Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач 27 січня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що він 02.09.1998 року на підставі наказу № 538-о був прийнятий на роботу в контрольно-ревізійний відділ в м. Дніпропетровську на посаду водія другого класу групи господарського забезпечення, де працював до 30.05.2000 року і був звільнений за власним бажанням. За час роботи, згідно рішення спільного засідання адміністрації і профкому виробничого об'єднання «Дніпропетровський комбайновий завод» позивачу була виділена кімната [ADDRESS] на родину з трьох чоловік. Вселення до гуртожитку проводилося у встановленому порядку завідуючим гуртожитком на підставі виданого ордеру, але дружина і дитина жодного дня фактично за вказаною адресою не мешкали, оскільки на той час сімейні стосунки погіршилися, а 11.09.2000 року за актовим записом № 217 шлюбу позивача з дружиною було офіційно розірвано. На його ім'я було відкрито особовий рахунок по сплаті всіх комунальних послуг, і саме з цього часу позивач став постійно проживати у гуртожитку. 02.08.2011 року на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету КВП «Дніпропетровський комбайновий завод» позивачу було видано обмінний ордер № 45 на житлову кімнату [ADDRESS]. Тоді ж на ім'я КВП «Дніпропетровський комбайновий завод» було надано заяву про вселення в займане позивачем жиле приміщення сестри позивача - [PERSON], як члена родини. На підставі ордеру, який був дійсний на протязі 30 днів, 01.09.2011 року позивач зареєструвався за спірною адресою, після чого здав ордер завідуючій у гуртожитку та фактично мешкає у гуртожитку з 12 травня 1999 року, тобто майже 15 років і це житло було єдиним місцем його проживання. [PERSON], як члену родини було також надано ордер на кімнату [ADDRESS], вона зареєструвалася за вказаною адресою та фактично постійно проживає. 23.04.2013 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська», відповідно до якого, з метою врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках територіальної громади м. Дніпропетровська і сплати мешканцями гуртожитків житлово-комунальних послуг, відповідно до листа житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 05.04.2013 р. вх. № 8/1098 було затверджено ряд питань, в тому числі й Порядок упорядкування проживання у гуртожитках комунальної власності. Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що упорядкування проживання в гуртожитку здійснюється на підставі пакета документів, який було подано позивачем до Дніпропетровської міської ради 05.04.2013 року. 14.11.2013 року позивач отримав відповідь про відмову в наданні дозволу на упорядкування проживання в кімнаті [ADDRESS] сім`ї зі складом 2 особи, у зв'язку з неможливістю заявника надати довідки з попередніх місць проживання, про склад родини і житлову площу та документів встановленого зразка про відсутність права власності на нерухоме майно з Бюро технічної інвентаризації за місцями відповідних реєстрації - протокол № 16 від 27.09.2013 року. Позивач просив рішення (протокол № 16 від 27.09.2013 року) комісії з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «про відмову сім`ї [PERSON] зі складом родини 2 особи в наданні дозволу на упорядкування проживання в кімнаті [ADDRESS]» скасувати; визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме, кімнатою [ADDRESS] зі складом сім`ї дві особи; зобов'язати управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради видати розпорядження про упорядкування проживання в гуртожитку [PERSON] зі складом родини 2 особи та ордер на житлову площу в кімнаті [ADDRESS]. Ухвалою від 15 травня 2014 року до участі в справі в якості співвідповідача залучений виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та заперечувала проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із користуванням кімнатою 535, площею 16,5 кв.м., яка розташована в гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] наказом № 538-о від 02.09.1998 року був прийнятий на посаду водія другого класу групи господарського забезпечення Контрольно-ревізійного відділу в м. Дніпропетровську. Наказом № 446-о від 30.05.2000 року звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами трудової книжки (а.с.10-12). За період роботи у Контрольно-ревізійному відділу в м. Дніпропетровську [PERSON] була виділена кімната [ADDRESS] на сім`ю з трьох чоловік (а.с.13). Встановлено, що [PERSON] виданий ордер № 20 від 12.05.1999 року на право зайняття жилої кімнати [ADDRESS], на підставі чого він був заселений до гуртожитку (а.с.20). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розлучилися у 2000 році, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.15). Поняття гуртожитків визначено ст. 127 ЖК України, де передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до положень Глави 4 ЖК України єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку (ст. 129 ЖК, п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки). Встановлено, що на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету КВП «Дніпропетровський комбайновий завод» позивачу було видано обмінний ордер № 45 від 02.08.2011 року на право зайняття жилої кімнати [ADDRESS] (а.с.19). Правомірність поселення позивача [PERSON] до гуртожитку по [ADDRESS] не оспорюється жодним із відповідачів. Також встановлено, що позивач у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання в гуртожитку в кімнаті [ADDRESS]. Крім позивача, за вказаною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON], якій 25.08.2011 року був виданий ордер № 57 на право зайняття жилої кімнати [ADDRESS] (а.с.16,20). Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання права користування кімнатою в гуртожитку вказує, що встановлення даного факту необхідно для реалізації права на приватизацію жилої площі в гуртожитку. Встановлено, що гуртожиток за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі Комунального підприємства «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради, до цього часу перебував на балансі КВП «Дніпропетровський комбайновий завод». 23 квітня 2013 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято рішення № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська (а.с.60-62). Так, 04 квітня 2013 року [PERSON] до Міського голови була подана заява про надання житлової площі (продовження строку або упорядкування проживання) в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, згідно якої просив надати дозвіл на надання житлової площі постійно в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська складом родини [PERSON] та сестра [PERSON] (а.