Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.03.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , та просив стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики у розмірі 54512,60 грн., 3% річних за використання коштів у розмірі 1335,01 грн., витрати від інфляції у розмірі 3979,42 грн. Свою вимогу мотивував тим, що 28 квітня 2018 року він надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США у строк до 28.05.2018 року. На підтвердження вказаних обставин [PERSON] власноруч написав розписку, якою зобов`язався повернути суму позики у розмірі 2000,00 доларів США у строк до 28.05.2018 року. Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, утворилась заборгованість у розмірі 59827,03 грн., яка складається з наступного: 54512,60 грн. - сума основного боргу; 3979,42 грн. - витрати від інфляції; 1335,01 грн. - 3% річних. Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги позову та просив його задовольнити. Відповідач який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у встановлений судом в ухвалі строк відзив на позов не подав, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. Судові виклики, надіслані за адресою місця реєстрації, повернулись із зазначенням «За відмовою адресата від одержання» та «За зазначеною адресою не проживає». Іншими належними даними про місце перебування чи роботи відповідача суд не володіє. Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, виклик відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Котовського міськрайонного суду Одеської області. Таким чином. суд вважає відповідача належно сповіщеним про розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 28 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження даного договору [PERSON] власноруч написав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 2000,00 доларів США, натомість відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у строк до 28 травня 2018 року. Однак, в зазначений у розписці про надання позики термін, [PERSON] кошти позивачу не повернув. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позики та несплатою боргу, позивач розрахував суму боргу за договором позики у розмірі 59827,03 грн., яка складається з наступного: 54512,60 грн. - сума основного боргу; 3979,42 грн. - витрати від інфляції; 1335,01 грн. - 3% річних. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено ст.1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ст.1047 ЦК України за договором позики, який був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання ;відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, а отже позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу та трьох відсотків річних є обґрунтованими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача суму боргу згідно з офіційним курсом НБУ, суд вважає, що необхідно виходити з сум, які вказані позивачем, не виходячи за межі позовних вимог. Так, позивачем було розраховано суму основного боргу та суму 3% річних, виходячи з офіційного курсу гривні до долару станом на 22.03.2019 року, тобто 2725,6311 грн. за 100 доларів. Проте, станом на день винесення рішення, офіційний курс гривні до долару становить 2695,4834 грн. Таким чином, суд розраховує суму основного боргу відповідача у розмірі 53909,67 грн. (2000х2695,4834:100), та суму 3% річних 1320,42 грн. (53909,67 грн.х3х298 днів прострочення зобов`язання:365:100), що і підлягає стягненню з відповідача. Що стосується позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних збитків суд приходить до висновку що вони також задоволенню не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 28 квітня 2018 року [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США до 28 травня 2018 року. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом . Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. При таких обставинах, з відповідача не підлягає стягненню сума інфляційних збитків у розмірі 3979,42 грн. Переведення суми позики у еквіваленті у національну валюту та розрахунок інфляційних витрат, виходячи з суми боргу еквівалентній національній валюті, суд не може прийняти до уваги, оскільки валютою позики є саме долари США. Згідно ст.141 ч.1 ЦПК України на відповідача слід покласти понесені позивачем судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у розмірі - 768,40 грн.

Outcome: partial