Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач 31.05.2021 року звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просив зобов`язати відповідача [PERSON] виконати свої обов`язки за договорами позики №1 від 21.05.2013 року, №2 від 21.05.2013 року, №3 від 27.05.2013 року, №4 від 29.05.2013 року, №5 від 29.05.2013 року, №6 від 06.10.2013 року, а саме виконати за позикодавця [PERSON] всі фінансові зобов`язання за кредитними договорами (сплата тіла кредиту, відсотків та користування кредитом та інших проплат, передбачених договорами) на протязі всього терміну дії кредитних договорів до моменту повного погашення кредитних боргів. Відповідно до пункту 1 вищезазначених Договорів позики позивач як Позикодавець передав у власність відповідачу (Позичальнику) 19837,00 грн., 23600,00 грн., 15000,00 грн., 14560,00 грн., 8000,00 грн та 14880,00 грн. Позивач посилається на те, що істотні умови вищезазначених договорів є ідентичними, пунктом 4 кожного з договорів зазначено,що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за договором. Пунктом 5 кожного з договорів вказано, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Пунктом 6 договорів позики зазначено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язання за договором, даний договір може бути поданий позикодавцем до суду. Позивач посилається на те, що відповідачем [PERSON] жодного зобов`язання за договорами позики не виконано, грошові кошти які вона отримала за договорами позики нею використано в особистих цілях та не повернуто у строки передбачені договорами. На підставі вищевикладеного позивач вимушений був звернувся до суду. Ухвалою судді від 07.06.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які зазначені в ухвалі. Ухвалою суду від 23.06.2021 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження, з викликом сторін в судове засідання, копії якої направлені учасникам справи. Учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. 04.08.2021 року відповідачем у справі подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що Договори позики, про які зазначено у позовній заяві позивачем укладалися між [PERSON] та БО «Благодійний Фонд «Благовіст ХХІ», кошти позичалися на виконання програм фонду в обмін на виконання організацією зобов`язань [PERSON] за банківськими кредитними договорами. Однак наприкінці 2013 року, на початку 2014 року відбулися події у зв`язку з якими відбулося закриття більшості економічних програм, що призвело до неможливості виконання Фондом своїх зобов`язань перед позивачем [PERSON] , про що його було повідомлено. Відповідач звертає увагу на те, що Фонд має сплачувати кошти банківським установам, а не фізичній особі [PERSON] , окрім того, позивач [PERSON] заключав договори позики з юридичною особою БФ «Благовіст ХХІ», а свої позовні вимоги пред`являє до фізичної особи [PERSON] , яка на момент підписання Договорів була директором БФ «Благовіст ХХІ». Відповідно до п.6.9 Статуту БФ «Благовіст ХХІ» фонд не відповідає по зобов`язаннях членів, а члени не відповідають по зобов`язаннях фонду. На підставі викладеного в відзиві на позовну заяву, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву про розгляду справи без його участі та просив задовольнити позовні вимоги з викладених обставин у позовній заяви. Відповідач у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, причини неявки суду не відомі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За змістом ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З матеріалів справи, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та БФ «Благовіст ХХІ» в особі директора [PERSON]., було укладено Договори позики №1 від 21.05.2013 року, №2 від 21.05.2013 року, №3 від 27.05.2013 року, №4 від 29.05.2013 року, №5 від 29.05.2013 року, №6 від 06.10.2013 року, якими позивачем відповідно п.1 Договорів було передано кошти у сумі 19837,00 грн., 23600,00 грн., 15000,00 грн., 14560,00 грн., 8000,00 грн. та 14880,00 грн. Як зазначено у п.5 Договорів у разі прострочення зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. В свою чергу позивачем ставиться вимога, що не відповідає даному пункту договору, оскільки позивач просить зобов`язати відповідача виконати за нього всі фінансові зобов`язання за кредитними договорами. Окрім того, суд звертає увагу, що вищезазначені договори позики № 1, 2, 3, 4, 5, 6 були укладені позивачем [PERSON] з юридичною особою БФ «Благовіст ХХІ», а не з фізичною особою [PERSON] . Як вбачається з п.6.9 статуту БФ «Благовіст ХХІ», члени даного фонду не відповідають по зобов`язаннях фонду, тому [PERSON] , яка діяла від імені фонду як Директор, не може відповідати по зобов`язаннях даного фонду та нести відповідальність по них. За загальним правилом, встановленим ст. 96 Цивільного кодексу України: - юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; - учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. На підставі вищевикладеного, позовна вимога щодо зобов`язання [PERSON] виконати за позивача всі фінансові зобов`язання за кредитними договорами задоволенню не підлягає. Окрім того, суд звертає увагу, що позивачем в прохальній частині зазначено вимогу про виконання всіх фінансових зобов`язань, але не надано письмових доказів, яких саме фінансових зобов`язань та за якими кредитними договорами. До позовної заяви надано копію кредитного договору зі страхування життя позичальника від 21.05.2013 року на суму 11800 грн. та копію договору №1015104682/0 від 29.05.2013 року про відкриття банківського рахунку фізичної особи, які ніяким чином не підтверджують видачі коштів в тих сумах, які зазначено у договорах позики. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно положень ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповіднодо ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно положень ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Із матеріалів справи вбачається відсутність будь-яких заяв та клопотань позивача щодо витребування доказів в зв`язку з неможливістю їх отримання. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи поданих позивачем достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та недостатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, що унеможливлює суд дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обґрунтоване рішення по суті спору, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed