Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач 31 березня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 18.01.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобовязався надати позивачу кредит на строк до 18.01.2038 року у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 39000,00 доларів США. Всупереч зазначеного банк надав позивачу грошові кошти у гривні. Відповідачем в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надано позичальнику всієї інформації про умови кредиту. Крім того, не розписана сукупна вартість кредиту. Позивач зазначає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. Позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір від 18.01.2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні 26 квітня 2017 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У судовому засіданні 26 квітня 2017 року просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.\~ Згідно до ст. 6 Конвенції про захист\~ прав людини\~ і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У звязку з довготривалістю судового розглянути суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності незявившихся осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 18.01.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNU0GP00001568, за умовами якого Банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі через касу банку на строк до 18.01.2038 року у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 39000,00 доларів США, а позичальник зобовязалась кошти прийняти, належним чином використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (а.с. 70-81). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNU0GP00001568 від 18 січня 2008 року, яка утворилась станом на 23.06.2015 року в розмірі 39668,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23.06.2015 року складає 863182,64 грн., з яких: 36\~830,28 дол. США заборгованість за кредитом; 2633,49 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 204,55 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати в розмірі 12\~947,74 грн. (а.с. 131-132). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. № 6-1341цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Посилання позивача на те, що Банком їй не було надано всієї інформації про умови кредиту всупереч вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та про загальну вартість кредиту не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] особисто підписала оспорюваний кредитний договір та додатки до нього, підтвердивши тим самим, що Банк надав їй у письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 70-81). Посилання позивача на те, що грошові кошти надавались їй у гривні спростовуються ордером-розпорядженням № DNU0GP00001568 про надання кредиту від 18.01.2008 року, з якого вбачається, що позивачу були надані грошові кошти в розмірі 39000,00 доларів США (а.с. 91). На підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обовязковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не надано суду доказів, які підтвердили б наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману. Доводи [PERSON] в частині несправедливості та суперечливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її особистих субєктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобовязань. При цьому на час укладання договору [PERSON] була згодна з його умовами та взяла на себе відповідні зобовязання добровільно. Щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд зауважує наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що строк позовної давності про визнання кредитного договору від 18.01.20008 року недійним сплив 18.01.2011 року, в той час як позивач звернулась до суду з позовом 31.05.2016 року, а представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності, що є також підставою для відмови у позові. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнена, її позовні вимоги задоволенню не підлягають, а, отже, за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed