Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого за довіреністю діє [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на його користь 161400,00 грн. суму боргу за договором позики та грошову суму в розмірі 3% річних від суми боргу за прострочення виконання зобов'язання по договору, що на день звернення до суду складає 4438,50 грн. та витрати, пов'язані із зверненням з позовом до суду. В обґрунтування позову позивач зазначив, що у вересні 2013 року відповідач [PERSON] звернувся до нього з проханням позичить йому гроші. Згідно домовленості 17.09.2013 року він надав йому позику в сумі 6 000 (шість тисяч) доларів США. За даним договором відповідач зобов'язався повернути позику до 31 грудня 2015 року. Вказані зобов'язання та факт передачі коштів були оформлені розпискою, яку відповідач написав власноручно. Однак, в порушення умов договору, відповідач надану позику у вказаний строк не повернув. На його неодноразові звернення до нього про повернення боргу за договором позики не реагує, що змусило його звернутися за захистом своїх прав до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості в судовому порядку. На час звернення до суду курс гривні по відношенню к долару США встановлений у розмірі 1:26,9 (довідка додається). Таким чином, заборгованість відповідача на час звернення до суду у перерахунку на національну валюту складає 161400,00 грн. (6000 х 26,9 = 161400,00). Також позивач вказує на те, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити йому 3% річних від простроченої суми. На момент звернення до суду строк прострочення зобов'язання складає одинадцять місяців. Виходячи з суми заборгованості, 3% річних складає 4842 грн. (161400 х 3% = 4842), а за 11 місяців - 4438,50 грн. (4842 : 12 = 403,5 х 11 = 4438,5). Таким чином, на час звернення до суду заборгованість відповідача складає 165838,50 грн. (161400 + 4438,50 = 165838,50). Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, просив суд розглянути справу за участю його представника за довіреністю. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, який просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, вказавши, що йому на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (витяги з державного реєстру речових, прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9548273 від 17.09.2013 р., № 9392850 від 13.09.2013 р., копія свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого державним: нотаріусом С.О. Колосовською та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1801, додаються). Згідно повідомлення державному нотаріусу Гречук Є.А. від 01.09.2013 р., після померлої матері [PERSON] позивач відмовився від прийняття спадщини (частки вищевказаної квартири) на користь своїх братів [PERSON] та [PERSON] Так, спадкоємцями було вирішено передати вказану квартиру до його одноособового володіння. Із [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частки в праві власності на квартиру від 17.09.2013 р., посвідчений державним нотаріусом [PERSON] Водночас, передання частки позивача було оформлене не договором купівлі-продажу належної йому частки квартири, а шляхом написання розписки від 17.09.2013 р., згідно з якою він зобов'язався сплатити йому суму грошей у розмірі 6000 (шість тисяч) доларів США до 31.12.2015 р. Вказану суму він зобов'язувався сплатити позивачу саме за передання йому у власність частки квартири, що належала позивачу як спадкоємцю після смерті матері. Грошей від позивача, зазначених у розписці, він насправді не отримував. Між ними, сторонами правочину, було досягнуто згоди щодо відчуження частки квартири шляхом написання позивачем повідомлення про відмову від спадщини. В той же час, між позивачем та ним було досягнуто домовленості щодо ціни належної йому частки, яка складала 6 000 (шість тисяч) доларів СІЛА, про що він був змушений скласти відповідну розписку. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин, а саме договір купівлі-продажу частки квартири, свідчить те, що позивачем 01.09.2013 р. була оформлена відмова від спадщини, а ним 17.09.2013 р., тобто одразу після вказаної відмови, була написана розписка, в якій зазначено, що він взяв у борг у позивача кошти у розмірі 6000 доларів США. Також фактично йому були передані всі повноваження власника. Відтак, насправді позивач вказаної суми грошей йому не передавав і його волевиявлення на передачу йому у борг грошей не було. Також зазначає, що договір позики було укладено між позивачем і ним виключно з метою приховання іншого правочину, а саме: договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили. Тому вважає, що до вказаних відносин необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який вони мали на увазі, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором позики. Водночас, не заперечує проти того, що кошти за купівлю частки квартири на даний час дійсно не були ним передані позивачу у зв'язку зі скрутним матеріальним станом, про що він йому неодноразово повідомляв та зобов'язувався сплатити належні кошти якнайскоріше. Дата виконання зобов'язання щодо оплати частки квартири у цьому випадку відповідно до наданої ним розписки є 31.12.2015 р. Офіційний курс гривні до долару США станом на 31.12.2015 р.. згідно інформації з офіційного веб-сайту Національного банку України, становив 1 : 24. Відповідно, його заборгованість перед позивачем складає 144000,00 грн. (6000 х 24 = 144000). У зв'язку з вищенаведеним, відповідач просить відмовити у задоволенні позову у частині стягнення з нього 161400,00 грн. основного боргу, 3 % річних від суми боргу у розмірі 4438,50 грн., визнати договір позики, укладений між ним та позивачем 17.09.2013 р., удаваним правочином, застосувати до цивільно-правових відносин, які виникли із договору позики, який є удаваним правочином, правила щодо правочину договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, визнати суму боргу по вказаному правочину у розмірі 144000,00 грн. та судові витрати, понесені у зв'язку зі зверненням до суду, покласти на позивача. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 17.09.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір займу у простій письмовій формі. Відповідно до якого [PERSON] брав у [PERSON] в борг суму 6000 доларів США з терміном повернення до 31.12.2015 року. На підтвердження чого, отримавши вказані грошові кошти, відповідач надав позивачу розписку. (а.с. 4,44) Відповідач у визначений в розписці від 17.09.2013 року строк наданий йому борг не повернув, у зв'язку з чим, відповідно до наданих позивачем розрахунків сума заборгованості склала 165838,50 грн., з яких: 161400,00 грн. сума основного боргу, 4438,50 грн. - 3% річних від суми боргу за прострочення виконання зобов'язання. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з положенням ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті. Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 165838,50 грн., з яких 161400,00 грн. сума основного боргу, 4438,50 грн. 3% річних від суми боргу за прострочення виконання зобов'язання. Що стосується письмових заперечень відповідача [PERSON], який у судовому засіданні їх підтримав і які містять у собі вимоги позовного характеру, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формою звернення фізичної чи юридичної особи до суду, відповідно до ст. 118 ЦПК України є пред'явлення позову, який повинен відповідати вимогам ст. 119-120 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд, розглянувши справу в межах заявлений вимог та враховуючи, що відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на звернення до суду з відповідним позовом, а тому не бере до уваги письмові заперечення, які містять вимоги позовного характеру та не приймає надані відповідачем та досліджені в судовому засіданні письмові докази, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved