Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Позивач 12.11.2018 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на наступні обставини. 08.10.2013 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу вони спільних дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося, через пів року після укладання шлюбу відповідач виїхав до Російської Федерації і більше в Україну не повернувся. Тобто з весни 2014 року вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Вважає, що збереження шлюбу неможливе та суперечить її законним інтересам. На підставі зазначеного, просить шлюб розірвати. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 14.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.09.2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті . У судове засідання позивач не з`явилася, надала на адресу суду заяву, згідно якої просить розглядати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі (а.с. 29). Відповідач про розгляд справи повідомлявся з урахуванням вимог Конвенції про правову допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, шляхом направлення окремого доручення компетентному суду Російської Федерації про вручення судових документів та проведення окремих процесуальних дій. Проте, доручення повернулося на адресу Нікопольського міськрайонного суду без виконання у зв`язку з повторною неявкою відповідача у судове засідання (а.с. 29-44). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд на підставі ст.280 ЦПК України розглянув справу заочно. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов на підставі ст. ст. 110, 112 СК України підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони 08.10.2013 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 540 (а.с. 4). Від шлюбу вони дітей не мають. Позивач в обґрунтування позову зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбне життя та ведення спільного господарства припинено з весни 2014 року, відповідач проживає за межами країни. Позивач не має наміру відновлювати сімейні відносини, наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст.51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За таких обставин суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати.

Outcome: approved