Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

позивач 11 липня 2016 р. звернулася до Дружківського міського суду з позовною заявою до виконавчого комітета Дружківської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що [INFO] року померла її тітка - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді будинку та земельної ділянки, розміром 0,0410 га, розташованої по [ADDRESS], що належала їй на праві власності. В період свого життя [PERSON] залишила заповіт на усе майно на позивача і після смерті тітки, вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок. На земельну ділянку, розташовану за вказаною адресою право власності зареєстровано за [PERSON], але нею не отримано документ, що підтверджує право власності. Постановою приватного нотаріуса Дружківського міського нотаріального округу їй відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. Просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, розташовану в м.Дружківка, вул. Разіна,25, загальною площею 0,0410 га, зобов'язавши відповідача видати їй державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судове засідання з'явилася представник позивача [PERSON], підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву з клопотанням розглядати справу у їх відсутності, про час та місце розгляду справи їх повідомлено належним чином. З позовними вимогами погодився. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши представника позивача, вивчивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню підлягають частково виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], які належали померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8). Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Останнім місцем проживання [PERSON] був будинок [ADDRESS] Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Миросєді В.М. 21.02.2015 року. [PERSON], заповіла все своє майно, що належало їй на день смерті і на що за законом вона матиме право (а.с.11). Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У зазначеній частині статті закріплений принцип свободи заповіту, відповідно до якого особа має право на власний розсуд розпорядитися своїм майном на випадок смерті. Отже, [PERSON] скористалася своїм правом і згідно заповіту призначила спадкоємцем свого майна позивача [PERSON] Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно п.1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Для отримання спадщини у встановлений законом строк, позивачка подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, за її заявою було заведено спадкову справу №29/2015(а.с.7). Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] спадщину прийняла, подавши в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини нотаріусу. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Згідно постанови нотаріуса від 28 травня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на її ім'я на земельну ділянку, розташовану за адресою: м.Дружківка Донецької області, вул.Разіна, 25, оскільки спадкодавцем не було отримано документ, що пітверджує право власності (а.с.7). Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та крім позивачки до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Суд, зазначає, що оскільки не доведено, що позивач написала заяву, про відмову від спадкування, вона в силу ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Таким чином, на отримання спадщини у вигляді земельної ділянки, після смерті [PERSON], претендує один спадкоємець за заповітом. Розглядаючи цивільну справу в межах позовних вимог, суд зазначає, що позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, на земельну ділянку розміром 0,0410 га, розташовану по [ADDRESS], підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов'язання, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такого способу захисту, як зобов'язання видати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку Цивільним Кодексом України не передбачено, тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: partial