Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 липня 2020 року звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Позовна заява обґрунтована тим, що 29.04.2001 позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна: домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Договір укладено на Українській універсальній біржі та зареєстровано під реєстровим номером Н-26. Позивач зазначав, що договір було зареєстровано в КП Полтавське БТІ «Інвентаризатор», про що зроблено відповідний реєстраційний напис на правовстанолюючому документів реєстрову книгу № 1 за реєстровим номером № 41. В подальшому позивач отримав від нотаріуса роз`яснення про те, що договір не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу зв`язку з тим, що не посвідчений нотаріально. В позовній заяві просив ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір реєстровий № Н-26 купівлі-продажу нерухомого майна: домоволодіння по [ADDRESS] у складі відповідних приміщень. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2020 року зазначена цивільна справа передана до Київського районного суду м. Полтави за підсудністю. Статтею 30 ЦПК України передбачено правила виключної підсудності. Відповідно до норм ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Даний спір стосується нерухомого майна, що розташоване на території Зіньківського району Полтавської області, отже, даний позов в розумінні норм ст. 30 ЦПК України не підсудний Київському районному суду м. Полтави. Разом з тим, відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвала Зіньківського районного суду Полтавської області від 25.08.2020 про передачу даної справи на розгляд до Київського районного суду м. Полтави набрала законної сили. За таких обставин згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 02.10.2020 відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] , призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи по суті. Відповідачем відзив на позовну заяву не подавався. Третя особа 11 серпня 2020 року подавала до Зіньківського районного суду Полтавської області пояснення щодо позову, в яких зазначила, що вважає, що договір купівлі-продажу № Н-26 від 29.04.2001 є дійсним та таким, що відбувся, договір є належним правовстановлюючим документом. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду через оголошення. Третя особа в судове засідання своїх представників не направила. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 29 квітня 2001 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено письмовий договір купівлі-продажу, реєстровий номер Н-26, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] ; склад нерухомого майна: А-1 жилий будинок, Б- сарай, В - сарай, г- погріб, К - колодязь, № 1 - огорожа. Зазначений договір нотаріально посвідчено не було, було зареєстровано на Українській Універсальній біржі, реєстровий номер Н-26 11.05.2001 договір купівлі-продажу зареєстровано Полтавським бюро технічної інвентаризації, про що здійснено відповідний реєстровий напис на правовстановлюючому документі, записаний в реєстрову книгу № 1 за реєстровим номером № 41. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Як встановлено судом, на виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) 11.05.2001 договір купівлі-продажу будинковолодіння в [ADDRESS] був позивачем зареєстрований в Полтавському БТІ та відповідні відомості про позивача [PERSON] були внесені у реєстрову книгу за відповідним реєстровим номером. За змістом ст. ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація органом БТІ права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 29.04.2001 не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1 речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач не вказував, що продавець будинку ухилявся від нотаріального посвідчення договору, належних та допустимих доказів ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору суду не надано. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди». Будь-які підстави вважати, що одна із сторін правочину [PERSON] чи [PERSON] ухилялися від нотаріального посвідчення угоди, судом не встановлені. Більш того, матеріли справи не містять взагалі відомостей про те, що сторони договору чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення відповідної нотаріальної дії. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинковолодіння від 29 квітня 2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, за змістом статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірне домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на травень 2001 року не суперечила чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. На підставі викладеного, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи встановлені судом обставини, те, що позивач [PERSON] , як покупець, виконав умови договору купівлі-продажу будинку, сплатив за придбане майно 100 грн, договір у відповідності до вимог частини другої статті 227 ЦК України (в редакції 1963 року) зареєстрований у БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, [PERSON] на підставі статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) і статті 49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набув право власності на будинковолодіння і правомірно володіє ним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу. Тому позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не підлягають йому відшкодуванню.

Outcome: dismissed