Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Позивач 22.04.2021 року звернулася до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала з ДП «Селидіввугілля» у трудових відносинах. 21.10.2019 року позивача звільнено відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю, умов колективного договору, з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьох місячного середнього заробітку. Зазначала, що заборгованість по заробітній платі складає 37652,58 грн. Просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 37652,58 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення, виходячи з того, що середньоденна заробітна плата складає 597,66 грн. Відповідно до ст. 274 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Від представника відповідача до суду надійшов відзив, де відповідач не погодився із пред`явленим позивачем розміром заборгованості по заробітній платі та розміром середньоденного заробітку, оскільки позивачем до складу середньої заробітної плати розрахованої для розрахунку вказаних показників включено надбавку за виконання окремого доручення (одноразового характеру), що є порушенням п. «а» п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. При вирішенні питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку просив застосувати співмірність. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля», про що свідчить записи №15-27 трудової книжки [NUMBER] . [PERSON] звільнено 21.10.2019 року на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю, умов колективного договору, з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьох місячного середнього заробітку, про що свідчить запис №279 трудової книжки [NUMBER] . Дані обставини учасники справи не оспорюють, а тому відповідно до ст.82 ЦПК України вони доказуванню не підлягають. У позові позивач зазначала, що відповідачем заборговано заробітну плату, яка складається з вихідної допомоги у розмірі 37652,58 грн. З довідки №1/789, виданої 12.11.2020 ДП «Селидіввугілля» та з особистого рахунку на ім`я [PERSON] , сформованого відповідачем станом на 07.11.2019, убачається, що позивачу відповідачем нарахована заробітна плата у розмірі 50080,56 грн., у тому числі вихідна допомога у розмірі 31963,05 грн., що з урахуванням утриманого податку та інших обов`язкових платежів становить 25730,25 грн. Не погоджуючись із даним розміром, позивачем наведено розрахунок вихідної допомоги, який на її думку, підлягає стягненню та визначено розмір вихідної допомоги у сумі 37652,58 грн., оскільки відповідачем у порушення п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100, не правомірно виключено надбавку нараховану в серпні 2019 року в розмірі 3793,00 грн. Заперечуючи проти вказаних обставин відповідачем надано наказ ДП «Селидіввугілля» №175 від 16.08.2019 «Про виконання завдання щодо трансформації фінансової звітності». З даного наказу вбачається, що за виконання роботи по трансформації фінансової звітності прийнято рішення з виплати надбавки до 0,5 посадового окладу керівникам та фахівцям ДП «Селидіввугілля» за додатком №1, які були залучені до виконання вказаних робіт. З додатку №1 вбачається, що позивача залучено до вказаної групи із виплатою надбавки у розмірі 50%. Отже, виконання вказаної роботи має одноразовий характер. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Пункт 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100, містить обмеження, згідно з якими при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються , зокрема виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника. З огляду на викладене, суд бере до уваги твердження представника відповідача, та дійшов висновку, що заборгованість з вихідної допомоги складає 31963,05 грн. З урахуванням утриманого податку та інших обов`язкових платежів вихідна допомога складає 25730,26 грн., що узгоджується із наданими відповідачем довідками. З урахуванням наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідачем позивачу при звільненні не сплачено вихідну допомогу та на час розгляду справи заборгованість не погашена. Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі, яка складається із вихідної допомоги, становить 31963,05 грн. та на час розгляду справи зазначену суму заборгованості не сплачено, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, сума заборгованості, що підлягає стягненню у розмірі 31963,05 грн. визначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує наступне. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку КМУ від 08.02.1995 за № 100, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку КМУ від 08.02.1995 за № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивача звільнено 21.10.2019 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі не здійснено. Позивач у позовній заяві просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи по день ухвалення рішення виходячи з того, що середньоденна заробітна плата складає 597,66 грн. При цьому, позивачем наведено розрахунок середньоденної заробітної плати з урахуванням суми надбавки у розмірі 3793,00 грн., оскільки на думку позивача, відповідачем у порушення п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100, не правомірно виключено вказану суму надбавки. Разом з тим, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує довідку №01-1/412, видану 12.05.2021 ДП «Селидіввугілля», згідно з якою розмір середньоденного заробітку позивача складає 507,35 грн., оскільки розрахунок вказаної суми відповідає п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100 та спростовується наданим суду наказом ДП «Селидіввугілля» №175 від 16.08.2019 «Про виконання завдання щодо трансформації фінансово звітності», згідно з яким виконана робота позивача має одноразовий характер, а тому не підлягає включенню для розрахунку середнього заробітку, який у свою чергу впливає на розмір середньоденної заробітної плати. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18, лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» від 29.07.2019 №1133/0/206/19, та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» від 12.08.2020 року №3501-06/219 кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 22.10.2019 року по 21.05.2021 року включно складає 396 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 200910,60 грн. з розрахунку 507 грн. 35 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 396 (кількість робочих днів з часу звільнення по день ухвалення рішення). Представник відповідача у відзиві просив застосувати принцип співмірності між фактичною сумою боргу та розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки сума середнього заробітку нарахована за період з 22.10.2019 по день ухвалення рішення, на думку відповідача, носить над компенсаційний характер відповідальності роботодавця в порівняні із орієнтованим розміром майнових втрат позивача в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. При цьому, представник відповідача посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц не зазначив з чим була пов`язана така тривалість затримки розрахунку, та які дії вчинено роботодавцем для виконання свого обов`язку, передбаченого КЗпП України щодо своєчасного розрахунку з особою, що звільнилася. Крім того, суд бере до уваги той факт, що ст. 117 КЗпП України не передбачає такої можливості, як зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням принципу співмірності між заявленими вимогами і фактичною сумою боргу. Дана стаття КЗпП України застосовується, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Як вже раніше зазначалося, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, а тому на думку суду на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку з урахуванням кількості робочих днів з часу звільнення по день ухвалення рішення. Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 200910,60 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як встановлено п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і позивача звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу щодо стягнення заробітної плати, та позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в сумі 770,80 грн. (84,89% від задоволеної частини позовних вимог) за вимогу щодо стягнення заробітної плати та підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial