Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач 5 серпня 2020 року звернувся у суд з позовом про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, покликаючись на те, що вони з відповідачкою перебувають в зареєстрованому шлюбі з 1 вересня 2007 року і від спільного подружнього життя мають дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак спільне життя у нього з відповідачкою не склалося, так як між ними немає взаєморозуміння, вони виявилися людьми з різними характерами і поглядами на життя, у зв`язку з чим виникали сварки, вони періодично розходилися та жили окремо один від одного два місяці. В травні 2020 року вони у черговий раз розійшлися і з того часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують. Переконаний, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, а тому просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою. В судовому засіданні позивач позов підтримав, надав пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві, додатково пояснив, що подружнє життя у нього з відповідачкою не склалося, виникали сварки, з травня 2020 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують та що він втратив до відповідачки хороші почуття і помиритися з нею не бажає. Просить позов задовольнити. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідача, який до суду не з`явився, відзиву не подав, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання повісткою, яка направлялася рекомендованим листом, проте наявних у справі доказів достатньо для ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений один із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1 вересня 2007 року і від спільного подружнього життя мають дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Судом беззаперечно встановлено, що між сторонами тривалий час немає взаєморозуміння, виникали сварки, періодично вони проживали окремо один від одного, у травні 2020 року вони розійшлися у черговий раз і з того часу проживають окремо, не підтримують подружніх відносин і не ведуть спільного господарства, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони проживають окремо і не підтримують сімейних відносин вже тривалий час, позивач втратив до відповідачки хороші почуття і помиритися з нею не бажає, а тому цей шлюб слід розірвати. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.12, 89, 264, 265, 280, 282 ЦПК України,

Outcome: approved