Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.02.2020 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про встановлення факту не проживання, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку, виділ у користування земельної ділянки, визнання права власності на частку транспортного засобу. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Батько позивача [PERSON] [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивача [PERSON] та проживали в старій літній кухні по [ADDRESS] , що належала матері батька [PERSON] . В подальшому [PERSON] побудувала 1/2 частину будинку за вказаною адресою, оформила свою частину, в якій проживала, зареєструвала в ній своє місце проживання, стала власницею квартири [ADDRESS] . Батько з мамою протягом 1972-1973 років зі згоди [PERSON] побудували свою 1/2 частину будинку, стали там проживати. Побудований жилий будинок літ. «А-1» за адресою [ADDRESS] має загальну площу 108,5 кв.м. Батько позивача постійно проживав та користувався квартирою [ADDRESS] в будинку до дня смерті [INFO] . [INFO] [PERSON] , не поставивши до відома батька позивача [PERSON] , за договором дарування подарувала відповідачу [PERSON] 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] , в 21 листопада 1995 року 1/4 частину цього будинку. 22 березня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за яким у власність відповідача [PERSON] перейшла 1/4 частка будинку. [INFO] [PERSON] помер, на час його смерті ніхто з ним не проживав, позивач [PERSON] є спадкоємцем його майна та єдина звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. [INFO] померла [PERSON] , спадкоємцем майна якої є відповідач [PERSON] . Позивач вказувала, що після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої належить частка в праві власності на житловий будинок по [ADDRESS] та транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2014 року випуску. Вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на житловий будинок та частку в праві власності на транспортний засіб. Вважає, що нотаріусом допущено помилку, необґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва. В поданій до суду позовній заяві [PERSON] заявляла такі вимоги: 1. Поновити процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою в частині визнання договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 15 грудня 1983 року [PERSON] на ім`я [PERSON] недійсним. 2. Постановити ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, яку розглядати за правилами загального позовного провадження. 3. Встановити факт, що має юридичне значення про те, що [PERSON] з 1972 року і до дня смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , з ним не проживала. 4. Визнати право власності за [PERSON] , який помер [INFO] , у житловому будинку [ADDRESS] на сіни №2-1 пл. 16,3 кв. м., кухню 2-2 пл. 19,5 кв. м., кімнату 2-3 пл. 18,3 кв. м., що складає 8/25 частин, вартістю 159 671 грн. 5. Визнати договір дарування на 1/2 частину будинку [ADDRESS] від 15 грудня 1983 року, складений у Другій полтавській державній нотаріальній конторі [PERSON] на користь [PERSON] - недійсним, поновивши процесуальний строк для звернення до суду в цій частині позову. 6. Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15 січня 2020 року Другою полтавською державною нотаріальною конторою в частині того, що [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] і про видачу на її ім`я цього свідоцтва про право на спадщину за законом на частку в спадщині після смерті [PERSON] недійсним. 7. Визнати за [PERSON] право власності на 8/25 частин будинку [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] на спадкове майно, яке складається з: сіней №2-1 пл. 16,3 кв. м., кухні 2-2 пл. 19,5 кв. м., кімнати 2-3 пл. 18,3 кв. м., вартістю 159 671 грн. 8. Виділити у користування земельну ділянку, необхідну для обслуговування частини будинку [ADDRESS] і проходу до неї. 9. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку транспортного засобу - легковий хетчбек - В, марка TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, колір сірий, реєстраційний № [NUMBER] , належність якого спадкодавцю підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданим Центр ДАІ5301 від 05.03.2015. 10. Стягнути з [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2021 відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого с удового засідання. Відповідачем [PERSON] 03.04.2020 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що нерухоме майно по [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на праві власності. [PERSON] була власником цього житлового будинку та єдиним його забудовником. Вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 15.12.1983, за життя [PERSON] не заперечував проти укладення таких договорів, не оспорював їх, а у позивача відсутнє право вимоги про визнання договору недійсним. Просила відмовити в задоволені позовних вимог повністю. Третя особа Друга полтавська державна нотаріальна контора 27.04.2020 подала до суду свої письмові пояснення на позовну заяву, де зазначила, що 19.04.2018 Другою полтавською державною нотаріальною конторою до майна померлого [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу на підставі заяви про прийняття спадщини від [PERSON] , в тексті якої нею було зазначено, що іншим спадкоємцем померлого є мати [PERSON] . 15.01.2020 на вимогу [PERSON] на її ім`я було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску. Згідно з поясненнями третьої особи нотаріусом враховано, що [PERSON] в своїй заяві про прийняття спадщини вказувала матір спадкодавця як спадкоємицю, факт відсутності спільного проживання матері та сина спадкодавцем не підтверджено, всі документи містять інформацію про спільну адресу їх місця проживання: [ADDRESS] . [PERSON] заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала, прийняла спадщину шляхом проживання зі спадкодавцем [PERSON] 17.06.2020 представником позивача [PERSON] подано до суду заяву про зменшення позовних вимог (том 1 а.с. 246-247), де зазначив, що в позовній заяві помилково заявлено позовну вимогу про визнання права власності за [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS] на сіни №2-1 пл. 16,3 кв. м., кухню 2-2 пл. 19,5 кв. м., кімнату 2-3 пл. 18,3 кв. м., що складає 8/25 частин, вартістю 159 671 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26.06.2020 призначено в цивільній справі за позовом [PERSON] оціночно-будівельну та земельно-технічну експертизи. 13.08.2020 відповідачем подано до суду відзив, де [PERSON] зазначила, що правовідносини щодо набуття права власності на житловий будинок по [ADDRESS] регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, індивідуальний забудовник [PERSON] здійснювала будівництва житлового будинку власними силами та за власні кошти, у [PERSON] не виникло право власності на 1/2 частину цього будинку. За життя [PERSON] не оскаржував свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 20 липня 1984 року. Вважає, що житловий будинок по [ADDRESS] чи частка в праві власності на нього не належали [PERSON] як спадкодавцю, тому не увійшли до складу спадкового майна. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити за безпідставністю. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10.03.2021 закрито підготовче провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, вказуючи на наявність заяви про зменшення позовних вимог. Посилався на обставини, що викладені в поданих до суду заявах. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, вважаючи їх безпідставними. Посилалися на обставини, які викладені в поданих до суду відзивах. Третя особа просила суд проводити розгляд справи без участі представника. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 20.07.1983, виданого Полтавським міським житловим управлінням (том 2 а.с. 50) житловий будинок по [ADDRESS] на праві особистої власності належав [PERSON] . Зазначене свідоцтво на право власності видане на підставі рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів від 28.06.1983 взамін свідоцтва на право власності від 07.12.1950 № 124. Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] . [PERSON] є сином [PERSON] . Позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] , та онукою [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 15.12.1983 (том 1 а.с. 158-160) [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняла в дар 1/2 частину будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 21.11.1995 (том 1 а.с. 156-157) [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняла в дар 1/4 частину будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS] . Відповідно до договору довічного утримання від 22.03.1999 (том 1 а.с. 161) [PERSON] передала у власність [PERSON] 1/4 частини будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS] . Станом на час вирішення справи по суті відповідач [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору дарування від 15.12.1983 недійсним, позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] уклала договір дарування без відома батька позивача [PERSON] , не повідомила його про укладення такого договору, натомість батько позивача [PERSON] проживав в часині будинку, яку збудував і якою володів. Разом з тим, відповідно до положень норм ст. 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час укладення договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування\~вважається \~укладеним \~з \~моменту \~передачі \~майна обдарованому.\~ Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Згідно зі ст. 244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Жодні із підстав для визнання зазначеного договору дарування недійсним, які визначені нормами ст. ст. 45-61 ЦК УРСР 1963 року, не зазначені позивачем в поданій до суду позовній заяві та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Як встановлено судом, договір дарування від 15.12.1983 було укладено сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин, чи окремі його пункти суперечать актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Договір укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчено та зареєстровано. Твердження позивача про те, що [PERSON] приховала від [PERSON] факт укладення зазначеного договору не заслуговує на увагу. Як встановлено дослідженими в справі доказами та не спростовано позивачем, станом на час укладення договору дарування від 15.12.1983 [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20.07.1983, виданого Полтавським міським житловим управлінням (том 2 а.с. 50) була власником на праві особистої власності житлового будинку по [ADDRESS] . В силу норм ст. 86 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За нормами цивільного законодавства (як ЦК УРСР 1963 року, так і чинним ЦК України) не передбачено обов`язку власника нерухомого майна повідомляти інших осіб про розпорядження належним на праві власності майном. Відсутність згоди [PERSON] на укладення [PERSON] договорів з відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна на користь [PERSON] не є підставою для визнання таких договорів недійсними. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини будинку [ADDRESS] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання недійним договору дарування, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] суд також виходить з того, що під час укладення зазначеного договору жодні права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені. [PERSON] не є стороною оспорюваного договору дарування, в результаті його укладення не зазнала жодного втручання в свої права. У зв`язку з відмовою в задоволенні зазначених позовних вимог за безпідставністю відсутні підстави для поновлення строків для звернення до суду з вимогами про визнання договору недійним. Посилання позивача в поданих до суду позовних заявах на ту обставину, що [PERSON] та його дружина (батьки позивача) протягом 1972-1973 років добудували 1/2 частину будинку по [ADDRESS] , тим самим своєю працею побудували 8/25 частин будинку, що [PERSON] є власником зазначеної частки, є безпідставними. Як встановлено судом, до домоволодіння по [ADDRESS] входить в тому числі житловий будинок літ. А-1, 1973 року побудови загальною площею 108,5 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м. (том 1 а.с. 175-179). Відповідно до акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння (том 1 а.с. 166-168) забудовником окремого житлового будинку на території садиби по [ADDRESS] є саме [PERSON] , будівництво розпочато в 1963 році та закінчено в 1970 році. Твердження позивача про те, що [PERSON] приймав участь в здійсненні будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , жодним чином не свідчить про виникнення в останнього права власності на нерухоме майно за вказаною адресою. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачем не враховано, що земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю,\~ або\~велось за\~рахунок спільної\~ праці\~ членів\~ сім`ї\~ -\~ жилий\~будинок стає\~їх спільною\~сумісною власністю,\~ якщо\~інше не\~було встановлено\~письмовою угодою\~між ними.\~ Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них. Відповідні роз`яснення надані в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92 ) від 25.12.92, N 15 (v0015700-98 ) від 25.05.98). Окрім того, як встановлено судом, за життя [PERSON] не порушував питання щодо визнання за ним права власності на нерухоме майно по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] не порушує перед судом питання про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 20.07.1983, виданого Полтавським міським житловим управлінням на ім`я [PERSON] . Натомість, як встановлено судом, [PERSON] до дня смерті (том 1 а.с. 16, 25, 26, 31, 222 зворот) фактично проживав в будинку по [ADDRESS] та у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання за вказаною адресою. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на 8/25 частин житлового будинку [ADDRESS] заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. При вирішенні зазначеної позовної вимоги суд виходить з того, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2020 відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] , в тому числі і за даною позовною вимогою. Позивач [PERSON] , подаючи до суду 17.06.2020 (том 1 а.с. 246-247) заяву про зменшення позовних вимог, у встановленому законом порядку заяв про відмову від даної частини позовних вимог не подавала та не просила залишити таку позовну вимогу без розгляду. З цих підстав зазначена позовна вимога розглядається судом по суті з відмовою в її задоволенні за безпідставністю. Також дослідженими в справі доказами встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Другою Полтавською нотаріальною конторою 19.04.2018 заведена спадкова справа № 110/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини від імені [PERSON] , дочки, яка в своїй заяві зазначила, що іншим спадкоємцем є [PERSON] , мати (том 1 а.с. 33-38, 202, 213-234). Державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори 15.01.2020 видано на ім`я позивача [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку в спадщині (том 2 а.с. 233), спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з транспортного засобу легкового автомобіля, хетчбек В, марка TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, колір сірий, реєстраційний № [NUMBER] , належність якого спадкодавцю підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданим Центр ДАІ5301 від 05.03.2015. Також постановою державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори ввід 06.09.2018 (том 1 а.с. 221) відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно житловий будинок по [ADDRESS] ; транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, відсутністю встановленого кола спадкоємців за законом, які прийняли спадщину. Позивач [PERSON] , заявляючи позовні вимоги про визнання за нею права власності на 8/25 частин будинку по [ADDRESS] та на 1/2 частину транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, після смерті батька [PERSON] , обґрунтовує свої вимоги тим, що нотаріусом допущено помилку, необґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва. Разом з тим, відповідно до норм ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено судом та не оспорюється позивачем, на час смерті [PERSON] постійно проживав в [ADDRESS] . Даний факт підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 12.04.2018 № 16.1-08/4763 (том 1 а.с. 222 зворот). Також встановлено, що [PERSON] , мати [PERSON] , на час відкриття спадщини, станом на 02.03.2018, постійно проживала та мала зареєстроване у встановленому законом мі це проживання за аналогічною адресою: [ADDRESS] , що підтверджено даними щодо реєстрації її місця постійного проживання (том 1 а.с. 17, 172-174, 187, 207 зворот, 210). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є матір`ю [PERSON] та в силу норм ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем його майна за законом. Оскільки [PERSON] , будучи спадкоємцем майна [PERSON] у встановленому законом порядку та у встановлений строк заяв про відмову від спадщини не подавала, суд приходить до висновку, що остання в силу норм ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину. Відповідно до норм ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Після померлого [PERSON] двоє спадкоємців прийняти спадщину [PERSON] та [PERSON] , їх частки в спадщині є рівними, суд приходить до висновку, що державним нотаріусом правомірно на підставі та в межах повноважень 15.01.2020 видано позивачу [PERSON] свідоцтво право на спадщину за законом саме на 1/2 частку в спадщині (том 1 а.с. 233), а не на все спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] . Тому твердження позивача про допущення нотаріусом помилки та необґрунтовану відмову у вчиненні нотаріальної дії є безпідставними. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено дослідженими в справі доказами, до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшов транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Житловий будинок чи частка в праві власності на нього по [ADDRESS] не належали [PERSON] за життя, не ввійшли до складу спадщини після його смерті, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 8/25 частин будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 8/25 частин будинку по [ADDRESS] та на 1/2 частину транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, номерний знак [NUMBER] , є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.01.2020 Другою Полтавською державною нотаріальною конторою в частині того, що [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] , суд виходить з того, що [PERSON] , будучи спадкоємцем майна [PERSON] , у встановленому законом порядку прийняла спадщину, є спадкоємцем майна останнього, тому підстави для визнання свідоцтва недійсним відсутні. Окрім того, свідоцтво про право на спадщину за законом, яке є предметом оскарження (том 1 а.с. 34) видане 15.01.2020 Другою Полтавською державною нотаріальною конторою позивачу [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2014 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину вказаного спадкового майна не видано. Оскільки відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно по [ADDRESS] , відсутні і підстави для визначення порядку користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Позивач [PERSON] не є власником та/чи користувачем нерухомого майна по [ADDRESS] , у останньої не виникло право користування та/чи право власності щодо земельної ділянки за вказаною адресою. Позовні вимоги [PERSON] в цій частині заявлені безпідставно. При вирішенні позовної вимоги [PERSON] про виділення їй в користування земельної ділянки суд також виходить з того, що здійснюючи правосуддя, суд не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення про виділ земельної ділянки. Окрім того, матеріали справи не містять документації із землеустрою щодо земельної ділянки по [ADDRESS] . При вирішенні позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту не проживання [PERSON] з [PERSON] до дня його смерті, до 02.03.2018 суд виходить з такого. Дослідженими в справі доказами встановлено, що [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, станом на 02.03.2018, оскільки мала спільне з ним зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання. В цій частині позовних вимог обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає спірним правовідносинам, що виникли між сторонами. Зокрема, відповідно положень\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно до\~ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спосіб захисту, який обрав позивач щодо встановлення факту постійного не проживання особи за місцем відкриття спадщини не передбачений вимогами\~ст.16 ЦК України\~та Книгою\~шостою ЦК України\~«Спадкове право». Вимога про встановлення факту постійного непроживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі справа № 592/7860/17, провадження № 61-43757св18). Верховний Суд зазначає, що вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога. Твердження позивача про те, що [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] мали різні адреси місця проживання: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , не заслуговує на увагу. Стаття 381\~ЦК України дає юридичне визначення садиби як об`єкта права власності, яке є земельною ділянкою разом з розташованими на ній житловим будинком (поняття якого наведено у ст. 380 цього Кодексу), господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Як встановлено судом, об`єктом права власності за адресою [ADDRESS] за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідно до правовстановлюючих документів є житловий будинок, а не окремі квартири як об`єкти права власності. Наявність в житловому будинку по [ADDRESS] окремих входів до окремих приміщень будинку, наявність окремих рахунків зі сплати за отримані комунальні послуги жодним чином не змінює правовий статус нерухомого майна. Встановивши дані обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цілому є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Частиною 9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В даній справі ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12.07.2021 за заявою представника позивача [PERSON] з метою забезпечення позовних вимог [PERSON] накладено арешт на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . У зв`язку з повною відмовою в задоволенні позовних вимог [PERSON] відповідно до положень норм ст. 158 ЦПК України вжиті судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Статтею 262 ЦПК України передбачено порядок постановлення окремої ухвали суду. При вирішенні справи судом не встановлено підстав для постановлення окремої ухвали за заявою відповідача [PERSON] (том 2 а.с. 124-125) щодо дій адвоката [PERSON] . Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою [PERSON] в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати з сплати судового збору та витрат на правову допомогу не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed