів про передачу спірної квартири у приватну власність позивача. Позивач просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Від представника відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву визнав та не заперечував проти її задоволення. Разом з тим, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом нерухомого майна - квартирою [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» (на даний час ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод»), на підставі свідоцтва про право власності від 29.11.2002 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно рішення № 2471 від 21.11.2002 року, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в облікову книгу №30ЖЮ за реєстровим № 1859-8 (а.с.85,88). Встановлено, що [PERSON] в період з 15.03.1996 року по 20.01.2004 року працював у ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод», був звільнений у зв'язку з переведенням за його згодою на інше підприємство, що підтверджується записами трудової книжки (а.с.18-23). 07 лютого 1997 року між [PERSON] та Орендним підприємством Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського було укладено контракт № 8 (а.с.14). Згідно п.4 контракту, протягом року з моменту підписання вказаного контракту [PERSON] адміністрація орендного підприємства зобов'язується надати трикімнатну квартиру на родину. Постановою дирекції і комітету профсоюза орендного підприємства Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського від 10 лютого 1997 року № 16, [PERSON], [INFO] виділено на сім`ю з п'яти осіб трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.15). На підставі вищезазначеної постанови позивачу надано ордер на житлове приміщення, а саме, квартиру [ADDRESS] на сім`ю з п'яти осіб (а.с.16). Отже, позивач [PERSON] разом із своєю сім'єю на підставі ордеру, як наймач, вселилася в спірну квартиру. Між сторонами склались правовідносини щодо найму житла, оскільки позивач вселився з відома власника, та за користування житлом здійснює оплату за надання послуг. Однак, як зазначає позивач він виконав умови контракту № 8, відпрацювавши більш ніж п'ять років на підприємстві, однак відповідач своє зобов'язання не виконав, оскільки не оформив право приватної власності на спірну квартиру на ім`я позивача. Разом з тим, суд не погоджується з вказаними твердженнями та вважає їх неспроможними за нижченаведених підстав. Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім`ї та місце реєстрації № 5689 від 07.04.2016 року (а.с.24). Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно поданих позивачем доказів, останній отримав ордер на право користування належною ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» квартирою, доказів, що позивачу квартира передана у власність, суду не надано. Крім того, суд звертає увагу, що пункт 4 контракту № 8 від 07 лютого 1997 року, на який посилається позивач не містить обов'язку відповідача надати спірну квартиру у приватну власність позивача, а вказано надати квартиру для проживання сім`ї, що і було зроблено на підставі ордеру. Таким чином, [PERSON] не позбавлений можливості набути право власності на спірну квартиру в порядку, передбаченому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено, що діями відповідача порушуються його законні права та інтереси, які би підлягали судовому захисту. З огляду на вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що немає законних підстав для визнання права власностіна спірну квартиру за позивачем, у зв'язку із чим позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.141 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed