Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач 14.08.2018 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні власністю , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є користувачем квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка є його донькою та була зареєстрована у спірному житлі 28.11.2014 року , але в квартирі не проживає з того ж часу. Оскільки відповідачка у квартирі не проживає більше року, посилаючись на норми ст. ст. 386, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 405,71 ЖК України звернувся до суду з вказаним позовом . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2018 року провадження по справі відкрито. У вступному слові представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, до судового засідання не з»явилася, про причини неявки суд не повідомила , відзив на позов не надала, в зв»язку з чим на підставі ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи , вислухавши вступне слово представника позивача, пояснення свідків [PERSON], [PERSON] , приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що наймачем квартири за адресою: [ADDRESS], що перебуває у комунальній власності, була [PERSON]. Наймач [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі разом із сином - [PERSON]. [INFO] року наймач [PERSON] померла. 28.11.2014 року у вказаній квартирі була зареєстрована відповідачка [PERSON], [INFO]. Свідки [PERSON], [PERSON] суду пояснили , що позивач в квартирі на протязі останніх чотирьох років проживає сам. Зокрема, свідок [PERSON] зазначила, що після розірвання шлюбу між позивачем та його дружиною , донька позивача - [PERSON], стала проживати з матір»ю. Їй відомо , що вона з батьком останні роки не спілкується. Відповідно до статтей 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. У своїй практиці Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінюючи цю пропорційність, необхідно звертати увагу на те, чи було забезпечено справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту основоположних прав особи. У цьому контексті необхідно мати на увазі важливе значення права на повагу до житла, яке стосується безпеки та добробуту особи, при цьому враховується також сила зв'язку осіб із житлом (рішення від 24 березня 1988 року у справі «Олсон проти Швеції», заява № 10465/83). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР [PERSON] , [INFO], зареєстрована за адресою : [ADDRESS]/ [ADDRESS]. Відповідно до частини другої статті Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, забезпечення виконання якої є складовою обов'язків держави України як суб'єкта міжнародного права, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Відповідно до положень статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 32 ЖК України громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку, а такі, що одружилися або влаштувалися на роботу у передбачених законом випадках до досягнення вісімнадцятирічного віку, - відповідно з часу одруження або влаштування на роботу. Інші неповнолітні (віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років) здійснюють право на одержання жилого приміщення за згодою батьків або піклувальників. За змістом статті 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Таким чином, визначеного статтею 106 ЖК України права вимагати визнання наймачем спірної квартири [PERSON] набула із досягненням повноліття, тобто [INFO] року . Вказана дата є початковим моментом періоду, за який суд мав досліджувати поважність відсутності [PERSON] у жилому приміщенні. Однак таких доказів суду не надано, оскільки з позовом позивач звернувся 14 серпня 2018 року . Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем заявлені вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю, однак судом встановлено, що спірна квартира є власністю Територіальної громади м. Запоріжжя. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed