Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] 15 вересня 2021 року звернувся до суду з позовом про стягнення з Харківського казенного\~експериментального протезно-ортопедичного\~підприємства ( далі ХКЕПОП) заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2020 року по липень 2021 року в сумі 111\~107 грн 89 коп., з виплати вихідної допомоги за 46 років безперервної роботи в сумі 44\~678 грн 00 коп., та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2021 року по 13.09.2021, за 38 робочих днів, в сумі 21\~763 грн. 74 коп. Також просив стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача послався на те, що позивач працював з 23 липня 1974 року по 19 липня 2021 року на ХКЕПОП.. 19 липня 2021 року він був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно з довідкою у відповідача створилась заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з вересня 2020 року по липень 2021 року в сумі 111\~107 грн 89 коп. з урахуванням податків та зборів, заборгованість з виплати вихідної допомоги за 46 років безперервної роботи в сумі 44\~678 грн 00 коп. Крім того, відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що становить на час звернення до суду 21\~763 грн. 63 коп. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року відповідно до ст. 185 КК України позовну заяву залишено без руху, позивачеві наданий строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків ухвалою суду від 11.10.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Представник відповідача директор ХКЕПОП Фролов Є.О. подав 12.11. 2021 року відзив на позов, в якому просив в позові відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень послався на те, що суми, які нараховуються працівнику як дохід, що підлягає оподаткуванню, при виплаті завжди зменшуються на суму податків і зборів, які сплачує роботодавець до відповідного бюджету від імені та за рахунок працівника. Таким чином, включення до суми заборгованості податків може призвести до подвійного стягнення з відповідача таких податків, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги у зазначеному позивачем розмірі відсутні. Відповідач вважає, що в даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню правові висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У цій справі Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що в даній справі необхідно враховувати не тільки загальну суму простроченої заборгованості роботодавця, але дослідити ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат позивача; наявність у відповідача значних утруднень для виплати заборгованості, пов`язаних із обов`язками сплатити борг за іншими зобов`язаннями, у тому числі за аналогічними вимогами. Фінансовий стан відповідача (казенного підприємства, що перебуває в підпорядкуванні Міністерства соціальної політики України) як в період, що передував припиненню трудових відносин, так і на сьогодні, є таким, що задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку в повному обсязі може поставити під загрозу регулярні поточні виплати працівникам підприємства. Вказане підтверджується довідкою про фінансовий стан підприємства від 29.10.2021. Відповідач вважає, що при розгляді даної справи необхідно врахувати вказаний принцип пропорційності, а також загальний принцип цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України), що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Також вважає необґрунтованими та не підтвердженими доказами вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу. 24 листопада 2021 року представник позивача адвокат Найда С.С. подав відповідь на відзив, в якому послався на викладені в позовній заяві обставини. Також зазначив, що вимога відповідача про зменшення суми заборгованості із виплати заробітної плати та заборгованості з виплати вихідної допомоги на суму податків і зборів є помилковими та не відповідають судової практиці та нормам податкового законодавства виходячи з наступного. Так, у постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника, та зазначив, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної тати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної тати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Тобто суд під час вирішення питання то призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків». Щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, то представник позивача послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), та зазначив, що враховуючи принцип пропорційності, а також загальний принцип цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) суд повинен задовільнити позовні вимоги у цій частині повністю, оскільки позивач знаходився у трудових відносинах з ХКЕПОП 46 років безперервної роботи; не отримав розрахунку при звільненні у вищеозначеній сумі, а тому відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП в сумі 21 763,63 грн. відповідає ознакам співмірності та розумності, відповідає меті захисту майнових прав позивача в зв`язку з його звільненням, є відповідною мірою відповідальності роботодавця. Доказів, того, що стягнення відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП може поставити під загрозу регулярні поточні виплати працівникам підприємства, відповідачем не наведено. Також представник позивача зазначив, що Довідка б/н від 29.10.2021 року на яку посилається відповідач як на обґрунтування складного матеріального становища підприємства, не містить посилання на період, за який утворилась заборгованість з оплати заробітної плати, та сплати податків, а також даних про рішення судів щодо примусового стягнення заробітної плати та інші виплати. Крім того, довідка не підписана головним бухгалтером підприємства та не має вихідного номеру, що свідчить про, що цей документ не має офіційного характеру, що виключає його належність та допустимість як доказу. Позивач, його представник та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивача надав заяву з проханням справу розглядати у відсутності позивача та представника. За таких обставин відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] працював з 23 липня 1974 року по 19 липня 2021 року на Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві. Згідно наказу\~№ 111/К\~від 19.07.2021.\~ він був звільнений 19 липня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України, Згідно з довідкою № 17/10115 від 17.08.20231, виданою директором ХКЕПОП Фролова Є.О., станом на 19 липня 2021 року у ХКЕПОП перед [PERSON] створилась заборгованість: \~ \~ \~ \~1) заборгованість з оплати праці з вересня 2020 року по липень 2021 року : \~ \~ \~ \~- без урахування податків, тобто сума до видачі - у сумі 89\~441, 85 грн.; \~ \~ \~ \~- з урахуванням податків у сумі 111\~107, 89 грн.; \~ \~ \~ \~2) заборгованість з виплати вихідної допомоги за 46 років безперервної роботи: \~ \~ \~ \~-без урахування податків, тобто сума до видачі- у сумі 35\~965, 79 грн.; \~ \~ \~ \~-з урахуванням податків- у сумі 44\~678, 00 грн. Доказів про виплату вказаної суми відповідачем позивачу станом на день розгляду справи до суду не надано. Отже, розмір заборгованості відповідача перед позивачем у вказаній сумі суд вважає доведеним довідкою відповідача. Приписами\~ст. 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положенням ч. 1\~ст.\~21\~Закону\~України\~«Про\~оплату\~праці» передбачено, що\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5\~статті 97 КЗпП України\~передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно з частиною другою\~статті 233 КЗпП\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ч. 1\~ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При розгляді вимог щодо стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відомостей про наявність спору про розмір боргу суду не надано. Судом встановлено, що в день звільнення позивача, в порушення\~ст.116 КЗпП України,\~не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Щодо заперечень відповідача щодо виключення сум податків та зборів при стягнення належних позивачеві виплат, суд зазначає наступне. У постанові від 18.07.\~2018 у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Згідно з вказаною правовою позицією, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної тати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Тобто суд під час вирішення питання то призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. При вирішенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Причини невиплати остаточного розрахунку при звільненні мають враховуватися судом відповідно до загальних принципів цивільного законодавства, розумності, добросовісності та справедливості, - при визначення розміру штрафних санкцій, визначених згаданою нормою ст. 117 КЗпП України. Касаційним судом була сформульована правова позиція щодо необхідності застосування принципу пропорційності у спорах, які виникли з передбачених ст. 117 КЗпП України, що є визначальним для визначення аналогічного характеру спору та для її застосування. Працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № №761/9584/15-ц), у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Розмір цього відшкодування може бути зменшений із врахуванням: 1) розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, (п.п. 91; 91 п. 1,2,3,4 постанови). Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц). Саме такі правові висновки наведено у п. 90-93 Постановою ВСУ №14-623цс18. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за вказаний рік можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Судом встановлено, що позивача звільнено 19 липня 2021 року, до суду з даним позовом він звернувся 15 вересня 2021 року. Згідно довідки відповідача № 17/1014 від 17.08.2021 середньоденна заробітна плата позивача складала 572 грн. 73 коп. Таким чином, розмір компенсації з затримку розрахунку становить В межах заявлених позовних вимог, з урахуванням наданого позивачкою розрахунку, затримка розрахунку має місце за період з 19.07.2021 по 13.09.2021, за 38 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за вказаний період складає 21\~763, 74 грн, ( 38х5762,73=21\~763, 74 грн.) З довідки про фінансовий стан ХКЕПОП від 29.10.2021 б/н, виданої директором Фроловим Є.О., вбачається що ХКЕПОП знаходиться в кризовому фінансовому стані. На підприємстві наявна наступна кредиторська заборгованість: з виплати заробітної плати у сумі 9\~820, 5 тис. Грн.(прострочена;; по сплаті єдиного соціального внеску- 2\~515, 3 тис. грн, по сплаті ПДФО та військового збору у сумі 2\~469,0 тис. грн. Окрім цього, на ХКЕПОП також наявна заборгованість за сировину, матеріали та послуги. Суд приймає до уваги вказану довідку, оскільки вона підписана керівником підприємства, який є відповідальною посадовою особою, вказана інформація позивачем не спростована. Відповідно до наведених висновків Верховного Суду, при розгляді даної справи необхідно врахувати принцип пропорційності, а також загальний принцип цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Суд враховує розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, дії сторін у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до\~ст.\~13\~ЦПК України,\~розглядаючи справу\~в межах\~заявлених \~позовних вимог,\~з урахуванням\~вказаних обставин\~справи,\~які мають\~юридичне значення\~та,\~зокрема,\~визначених Великою\~Палатою Верховного\~Суду критеріїв, суд,\~виходячи з\~необхідності дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, зменшення розміру суми, яка підлягає стягненню з відповідача за період затримки виплати належних позивачу при звільненні сум за вказаний період до 10 000 грн. Зазначена сума\~не відображає\~дійсного розміру\~майнових втрат\~позивача,\~пов`язаних\~із затримкою\~розрахунку при\~звільненні,\~а є\~лише орієнтовною\~оцінкою тих\~втрат,\~які розумно\~можна було\~би передбачити\~з урахуванням\~статистичних усереднених\~показників. Вказане відповідає вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в межах заявлених вимог, слід стягнути з відповідача на користь позивачки понесені витрати на оплату у судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: partial