Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач 25.08.15 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що 07.09.11 р. між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № BLaЖГА00071269 (далі кредитний договір). Згідно п. п 1.1. - 1.7 кредитного договору, він як кредитор надав [PERSON] як позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 7 000 грн.. Термін повернення кредиту - 07.09.14 р.. Відповідно до п. 2.4.2 кредитного договору проценти та комісію за управління кредитом позичальник повинна була сплачувати щомісячно в день повернення кредиту відповідно до платежів, передбачених графіком погашення заборгованості за кредитом (далі графік), наведеним у дод. № 1 до кредитного договору. Процентна ставка за кредитним договором встановлена на рівні 17, 0% річних (п. 3 спецчастини кредитного договору). Щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75 % від суми кредиту (п. 4 спецчастини кредитного договору). Згідно з п. 2.5.2 кредитного договору позичальник зобов'язалась не пізніше дати, встановленої графіком, поповнювати рахунок банку, вказаний у п. 6 спецчастини кредитного договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах, не менших за суми платежів, встановлених у графіку, а також, у сумах комісії за управління кредитом. Згідно п. 4. 3 кредитного договору, у випадку прострочення позичальником сплати за графіком, банк має право вимагати від останньої додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0, 50 % та те, що пеня розраховується за методом «факт/360», зазначено у п. 9 спецчастини кредитного договору. Згідно п. 4.2 кредитного договору у випадку невиконання позичальником обов'язку, передбаченого п. 3. 3. 3 загальної частини кредитного договору при тому, що прострочення виконання зобов'язань за ним перевищило 60 кал. днів, він як банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити штраф у розмірі 25% від суми кредиту (п. 8 спецчастини кредитного договору). Він договірні зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а позичальник від виконання зобов'язань ухилялась. Остання порушила свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також сплати за управління кредитом, що передбачено п. 2.5 кредитного договору. За станом на 14.09.15 р. виникла заборгованість в сумі 4 527 грн. 33 коп., що є сумою тіла кредиту. Просить позов задовольнити, стягнути суму боргу. За ухвалою суду від 12.11.15 р. було проведено заміну первісного відповідача належними [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вищезазначеної ухвали суду, 16.11.15 р. до суду надійшла уточнена позовна заява позивача до відповідачів [PERSON] та [PERSON], мотивована аналогічно поданій 25.08.15 р. позовній заяві, з проханням позов задовольнити та стягнути суму боргу з відповідачів як спадкоємців позичальника. В судове засідання представник позивача не зявився, хоча позивач належно оповіщений, причини неявки свого представника суду не повідомив. Попередньо представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, у якій зазначено, що позов підтримується повністю, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у\~ судовому засіданні позов визнали повністю, суду, кожен зокрема, пояснили, що, дійсно, їх, відповідно, дружина та матір як позичальник уклала вищезазначений кредитний договір. У подальшому позичальник померла та вони є спадкоємцями її майна. Мають намір погасити суму боргу, що утруднено як у зв»язку з матеріальним становищем, так і з ліквідаційною процедурою, розпочатою щодо позивача. Суд, заслухавши пояснення відповідачів, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення. Із змісту ст. ст. 1 054, 1 055 ЦК України слідує, що за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1 050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку, відповідно до ст. ст. 549 - 552 ЦК України, що нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1 048 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1 048 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.11 р. між позивачем як кредитором та позичальником [PERSON] склались зобовязальні правовідносини, за якими банк надав останній кредит в сумі 7 000 грн. Умови повернення кредиту та сплати відсотків, інших платежів у порядку та розмірах, у строки, про що зазначено позивачем у позовній заяві, сторонами договору банківського обслуговування як кредитного договору, дійсно, погоджено. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, за станом на 14.09.15 р. вона склала 4 527 грн. 33 коп., не погашена. Хоча позичальник померла 26.10.12 р., однак, у листопаді та грудні 2012 р., січні та лютому 2013 р. ще було здійснено проплату за кредитним договором. У платіжному періоді 08.03. 07.04. 2013 року нарахування по інших платежах не здійснювались і абонованим зазначено лише тіло кредиту у розмірі ціни позову. Таким чином, розрахунком заборгованості, наданим позивачем, стверджуються його вимоги, закладені до відповідачів, у повному обсязі, що відповідає вимогам чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що позичальник порушила умови кредитного договору, укладеного між нею та банком, так як за життя позичальника, а саме: у платіжному періоді 08.03. 07.04., 08.07. -07.08. 2012 року допустила виникнення заборгованості; загальна сума заборгованості нарахована вірно та відповідно до умов кредитного договору. Як на час відкриття спадщини після смерті позичальниці 26.10.12 р., так і на час звернення позивача до нотконтори із претензією 24.12.12 р. сума боргу була визначена у розмірі ціни позову, на час звернення позивача із розглядуваним позовом до суду не змінена (не збільшена і стала), підтверджена документально. Як слідує з копій матеріалів спадкової справи № 786/12, що заведена Ковельською держнотконторою після смерті [PERSON], копії актового запису про смерть № 20 від 27.10.12 р., вчиненого виконкомом Облапської сільради Ковельського району Волинської області, [PERSON], померла 26.10.12 р., а відповідачі [PERSON] та [PERSON] є її спадкоємцями відповідно до закону та вчасно і у встановленому законом порядку прийняли спадщину. До спадкової маси, зокрема, належить житловий будинок № 9, розташований по вул. Молодіжній у с. Облапах Ковельського району Волинської області. Згідно ст. 1\~216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями ст. ст. 1\~268, 1 269 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1 270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. ч. 2 4 ст. 1 273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до копії довідки № 122 від 21.08.13 р., виданої Облапською сільрадою Ковельського району Волинської області, на час смерті спадкодавиці разом з нею проживали відповідачі, один з яких [PERSON], на той час був неповнолітнім. Обоє відповідачів є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON]. Як встановлено з копій матеріалів спадкової справи, інші особи, які є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON], від прийняття спадщини відмовились вчасно та у встановленому законом порядку. Як зазначено у ст. 1\~218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До таких прав та обов»язків, безсумнівно, належать права та обов»язки [PERSON] як спадкодавиці за кредитним договором, у якому вона виступала як позичальник. Відповідно до ч. 5 ст. 1 268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1 269 ЦК України). Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 1\~220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є, зокрема, день смерті особи. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 1 273 ЦК України, неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відомостей про те, що відповідач [PERSON] як особа, яка на час відкриття спадщини була неповнолітньою, був виведений з числа осіб, які успадкували майно спадкодавиці, у встановленому законом порядку, у розпорядженні суду немає. Відповідно до положень ст. 1\~282 ЦК України, за якою спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Таким чином, судом встановлено, що спадкоємців, які прийняли спадщину та мають обов»язок задоволення вимог позивача як кредитора за кредитним договором, стороною якого була спадкодавиця, є двоє відповідачі у розглядуваній справі, та їх частки у спадщині є рівними, що кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 1 267 ЦК України. Відомостей про те, що між спадкоємцями відповідачами у справі - маються угоди про зміну розміру частки у спадщині когось із них, у розпорядженні суду немає. А тому суд приходить до висновку, що відповідачі мають обов»язок задовольнити вимоги кредитора за кредитним договором, де позичальником виступала спадкодавиця як її спадкоємці, повністю, в рівних частках, що відповідатиме їх часткам у спадкуванні, що є рівними, з врахуванням того, що кожним з них успадковано не менше ? частини вищевказаного житлового будинку, що у вартісному вираженні надає змогу суду зробити висновок про те, що з відповідачів слід на задоволення вимог кредитора стягнути в рівних частках всю суму боргу шляхом одноразового платежу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що вони підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача у повному обсязі також у рівних частках по 1/2. На підставі наведеного,

Outcome: approved