Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.10.2015 р. звернувся в суд з позовом до відповідачів - Підлузької сільської ради, [PERSON], [PERSON] (у подальшому змінила прізвище на [PERSON]) про визнання недійсним рішення Підлузької сільської ради від 28.05.2009 р. № 115 у частині надання земель у власність, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки. Після уточнення позовних вимог 10.12.2015 р. та збільшення позовних вимог 20.04.2016 р. просив: 1) визнати недійсним рішення Підлузької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської областівід 28.05.2009 р. № 115 у частині надання відповідачам [PERSON], [PERSON] земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в урочищі «Ксьондзові городи», поновивши пропущений з поважних причин строк для оскарження вказаного рішення; 2) визнати недійсним рішення Підлузької сільської ради від 12.06.2014 р. № 649-20/2014 про надання земельної ділянки [PERSON]; 3) визнати недійсним рішення Підлузької сільської ради від 04.11.2014 р. № 710/22/2014 про надання земельної ділянки [PERSON]; 4) скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку серії та номер 23085489, видане реєстраційною службою Тисменицького РУЮ 17.06.2014 р. на імя [PERSON], та державну реєстрацію права власності останньої на земельну ділянку; 5) скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку серії та номер 29768741, видане реєстраційною службою Тисменицького РУЮ 20.11.2014 р. на ім'я [PERSON], та державну реєстрацію права власності останньої на земельну ділянку. Ухвалою суду від 24.03.2016 р. частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено заборону на відчуження належної відповідачці [PERSON] земельної ділянки площею 0,0800 га з кадастровим номером 2625884201:02:002:1110 та належної відповідачці [PERSON] земельної ділянки площею 0,0801 га з кадастровим номером 2625884201:02:002:1131, які знаходяться в урочищі «Ксьондзові городи» с. Підлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області. У заяві про збільшення позовних вимог від 20.04.2016 р. позивач визначив четвертим відповідачем реєстраційну службу Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області. Ухвалою суду від 12.12.2017 р. до участі у справі залучено правонаступника вказаного відповідача, яким є відділ державної реєстрації Тисменицької РДА Івано-Франківської області. Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі рішень Підлузької сільської ради він з 1991 р. користується земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0952 га в масиві «Ксьондзові городи» в с. Підлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області. Цю земельну ділянку йому надано відповідно до діючого на той час земельного законодавства, а саме на підставі ухвали Підлузької сільської ради від 27.03.1991 р. № 21 та ухвали сільської ради від 23.12.1993 р. № 10. Вказаною земельною ділянкою він користувався безперервно з часу надання до цього часу. 31.08.2006 р. він звернувся з письмовою заявою до Підлуської сільської ради про приватизацію цієї земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, заява належно зареєстрована у сільській раді, однак не розглянута відповідачем. Протиправна бездіяльність відповідача призвела до порушення його прав та виникнення спору. Йому стало відомо, що сільська рада у порушення вимог ст.ст. 141, 147, 149, 151 ЗК України своїм рішенням від 23.12.2005 р. № 107 незаконно вилучила спірну земельну ділянку з його користування без його відому та згоди як землекористувача, а оскаржуваним рішенням від 28.05.2009 р. № 115 сільська рада надала відповідачам [PERSON], [PERSON] земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в урочищі «Ксьондзові городи», які накладаються на його земельну ділянку. Вказані неправомірні дії відповідача він оскаржив до суду. Постановою Тисменицького районного суду від 20.03.2014 р., яка набрала законної сили згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2015 р., визнано неправомірним рішення відповідача № 107 від 23.12.2005 р. у частині вилучення у позивача вказаної земельної ділянки. Вказаними судовими рішеннями, про які відповідачам було відомо, підтверджено і відновлено його законне право користувача спірної земельної ділянки. Підлузька сільська рада, оскарживши постанову суду від 20.03.2014 р. в апеляційному порядку, протягом часу з відкриття апеляційного провадження до його завершення своїми рішеннями від 12.06.2014 р. № 649-20/2014 та від 04.11.2014 р. № 710-22/2014 затвердила відповідачам [PERSON] та [PERSON] проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в урочищі «Ксьондзові городи» та передала відповідачам земельні ділянки у приватну власність. Вказані рішення є незаконними, суперечать вимогам ч.5 ст.116 ЗК України, оскільки земельна ділянка знаходилась у його законному користуванні та була передана відповідачам без припинення його права користування в порядку, визначеному законом. [PERSON] 17.06.2014 р. отримала свідоцтво про право власності на присадибну земельну ділянку з кадастровим номером 2625884201:02:002:1110 та зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а [PERSON] 20.11.2014 р. отримала свідоцтво про право власності на присадибну земельну ділянку з кадастровим номером 2625884201:02:002:1131 та зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оспорювані свідоцтва про право власності та державна реєстрація права власності на земельні ділянки за відповідачами порушують його права належного землекористувача. Позивач та його представники у судовому засіданні підтримали уточнені та збільшені позовні вимоги і просили їх задовольнити. Представники відповідача Підлузької сільської ради у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що спірна земельна ділянка в урочищі «Ксьондзові городи» була надана позивачу у тимчасове користування; заява позивача від 31.08.2006 р. про приватизацію земельної ділянки розглянута сесією сільської ради, рішенням від 03.11.2006 р. у задоволенні заяви [PERSON] відмовлено, оскільки земельна ділянка вилучена у нього з тимчасового користування ще у 2005 р. рішенням сільської ради № 107, позивач був належно повідомлений про вилучення з тимчасового користування земельних ділянок в урочищі «Ксьондзові городи» у звязку з виділенням масиву під забудову. Тому оскаржувані позивачем рішення сільської ради є законними. Просили у позові відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що вимога позивача про визнання недійсним рішення Підлузької сільської ради від 28.05.2009 р. № 115 у частині надання у власність відповідачам земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку в урочищі «Ксьондзові городи» є необґрунтованою, оскільки даним рішенням вирішено клопотати перед районною комісією про погодження місця розташування земельних ділянок під будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд на вказаному масиві для громадян згідно зі списком, у тому числі і для відповідачів; цим рішенням не надавались у власність земельні ділянки, лише погоджувалось їх місце розташування. Крім того, позивач уже звертався з такою вимогою, наявне судове рішення Тисменицького районного суду від 20.03.2014 р., підтверджене ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2015 р., згідно яких у задоволенні вказаної вимоги відмовлено з огляду на правомірність даного рішення сільської ради, яке не порушує прав позивача. Тому справа у частині вказаної вимоги підлягає до закриття. Позивач у позові обєднав вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, оскільки вимоги про визнання недійсними рішень сільської ради не підлягають розгляду за правилами ЦПК. Оскаржувані позивачем рішення про затвердження відповідачам проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у приватну власність є законними, порушень зі сторони сільської ради при прийнятті цих рішень щодо передачі у приватну власність земельних ділянок, які знаходились у комунальній власності громади, немає; жодного обмеження чи заборони щодо передачі відповідачам земельних ділянок у власність не було. Позивач стверджує про порушення його права на земельну ділянку, якої вже давно немає в натурі, оскільки ще у 2005 р. землям в урочищі «Ксьондзові городи» змінено цільове призначення та виділено під забудову; згідно з проектом детального планування масиву оспорювана земельна ділянка у 2009 р. переділена і передана у власність під забудову. Невідомо і не доведено позивачем, чи оспорювана земельна ділянка розташовувалась на тому місці, де на даний час знаходяться земельні ділянки відповідачів. Відповідачі у передбаченому законом порядку отримали у 2014 р. свідоцтва про право власності на земельні ділянки та провели державну реєстрацію свого права власності, чим права позивача не порушені, оскільки до даних земельних ділянок він не має жодного відношення. Позивач не мав законного права користування оспорюваною земельною ділянкою, у нього відсутній документ, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, він не надав суду також доказів відведення меж земельної ділянки в натурі. Просили у позові відмовити. Представник відповідача відділу державної реєстрації Тисменицької РДА Івано-Франківської області в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Вислухавши сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі ухвали виконавчого комітету Підлузької сільської ради від 27.03.1991 р. № 21 виділено у тимчасове користування земельну ділянку площею 0,10 га в урочищі «Ксьондзові городи» в с. Підлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області (т.1, а.с.11). Вказана земельна ділянка з уточненою площею 0,0952 га ріллі залишена у його користуванні згідно п.6 ухвали сесії Підлузької сільської ради № 10 від 23.12.1993 р. (т.1, а.с.12), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні. Відповідно до наявного у позивача плану зовнішніх меж від 18.12.1995 р., оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, а копія підшита на а.с.43-44 (120-121) т.2, у вказаному плані відображена ділянка № 2 площею 0,0952 га в урочищі «Ксьондзові городи», яка виділена [PERSON] у тимчасове користування для ведення городництва (передбачена забудова села), щодо якої погоджено границі меж із сусідніми землекористувачами [PERSON], [PERSON], які підтвердили межі земельної ділянки позивача своїми підписами у плані. Обставину щодо правомірності землекористування позивача підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] Зокрема, [PERSON] пояснив, що він як землевпорядник Підлузької сільської ради у 1995 р. проводив обмір земельної ділянки позивача площею біля 0,09 га в урочищі «Ксьондзові городи», яка була відведена в натурі, встановлені межові знаки; свідок підписав план зовнішніх меж, який був зареєстрований у книзі державних актів. Свідок [PERSON] підтвердив, що він був суміжником позивача в урочищі «Ксьондзові городи», як суміжник підписав план земельної ділянки позивача; другим суміжником позивача був його рідний брат [PERSON]; колишня дружина свідка приватизувала його земельну ділянку під забудову. У відповідності з вимогами ст.22 ЗК України 1990 р. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно п.7 розділу Х «Перехідні положення» чинного ЗК України 2001 р. громадяни та юридичні особи, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці земельні ділянки. З урахуванням викладеного суд вважає доведеною обставину, що позивач є належним користувачем земельної ділянки площею 0,0952 га в урочищі «Ксьондзові городи», межі якої встановлені в натурі, право користування посвідчується планом зовнішніх меж від 18.12.1995 р., що зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю під № ІФ 13-23 2/094 та був виданий позивачу як тимчасовий документ. У відповідності з вимогами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20.03.2014 р., яка набрала законної сили згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2015 р., визнано неправомірним рішення Підлузької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 23.12.2005 р. № 107 у частині вилучення у позивача спірної земельної ділянки площею 0,095 га в масиві «Ксьондзові городи», яке суперечить вимогам ст.ст. 141, 149 ЗК України (т.1, а.с.14-16, 20-22). Відповідно до вимог ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що незважаючи на те, що рішення сільської ради про вилучення у позивача спірної земельної ділянки площею 0,0952 га в урочищі «Ксьондзові городи» визнано незаконним у судовому порядку, відповідач Підлузька сільська рада не вирішив питання щодо припинення права користування позивача вказаною земельною ділянкою у визначеному законом порядку. Не вилучивши з користування позивача спірну земельну ділянку, діючи всупереч вимогам ч.5 ст.116 ЗК України, відповідач розпорядився земельною ділянкою не на користь позивача, який ще у серпні 2006 р. подав на вирішення сесії сільської ради заяву, що зареєстрована 31.08.2006 р. під № Г-191, про передачу йому у власність спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку (т.1, а.с.13). При цьому суд критично оцінює посилання представника відповідача Підлуської сільської ради на те, що у задоволенні вказаної заяви позивача відмовлено рішенням сільської ради від 03.11.2006 р. (т.2, а.с.70-72), вважаючи необхідним зазначити наступне: вказане рішення базується на незаконному рішенні про вилучення земельної ділянки з користування; вказане рішення суперечить інформації, яка у серпні 2009 р. була надана сільським головою [PERSON] на звернення позивача, згідно якої заява позивача про передачу у приватну власність земельної ділянки на масиві «Ксьондзові городи» анульована (забрана) позивачем (т.1, а.с.19); за інформацією архівного відділу Тисменицької РДА (т.2, а.с.74) Підлузька сільська рада не передала до архіву протоколи засідань сесії за 2006 р. Судом встановлено, що першим оспорюваним рішенням відповідача від 28.05.2009 р. № 115-15/2009 (т.1, а.с.127-130) погоджено місце розташування земельних ділянок під будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд в урочищі «Ксьондзові городи» відповідачці [PERSON] та батькові відповідачки [PERSON] [PERSON], який у подальшому передав земельну ділянку своїй дочці. Вказаним рішенням порушено права позивача як належного користувачаземельної ділянки площею 0,0952 га, яку незаконно, без припинення його права користування у визначеному законом порядку, розподілено між відповідачами. Щодо твердження представника відповідача [PERSON] про те, що позивач уже звертався з такою вимогою, наявне судове рішення Тисменицького районного суду від 20.03.2014 р., підтверджене ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2015 р., згідно яких у задоволенні вказаної вимоги відмовлено з огляду на правомірність цього рішення сільської ради, яке не порушує прав позивача, суд зазначає, що дані судові рішення не можуть мати преюдиційного значення при вирішенні вказаної позовної вимоги, оскільки у рамках розгляду адміністративної справи не досліджувались обставини щодо належності землекористування позивача, які встановлені у даній цивільній справі. З огляду на те, що позивач з 2010 р. оскаржує незаконні рішення Підлуської сільської ради щодо земельної ділянки, якою він користується, з даним позовом звернувся до суду у жовтні 2015 р., суд вважає, що позивачем з поважних причин пропущено строк на оскарження рішення відповідача від 28.05.2009 р. У відповідності з вимогами ч.5 ст.267 ЦК України порушене право позивача підлягає захисту. Наступними оскаржуваними позивачем рішеннями від 12.06.2014 р. № 649-20/2014 (т.1, а.с.109) та від 04.11.2014 р. № 710-22/2014 (т.1, а.с.98) Підлуська сільська рада затвердила відповідачам [PERSON] та [PERSON] проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в урочищі «Ксьондзові городи» та передала відповідачам земельні ділянки у приватну власність. Відповідачка [PERSON] 17.06.2014 р. отримала свідоцтво про право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,08 га з кадастровим номером 2625884201:02:002:1110 та зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.116-117). Відповідачка [PERSON] 20.11.2014 р. отримала свідоцтво про право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,0801 га з кадастровим номером 2625884201:02:002:1131 та зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.104-105). Оспорювані позивачем рішення за 2014 р., свідоцтва про право власності та державна реєстрація права власності на земельні ділянки за відповідачами порушують його права належного землекористувача, оскільки встановлено, що земельні ділянки відповідачів накладаються на земельну ділянку позивача. Суд приходить до такого висновку, виходячи з наступних, встановлених у судовому засіданні обставин. Підлузька сільська рада фактично не заперечувала, що земельні ділянки відповідачам виділені на місці, де знаходилась земельна ділянка позивача. Відповідачка [PERSON] підтвердила, що позивач користувався своєю земельною ділянкою, орав її, засаджував до одержання відповідачами свідоцтв про право власності, тобто, відповідачка фактично не заперечувала того факту, що приватизовані нею і [PERSON] земельні ділянки знаходяться на місці земельної ділянки позивача. Згідно матеріалів перевірки заяви позивача від 08.06.2015 р. щодо засипання піщано-гравійною сумішшю його засадженої земельної ділянки площею 0,95 га на масиві «Ксьондзові городи», яка проведена Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області, встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] 08.06.2015 р. замовили два вантажні автомобілі з піщано-гравійною сумішшю, яку висипали на належні їм на праві власності присадибні земельні ділянки. Відповідно до висновку за результатами розгляду заяви позивача від 09.06.2015 р. піщано-гравійною сумішшю, яку замовили відповідачі, була засипана засаджена картоплею земельна ділянка, якою користувався позивач (т.1, а.с.136-137). Вказана обставина підтверджується показаннями у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] про те, що два роки тому на засаджений город позивача на «Ксьондзових городах», що знаходиться за 10 м від його будинку через дорогу, відповідачі висипали шутер, та наданими позивачем фототаблицями (т.1, а.с.138-143). Вказаних обставин сторона відповідача у судовому засіданні не спростувала. Суд вважає необґрунтованим посилання представника відповідача [PERSON] на те, що позивач у позові обєднав вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, оскільки вимоги про визнання недійсними рішень сільської ради не підлягають розгляду за правилами ЦПК, з огляду на наступне. Спір у даній справі стосується присадибних земельних ділянок відповідачів, щодо яких приймались оскаржувані позивачем рішення сільської ради, які є ненормативними актами індивідуальної дії, одноразового застосування, що вичерпали свою дію фактом їх виконання після передачі земельних ділянок у власність, та має вирішуватись у порядку цивільного судочинства. Саме до цього зводиться правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду України від 26.01.2016 р. у справі № 21-3367а15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно вказаної правової позиціїу разі прийняття субєктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок в оренду, у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. У відповідності з вимогами ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 вказаної норми передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, які підлягають до задоволення. З огляду на те, що відповідач Підлуська сільська рада незаконно вилучила з користування позивача спірну земельну ділянку та незаконно розподілила цю земельну ділянку між відповідачами [PERSON] і [PERSON], передавши їм у приватну власність спірні земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тим самим порушивши первинне майнове право позивача (право користування земельною ділянкою), суд при вирішенні даного спору враховує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі наведеного, відповідно до ст.9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.22 ЗК України 1990 р., п.7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 р., ст.ст. 116 ч.5, 152 ЗК України, ч.5 ст.267 ЦК України,

Outcome: approved