Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач 14.02.2014 року звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить про 53 362 грн 27 коп боргу по зарплаті, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги. Позов мотивував тим, що він при звільненні з роботи за трудовим договором у відповідача 25.06.2013 року не отримав вказані суми: - зарплату з грудня 2012 року по дату звільнення, всього 40032 грн 13 коп, вихідну ждопомогу 8886 грн 76 коп у зв*язку із звільненням його за скороченням штату та компенсації за невикористані 15 календарних днів відпустки. Також просить стягнути 88 867 грн 60 коп середнього заробітку у зв*язку із непроведенням розрахунку при звільненні, В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином, тому суд проводить заочний розгляд справи, проти чого не заперечує позивач. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за такими підставами. Суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст.ст. 10, 11,60 ЦПК України. Суд враховує, що наданий позивачем розрахунок його середньої зарплати також не спростований відповідачем. В матеріалах справи наявні наказ, довідки про зарплату, копія трудової книжки, які підтверджують наявність трудових відносин між ними у вказаному позивачем періоді, обставини звільнення, розрахунки позивача щодо зарплати, вірніше їх непроведення. Суд погоджується із ствердженнями позивача про те, що зарплату та інші платежі йому не було виплачено, оскільки відповідач вказану обставину не спростував.. Суд враховує, що його вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені могли бути в певному розмірі задоволені. Однак, позивач пропустив встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду з такими вимогами. Згідно зі ст. 258 ЦК України для окремих вимог законом може бути встановлюватися спеціальна позовна давність. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що спеціальним законом ( ч. 1 ст. 233 КЗпП України) встановлено строк звернення до суду за розглядом трудового спору при звільненні працівника 1 місяць. Позивач достовірно взнав про порушення його права наступного дня після його звільнення, але звернувся до суду із заявою про стягнення вказаних коштів через 10 місяців після звільнення. Тому задоволення його позову в цій частині (яка майже вдвічі перевищує розмір боргу по зарплаті та відпустці) суперечить ст. 1 ЦПК України щодо застосування принципу справедливості при розгляді цивільних справ. Суд при цьому також приймає до уваги, що позивач пояснив про те, що поважних причин пропуску вказаного строку у нього немає. Тому суд відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені на правовій підставі - пропуск встановленого законом строку звернення до суду (строку позовної давності) відповідно до ст. 267 ЦК України. Суд вважає, що приписи цивільного законодавства в цій частині можуть застосовуватись при розгляді трудового спору, тобто разом із приписами трудового (спеціального) законодавства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь держави судові витрати: судовий збір.

Outcome: partial