с.17-18). В положенні про комісію з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, затвердженого Рішенням виконкому міської ради 23.04.2013 р. № 179, в п. 4.7. вказано, що за результатами розгляду документів Комісією приймається рішення щодо надання житлової площі, продовження строку, упорядкування проживання в гуртожитку або відмови щодо зазначених питань, яке приймається відкрити голосуванням («за», «проти») і вважається прийнятим якщо за нього проголосувала більшість присутніх членів Комісії. На підставі рішення Комісії та наданих документів Управління готує розпорядження і ордер на житлову площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення (продовження строку або упорядкування проживання) до гуртожитку, або обґрунтовану відмову (а.с.63-65). Згідно відповіді № ? - 1454 від 14.11.2013 року на звернення позивача, вбачається, що відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 23.04.2013 року № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках міста Дніпропетровська» 27.09.2013 року комісією з питань надання житлової площі у гуртожитках зазначене питання було розглянуто та прийнято рішення (протокол від 27.09.2013 р. № 16), згідно якого відмовлено [PERSON] зі складом родини 2 особи у наданні дозволу на упорядкування проживання в кімнаті [ADDRESS], у зв'язку з неможливістю заявника та його сестри надати відповідно до п. 4.3, 4.4 Порядку упорядкування проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, затвердженого рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 23.04.2013 р. № 179, довідки з попередніх місць проживання про склад родини і житлову площу заявника з 1998-2001 років та його сестри з 2001-2006 років, документи встановлено зразка про відсутність права власності/володіння на нерухоме майно з Бюро технічної інвентаризації (відповідного органу) за місцями відповідних реєстрацій (прописки) (а.с.43, 138-139). Проте, позивач не згоден з вказаним рішенням, вважає його незаконним та просить скасувати. Відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади і здійснюють від їх імені та у їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (Закону). Статтею 11 даного Закону визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Так, відповідачі є органом місцевого самоврядування, а тому питання його діяльності та повноважень регулює Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України. Згідно із ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до видання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. У відповідності із ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Так, згідно матеріалів справи вбачається, що місце проживання позивача з 1990 року до 21.09.1998 року було зареєстровано в м. Новомосковську Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою № 386 від 17.05.2013 року (а.с.34). З 29.01.2001 року до 03.08.2011 року місце проживання [PERSON] зареєстровано на [ADDRESS] (а.с.35). Разом з тим, відсутні дані про реєстрацію місця проживання позивача за період з 22.09.1998 року і до 29.01.2001 року, що і було вказано в рішенні (протокол № 16 від 27.09.2013 року) комісії з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, позивачем вказані докази не були надані. Стосовно [PERSON], то місце її проживання з 1972 року і до 05.06.1992 року було зареєстровано у с. Майорка Волоської сільської ради (а.с.54). З 19.06.1992 року по 26.08.1993 року вона була зареєстрована у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с.56), а з 07.10.1993 року зареєструвала своє місце проживання в [ADDRESS] та 12.03.2001 року була знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою (а.с.55). З 03.05.2006 року і до 03.08.2001 року місце проживання [PERSON] було зареєстровано у с. Майорка Волоської сільської ради (а.с.56а). Проте, докази реєстрації місця проживання з 12.03.2001 року і до 03.05.2006 року, документи про відсутність права власності/володіння на нерухоме майно з Бюро технічної інвентаризації відсутні. Відтак, на підставі зазначеного вище, суд приходить до висновку про безпідставність позову [PERSON], в частині скасування рішення (протокол № 16 від 27.09.2013 року) комісії з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради «про відмову сім`ї [PERSON] зі складом родини 2 особи в наданні дозволу на упорядкування проживання в кімнаті [ADDRESS]», у зв'язку з недоведеністю неправомірності вказаного рішення. Главою 4 Житлового Кодексу України, а також Примірним Положенням про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208 передбачені норми щодо користування кімнатами у гуртожитку. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. Суд, при прийнятті рішенні виходить із аналізу змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання набуття права користування житловим приміщенням і котре дозволяє визнати право користування приміщенням у гуртожитку, за позивачем, який, як доводять покази свідків, проживає у ньому з 1999 року. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON], яка працювала завідуючою у гуртожитку по [ADDRESS] з 1985 року і до 2011 року свідчила, що позивач отримав кімнату у 1999 році, а потім заселилася сестра, проживав постійно, сплачував комунальні послуги. Свідки [PERSON], [PERSON], свідчили, що знайомі з позивачем з 1999 року і він з цього часу постійно проживав у гуртожитку, згодом до нього заселилася його сестра [PERSON] Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у способи, визначені законом. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права користування житловим приміщенням підлягають до задоволення, оскільки вони не порушують будь-чиї інші права, інтереси чи свободи. Отже, необхідно визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме, кімнатою [ADDRESS]. Натомість, позовні вимоги в частині визнання права користування житловим приміщенням зі складом сім`ї дві особи не підлягають задоволенню за нижченаведеним. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. У зв'язку з чим, у суду відсутні законні підстави визнавати право користування житловим приміщенням зі складом сім`ї дві особи, оскільки [PERSON] є сестрою позивача, а до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, та позивач просить визнати право користування однією кімнатою, площею 16,5 кв.м., що є неприпустимим та суперечить нормам чинного законодавства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК).Крім того, не підлягають задоволенню, позовні вимоги в частині зобов'язання управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради видати розпорядження про упорядкування проживання в гуртожитку [PERSON] зі складом родини 2 особи та ордер на житлову площу в кімнаті [ADDRESS], оскільки вони не ґрунтуються на законі. Таким чином, суд, аналізуючи подані позивачем докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і таким, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial