Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.09.2018 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , Київської міської ради, яким з урахуванням заяви про зміну підстав позову просить, відновити стан земельної ділянки [ADDRESS] , загальною площею 0,10 га [PERSON] , який існував до порушення прав, шляхом визнання недійсним рішення Київської міської ради № 503/3337 від 01.10.2007 року про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд площею 0,06 га на [ADDRESS] та виданого на його підставі 17.05.2011 року на ім`я [PERSON] . Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 028977 площею 0,0619 га по [ADDRESS] , посилаючись на те, що 22.08.2007 року рішенням КМР № 317/2151 йому було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] . 01.10.2007 року рішенням КМР № 503/3337 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд площею 0,06 га на [ADDRESS] та 17.05.2011 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку на площу 0,0619 га. Зазначив, що 12.06.2008 року він як сусідній землекористувач в офісі ПП «ГЕОС» по [ADDRESS] підписав акт встановлення меж де площа земельної ділянки [PERSON] була визначена у розмірі 0,06 га, проте на місцевості межі не встановлювались, межові знаки в натурі нікому не передавались. 25.07.2018 року він звернувся до КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» за виготовленням технічної документації для реєстрації права власності за ним на земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] та при виїзді на місцевості з`ясувалось, що конфігурація земельної ділянки [PERSON] ( координати) по [ADDRESS] накладаються на його земельну ділянку, у зв`язку з чим його земельна ділянка зменшилась по площі на 0,02 га. Вважає, що право власності [PERSON] на земельну ділянку площею у межах 0,06 га по [ADDRESS] порушує його законні права, як законного користувача земельної ділянки, у зв`язку з допущеними помилками в технічній документації [PERSON] . Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 02 квітня 2021 р. закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на обставини викладені у поданому до суду 01.02.2019 року відзиві. Представник КМР - Нежурбіда М.Г. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Згідно з ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За зістом ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22.08.2007 року рішенням КМР № 317/2151 [PERSON] було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (т. а.с. 15-16). Рішенням КМР № 503/3337 від 01.10.2007 року «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Святошинському районі м. Києва, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд площею 0,06 га на [ADDRESS] (т.1 а.с. 155-158). 17.05.2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було видано [PERSON] . Державний акт на право власності на земельну ділянку на площу 0,0619 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельних споруд (т. 1 а.с. 163). З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2008 року в приміщенні ПП «ГЕОС» [PERSON] був підписав акт здачі прийомки перенесених в натур ( на місцевості) меж земельної ділянки переданої у приватну власність для обслуговування жилого будинку і господарських споруд, де площа земельної ділянки [PERSON] визначена у розмірі 0,06 га (т.1 а.с. 17). Ухвалою суду від 25.11.2019 року по даній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу. Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи виготовленої «Українським центром судових експертиз» № 2-29/05 від 29.05.2020 року встановлено, що площа та межі земельних ділянок сторін у справі за фактичним використанням не відповідають площі та межам відповідно до площі, переданої у власність за рішенням Київської міської ради Волошиній С.К. [ADDRESS] ( 0,06 га) а саме: земельна ділянка, яка перебуває у фактичному користуванні, становить 0,0517 га, тобто зменшилась на 0,0102 га (т. 2 а.с. 1-21). Вказані обставини спростовують доводи позивача, про те, що земельна ділянка яка належить [PERSON] по [ADDRESS] не накладається на земельну ділянку позивача. Відповідно до ст. 148 Конституції України місцеві ради самостійно вирішують питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами. Відповідно до ст. 9 ЗК України Київській міській раді надано широкі повноваження у галузі земельних відносин. Перелік повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин визначено у пунктах «а» - «л» ст. 9 ЗК України. Зокрема, їй належить право розпорядження землями територіальної громади м. Києва та передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України, а також надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 34 частини 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. Оскільки, Київська міська рада є колегіальним органом, вона приймає нормативні та інші акти у формі рішень на її пленарному засіданні для обговорення більшістю депутатів від загального складу ради в порядку, визначеному ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тобто, вирішення питання про передачу землі у користування є виключним правом ради і це питання вирішується виключно на пленарному засіданні відповідної ради. За змістом ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Згідно з ч.ч. 7-10 ст. 118 ЗК України, відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд до відповідних місцевих державних адміністрацій або органу місцевого врядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та має рішення про передачу земельної ділянки у власність. Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Рішенням КМР № 503/3337 від 01.10.2007 року «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Святошинському районі м. Києва, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд площею 0,06 га на [ADDRESS] . Після прийняття рішення Київської міської ради про передачу земельної ділянки у власність чи в оренду здійснюється перенесення її меж у натуру (на місцевість) та виготовлення документа, що посвідчує право користування землею або право власності на землю. Із аналізу вище вказаного вбачається, що Київська міська рада, приймаючи рішення № 503/3337 від 01.10.2007 року «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Святошинському районі м. Києва», діяла у порядку та у межах, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним кодексом України, рішенням Київської міської ради № 313/1747 від 14 березня 2002 року про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві». Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ст. 21 ч. 1 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Таким чином, відповідач [PERSON] використала своє право на отримання земельної ділянки у передбаченому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. Також, слід зазначити, що індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.97 N 2-зп в справі N 3/35-313 вказано, що «... за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.». У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 N 9- рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію. Оскільки рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 503/3337 було реалізовано через оформлення відповідних документів на право власності земельних ділянок, то являється таким, що вичерпало свою дію. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, представником відповідача [PERSON] було подано заяву про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права, на що суд зазначає наступне. Як вже зазначалось вище, рішення Київської міської ради № 503/333 прийнято 01.10.2007 року. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли поступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93). Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з частиною другою статті 9 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин, які позначаються тут як майнові відносини у сфері господарювання. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відтак, ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. ч. 3-4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Рішення Київської міської ради є загальнодоступною публічною інформацією, яка міститься у вільному доступі на офіційному веб-порталі Київради та друкуються в офіційній періодиці останньої. Однак суд, прийшов до висновку про відмову в позові і застосування строку позовної давності є недоцільним, оскільки відсутнє порушене право, що підлягає захисту. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed