Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач 15.02.2019 р. звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після померлого батька. Заявлений позов обґрунтовував тим, що його батько [PERSON] був власником будинковолодіння [ADDRESS] , 1962 року побудови. Право власності на будинок підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі сільської ради, однак, право власності не було зареєстровано, належний правовстановлюючий документ відсутній. Ринкова вартість будинковолодіння на даний час складає 64561 грн. Після смерті [INFO] . батька позивач та його рідний брат [PERSON] як єдині спадкоємці за законом першої черги прийняли спадщину відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Згідно рішення Тисменицького районного суду від 15.02.2013 р., яке набрало законної сили, за братом [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлого батька. Після смерті [INFO] брата відповідачем у справі є його спадкоємець - дочка [PERSON] . У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, у поданій суду заяві представник позивача просив справу розглянути у відсутності сторони позивача, позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, не повідомила суду про причини неявки, не подала відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що батько позивача [PERSON] був власником будинковолодіння [ADDRESS] , 1962 року побудови, ринкова вартість якого на даний час складає 64561 грн. Право власності [PERSON] на вказане будинковолодіння презюмується, воно підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Братковецької сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Після смерті [INFO] [PERSON] позивач та його рідний брат [PERSON] як єдині спадкоємці за законом першої черги прийняли спадщину відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.02.2013 р., яке набрало законної сили, за [PERSON] , після смерті якого спадкоємцем першої черги за законом є його дочка [PERSON] , визнано право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлого батька. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копією технічного паспорту (а.с.7-10), довідкою Івано-Франківського ОБТІ (а.с.11), довідкою виконкому Братковецької сільської ради (а.с.16), звітом про оцінку житлового будинку (а.с.24-42), копією рішення Тисменицького районного суду від 15.02.2013 р. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що позивач успадкував 1/2 частину спадкового будинковолодіння як спадкоємець за законом першої черги відповідно до правил, які діяли на час відкриття спадщини, передбачених ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), однак, відсутність правоустановлюючого документу на будинковолодіння позбавляє його можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Статею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодною інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до вимог ст.525 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого (ст.529 ЦК УРСР). Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлого батька. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України, ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.),

Outcome: approved