Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач 16.09.2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати малолітніх [PERSON] , [INFO] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в інтересах яких діє [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві спільної часткової власності. В зазначеному будинку зареєстровані племінники позивача (діти її померлого брата): [PERSON] , [INFO] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в будинку не проживають понад два роки. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Єрмолаєва Я.І. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради письмово просив розглядати справу без його участі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 68/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 05 квітня 2019 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. за № 397 (а.с. 5-6). В зазначеному будинку зареєстровані племінники позивача (діти її брата [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] ): [PERSON] , [INFO] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 28). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року по справі № 761/20452/17. Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання малолітніми без поважних причин понад один рік в будинку позивача. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про те, що малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, у якому на законних підставах був зареєстрований їх батько. Розірвання шлюбу між [PERSON] (братом позивача) та [PERSON] не є безумовною підставою для визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а отже, відсутні передбачені частиною другою статті 405 ЦК України підстави для визнання малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed