Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач 30 серпня 2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач [PERSON], посилалася на те, що 17 вересня 1994 року вона у Слобідській селищній раді, Кодимського району Одеської області, зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №14. Від шлюбу мають одну малолітню дитину дочку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені. Причиною цього стало те, що у неї і відповідача різні погляди на сім»ю і сімейне життя. Спору про поділ спільного майна немає. Примирення не можливе. Просить шлюб розірвати, а дитину залишити проживати з нею. Після розірвання шлюбу залишити прізвище відповідача. Відповідач, будучи підтриманим представником (на підставі угоди), в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнав в повному обсязі та не заперечував проти розірвання шлюбу та місце проживання дитини. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД №255959, виданого 17 вересня 1994 року Слобідською селищною радою Кодимського району Одеської області, актовий запис №14, [PERSON] і [PERSON], уклали шлюб 17 вересня 1994 року. Прізвище після укладення шлюбу: чоловіка «Гарбар», дружини «Гарбар». Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №010147, виданого 06 липня 2005 року Слобідською селищною радою Кодимського району Одеської області, актовий запис №09, [PERSON], народилась 25 червня 2005 року. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 вересня 1994 року у Слобідській селищній раді, Кодимського району Одеської області, актовий запис №14 (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №255959). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №010147). Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до частини 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, оскільки подружжя має різні погляди на життя, різні вподобання, внаслідок чого між ними не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки. Сторони не живуть однією сім»єю. Кожен має свій бюджет. Не ведуть спільного господарства. Фактично сім»я розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам сторін. Таким чином, суд прийшов до переконання, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів спрямованих на примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям не можливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрати почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає стаття 55 СК України, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу між ними. Стосовно визначення місця проживання малолітньої дитини, то суд прийшов до такого. Позивач у своєму позові до відповідача, вимагав залишити проживати дитину з нею. Відповідач з цим погодився. Суд погоджується з такою позицією сторін з огляду на таке. На думку суду дитина не повинна розлучатися з матірю і обставини, які б змушували це зробити відсутні. Згідно роз»ясень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітньої дитини - з матір»ю. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2,113 СК України,

Outcome: approved