Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач 26.02.2020 року звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона проживає по [ADDRESS] , яка належала її матері [PERSON] на підставі ордера № 11181 від 11.09.1975., яка [INFO] померла. У вказаній квартирі позивач проживає разом із чоловіком та сином. Згідно довідки №910 від 23.01.2020 року з місця проживання про склад сім`ї та прописку вказано, що в квартирі також зареєстрований її брат [PERSON] , проте у спірній квартирі відповідач з 2001 року не проживає, його особистих речей в квартирі немає, хоча перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не чинить. [PERSON] не надає допомогу на утримання житла, не сплачує комунальні послуги, а його реєстрація унеможливлює оформлення позивачкою субсидії та створює інші перешкоди у користуванні житлом. Просить позов задовольнити. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи належним чином, проте 19.05.2020 року представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримують, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, відтак, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи та ухвалення заочного рішення на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши матеріали справи, дослідивши усі наявні докази у справі, суд виходив з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Зміст права власності, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , матері позивачки, яка [INFO] померла /а.с. 9/. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку ЛКП «Сигнівка» від 23.01.2020 року № 910 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] /а.с. 13/. Також встановлено, що відповідач з 2001 року у вказаній квартирі не проживає, що підтверджується актами ЛКП «Сигнівка» №5 від 13.02.2020 року та від 24.04.2020 року /а.с. 8, 52/. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ч.3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.6 постанови від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відтак, судом встановлено, що позивачка з 1997 року і по даний час зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , яка належала її матері [PERSON] . На час смерті матері позивачка проживала разом з нею у вказаній квартирі, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Проте [PERSON] не надано правовстановлюючих документів, що підтверджують її право власності на квартиру, зокрема свідоцтва про право на спадщину та інші. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивачем не доведено, що вона є власником квартири [ADDRESS] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed