Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

позивач [PERSON], в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної у м. Кривому Розі Ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, просила надати дозвіл на виїзд за межі України в усі країни, в тому числі у країни Шенгенської зони , Республіку Франція, Республіку Італія, Республіку Іспанія - малолітньому [PERSON], [INFO] без дозволу та супроводу батька - громадянина [PERSON] до досягнення малолітнім [PERSON], [INFO] шістнадцятирічного віку, тобто до [INFO] року. В обґрунтування позовної заяви позивач вказала, що вона з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2012 року. [INFO] року у них народився син [PERSON], в свідоцтві про народження дитини згідно ст. 135 СК України вказаний батьком відповідач по справі [PERSON]. Фактичні шлюбні відносини сторони припинили з 2018 року , мешкають окремо, дитина проживає з позивачем . Між сторонами повне непорозуміння, вони не спілкуються, стосунків не підтримують. Позивач вказує, що вона має можливість вивозити дитину за кордон на відпочинок, але відповідач не надає дозволу на вивезення дитини за кордон. Позивач бажає для оздоровлення дитини вивозити сина на узбережжя Чорного моря, до морських курортів Республіки Франція, Республіки Італія, Республіки Іспанія та до країн Шенгенської зони , але в цьому перешкоджає відповідач, він не надає згоди на виїзд дитини за кордон, але без будь-яких на те причин, позивач вважає, щоб їй зашкодити. Відповідач з дитиною не спілкується, її життям не цікавиться. Позивач бажає щоб її син розвивався, укріплював здоров'я, збагачував свій культурний та духовний розвиток відвідуючи інші країни. Відповідач своїми діями позбавляє сина можливості вільно пересуватися з ціллю оздоровлення, культурного збагачення та розвитку, тому позивач звернулася до суду. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила її задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави, які в ній зазначені. Пояснила, що вони не виїздили за межі країни ще ніколи, до чоловіка, батька дитини зверталася, але він відмовив у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, тому звернулася до суду. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що мати позивача зверталася до нього з питанням надати дозвіл на поїздку в Єгипет та Ізраїль, потім зверталася сама позивач , він спочатку погодився на виїзд дитини на відпочинок. Але потім сказали, що [PERSON] , тобто позивач знайшла собі чоловіка у Франції та має намір вивезти дитину до Франції, тоді відповідач відмовився надавати згоду на вивезення дитини за кордон. Цим літом він планує повезти дитину на море в межах України. Відповідач не проти поїздок дитини на відпочинок. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти виїзду дитини на відпочинок за кордон, позовні вимоги підтримала. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2012 року. [INFO] року у них народився син [PERSON], в свідоцтві про народження дитини згідно ст. 135 СК України вказаний батьком відповідач по справі [PERSON]. (а.с. 4). Фактичні шлюбні відносини сторони припинили з 2018 року , мешкають окремо, дитина проживає з позивачем. Встановлено, що спір між сторонами виник з приводу того, що позивач має намір забезпечити малолітній дитині відпочинок, розвиток та має намір з цією метою неодноразово виїжджати за кордон, однак відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Однак, відповідно положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18 зробила правовий висновок, відповідно до якого тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, та до певної країни, а, згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем, не наведено жодної із зазначених вище підстав для задоволення заявлених позовних вимог, позивачем не вказано на який саме період та до якої саме країни буде вивезена малолітня дитина, чим позивач не виконала вимоги Закону, а зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed