Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач 12.02.2019 звернулася до суду з указаною позовною заявою, уточнюючи яку, просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала, що у лютому 2005 року відповідач [PERSON] запропонувала їй купити батьківський будинок, що в [ADDRESS] . При цьому передала на вказаний будинок усі правовстановлюючі документи, свідоцтво про смерть її батька, [PERSON] , написала розписку про отримання грошових коштів та запевнила, що цього достатньо для вселення в будинок та виникнення у неї права власності на нього. Позивач вказувала, що будучи особою юридично необізнаною, вважала, що наявність у неї правовстановлюючих документів на вказаний будинок та передача відповідачу обумовленої грошової суми за нього, надають їй права власника на це майно та підтверджують факт добросовісного заволодіння ним. Крім того, позивач не знала, що відповідач не була титульним власником майна і не мала права відчужувати будинок. Позивач з 2005 року постійно мешкає у вказаному будинку без реєстрації, добросовісно, відкрито та безперервно володіє ним, сплачує комунальні послуги за водо-, газопостачання, електроенергію, укладала договір про надання послуг з газопостачання, здійснювала поточні ремонти, тощо. З відповідачем [PERSON] ніякого зв`язку у позивача не має, встановити її місцезнаходження у позивача немає можливості. Зважаючи на викладене, позивач вважає, що наявні усі підстави для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, у зв`язку з чим звернулася до суду. Позивач [PERSON] та її представник, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] правом на участь у судовому засіданні не скористалася, повідомлялася про день, час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, клопотань, заяв з процесуальних питань, а також відзиву на позовну заяву не подала. Представник відповідача, Христофорівської селищної ради Дніпропетровської області до суду не з`явився, повідомлений належним чином. На адресу суду до початку розгляду справи по суті за підписом голови селищної ради Троценко В . В . надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника та визнання позовних вимог (а.с.67). Встановивши відсутність підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи по суті, заслухавши пояснення позивача, його представника, показання свідків, надавши оцінку доказам у справі на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності в їх сукупності, визначившись з характером правовідносин між сторонами та нормою права, яка підлягає застосуванню до них, суд дійшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що згідно з повідомленням КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 12.06.2019 № 915, право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.03.1970 Христофорівською селищною радою, зареєстрованого в реєстрі за № 1 (а.с.59). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після [PERSON] спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с.60,61). Позивач [PERSON] та свідки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні вказували, що відповідач [PERSON] є донькою власника спірного домоволодіння, [PERSON] , померлого [INFO] , а отже, його спадкоємицею. Будь-які об`єктивні докази, які б вказували, що [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] , суду не надано. У 2005 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю в останньої батьківського будинку, розташованого по [ADDRESS] , на підставі якої позивач сплатила [PERSON] грошові кошти за вказаний будинок у сумі 800 доларів США та почала проживати у вказаному будинку. Договір купівлі-продажу між сторонами у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося. Грошові кошти позивач передавала за простою письмовою розпискою (а.с.12). Акт від 30.01.2019, копії договору № 100001320 від 06.07.2011 про надання населенню послуг з газопостачання, квитанції про сплату комунальних послуг (а.с.13-20), свідчать про те, що [PERSON] проживає у житловому будинку по [ADDRESS] , з 2005 року по теперішній час (а.с.6-12). Вказані обставини також були підтверджені у судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником житлового будинку, на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був [PERSON] , а тому, після його смерті, не можна вважати володіння позивачем будинком добросовісним. Смерть [PERSON] та не звернення із заявою до нотаріуса спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали [PERSON] підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Також, суду враховує, що відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємці могли фактично прийняти спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , в тому числі і [PERSON] Доказів на спростування вказаних обставин суд не надано та клопотання про їх витребування судом позивачем та його представником не заявлялося. Так само не надано доказів, які б свідчили про відмову спадкоємців від прийняття спадщини, вжиття позивачем заходів для розшуку спадкоємців, зокрема [PERSON] Добросовісність [PERSON] на зазначений нею, як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком, була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається [PERSON] , про що свідчить наявність у останньої правовстановлюючих документів на нерухоме майно, та є інші особи, які мають право на спадщину після його смерті. Таким чином, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Доводи [PERSON] про те, що утримання будинку та здійснення його ремонту підтверджує давність та відкритість володіння чужим майном, не дають підстав для висновку про набуття нею права власності на цей будинок та не є підставою для набуття такого права, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Аналогічних висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду при вирішенні 14.05.2019 справи № 910/17274/17, не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю, а тому в задоволенні позову слід відмовити. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed