Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , мотивуючи його тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку з 15.08.2007 на прохання бабусі позивача [PERSON] був зареєстрований її внук [PERSON] . Реєстрація [PERSON] в будинку була формальною, він у цьому будинку прожив декілька днів, потім забрав всі свої речі та виїхав у невідомому напрямку. Актом обстеження на наявність проживання складеного депутатом Бобринської сільської ради Києво-Святошинського району від 14.12.2020 підтверджується факт не проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] з 2007 року. Реєстрація відповідача в будинку [ADDRESS] , що належить на праві власності створює перешкоди в користуванні житлом, які виражаються у перешкодах по укладенню цивільно-правових угод відносно належного позивачу будинку. Також реєстрація відповідача в спірному будинку створює додаткові витрати для позивача на комунальні послуги, комунальні витрати відповідач ніколи не сплачував та не сплачує. Відповідач ніколи не визначав порядок користування будинком, не звертався до позивача із заявами про укладення договору найму житлового приміщення. З огляду на вищенаведене, позивач звернувся з позовом до суду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.02.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 09.04.2021 представник позивача через канцелярію Києво-Святошинського районного суду Київської області подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання 09.04.2021 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 15.06.2004, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4004458, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 171322095, договором купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку. Тим самим, позивач [PERSON] , є єдиним власником вищевказаного житлового будинку. Як вбачається з матеріалів справи, в спірному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який не є родичем позивача. З акту обстеження на наявність проживання від 14.12.2020, складеного депутатом Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] фактично з 2007 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що у зв`язку з не проживанням відповідача в будинку, останній втратив право користування спірним будинком, оскільки він не являється власником чи співвласником вищевказаного будинку. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірний житловий будинок, позивач надав суду копіювитягу з Державного речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2020 року, відповідно до якого позивач є власником будинку. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014 року та від 16 листопада 2016 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування доказів позивача відповідачем не подано жодного доказу. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірному будинку без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2ст. 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачі в силу закону втратив право користування житлом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про його право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Судові витрати відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved