Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні, збільшивши свої позовні вимоги, підтримав їх повністю з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з ДП «Бурштин України» на його користь невиплачену частину заробітної плати в сумі 3033,98 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 5399,86 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 72112,75 грн. Представник відповідача ДП «Бурштин України», повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Заява про розгляд справи без його участі до суду не надходила. До початку розгляду справи представником відповідача Стецюком М.Ю. подано відзив на позов, в якому він зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки на підприємстві відсутні документи, що підтверджують факт припинення трудових відносин між працівником [PERSON] та ДП «Бурштин України». Суд, заслухавши позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, відповідно до копії наказу в.о. генерального директора ДП «Бурштин України» [PERSON] №50-к від 26.09.2018 року, що міститься в матеріалах справи [PERSON] був прийнятий на роботу юрисконсультом 1 категорії з 27.09.2018 року з двохденним робочим тижнем (понеділок, вівторок - робочі дні, середа, четвер, п`ятниця - додаткові вихідні дні) з повною матеріальною відповідальністю, оплатою праці згідно штатного розпису та випробувальним терміном строком у 3 місяці. Копією наказу в.о. генерального директора ДП «Бурштин України» [PERSON] № 20-ОД від 01 квітня 2019 року про виконання обов`язків з 01 квітня 2019 року виконання обов`язків менеджера з персоналу покладено на юрисконсульта [PERSON] , встановлено доплату в розмірі 10% окладу відсутнього працівника, пропорційно відпрацьованому часу. Наказом № 21-к в.о. генерального директора ДП «Бурштин України» [PERSON] від 22.07.2019 року про припинення трудового договору, [PERSON] юриста 1 категорії звільнено з роботи 29.07.2019 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Окрім того, наказано виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані 20 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 27.09.2018 року по 29.07.2019 року та 3 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день (всього 23 к.д.). Із копії наказу в.о. генерального директора ДП «Бурштин України» [PERSON] про роботу у додаткові вихідні дні №90-АГ від 01 липня 2019 року судом встановлено, що [PERSON] дозволено роботу у додаткові вихідні дні 03,04,05,10,11,12,17,17,18,19 липня 2019 року. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві у день звільнення з ним не проведено повний розрахунок, зокрема не виплачено заробітну плату за роботу у додаткові вихідні дні, відповідно до наказу № 90-АГ від 01 липня 2019 року в розмірі 3033,98 грн. та компенсацію за невикористану відпустку відповідно до наказу № 21-к від 22.07.2019 року в розмірі 5399,86 грн. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача заробітної плати та компенсації у вказаному позивачем розмірі підлягає до задоволення повністю. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки. Статтею 117 КЗпП України встановлено,що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до розрахунку позивача, який не спростовано відповідачем у відзиві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2019 року по 19.05.2020 року становить 72112,75 грн. Свого розрахунку суми середнього заробітку представник відповідача не подав. Таким чином вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до задоволення на зазначену позивачем у заяві про уточнення позовних вимог суму - 72112,75 грн. При цьому суд враховує, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача, рішень компетентних органів з приводу заяви ДП «Бурштин України» до Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області з приводу внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та видання завідомо неправдивих документів суду не надано. Посилання представника відповідача у відзиві на той факт, що оригінал наказу про звільнення [PERSON] відсутній на підприємстві не заслуговує на увагу суду, оскільки у матеріалах справи наявна його копія, що і підтверджує факт припинення трудових відносин між сторонами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за категорією спорів про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, то з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 768,40 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved