Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач 28 квітня 2014 року звернувся до суду з вказаним позовом та обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до наказу № 1795-к від 03 жовтня 2012 року він прийнятий на посаду першого заступника генерального директора ДП « 38 відділ інженерно-технічних частин». Згідно наказу № 383-к від 03 березня 2014 року він звільнений з займаної посади з 13 березня 2014 року за власним бажанням. Вважає таке звільнення незаконним та безпідставним, виходячи з наступного. В зв'язку з реорганізацією ДП « 38 відділ інженерно-технічних частин» на прохання заступника генерального директора підприємства Грицюка В.В. позивачем була написана заява про звільнення з роботи за власним бажанням від 03 березня 2014 року. Вказана заява була формальною і не несла ніяких правових наслідків, оскільки наміру звільнятись з посади у позивача не було і за усною домовленістю з Грицюком В.В. ця заява була написана «на всякий випадок». 13 березня 2014 року позивач вийшов на роботу і продовжив працювати, а 14 березня 2014 року, коли він прийшов на роботу, його не пропустила охорона і повідомили про його звільнення. З наказом про звільнення він був ознайомлений лише 04 квітня 2014 року. Позивач посилається на те, що відповідачем не було витримано двотижневий строк, передбачений ст. 38 КЗпП України. Повний розрахунок з ним в порушення вимог ст. 116 КЗпП України було проведено лише 04 квітня 2014 року. В зв'язку з тим, що відповідач звільнив його без законної на те підстави, вважає, що він має бути поновлений на попередній роботі. Також позивач посилається на те, що вказані дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань. Посилаючись на вказані обставини, просить поновити його на посаді першого заступника генерального директора ДП « 38 відділ інженерно-технічних частин», стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 6000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з обставин викладених у позовній заяві, при цьому повідомив, що трудову книжку ним отримано 14 березня 2014 року на прохідній, а не 13 березня 2014 року, як зазначено у книзі обліку руху трудових книжок. Копію ж наказу про звільнення він отримав від працівника кадрового відділу 04 квітня 2014 року. З моменту отримання трудової книжки і до 04 квітня 2014 року він сподівався, що наказ буде скасовано. Крім того, просив поновити строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, посилаючись на поважність пропуску в зв'язку з хворобою. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк звернення з заявою про порушення трудового спору, передбачений ст. 233 КЗпП України. Позивач виявив бажання розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це відповідача шляхом написання заяви від 03 березня 2014 року з зазначенням дати звільнення, на підставі якої було видано наказ про припинення трудового договору від 03 березня 2014 року № 383-к, в якому зазначена дата звільнення 13 березня 2014 року. З вказаним наказом позивач був ознайомлений у день звільнення, але відмовився ставити підпис про ознайомлення з ним та отримати його копію, про що комісією було складено акт. В день звільнення позивач отримав трудову книжку, а також йому відповідачем письмово повідомлено про нараховані суми, належні працівникові при звільненні шляхом надання довідки про нараховані суми від 13 березня 2014 року. Разом з тим відповідач, дізнавшись про намір позивача припинити трудовий договір з 13 березня 2014 року, запросив на посаду першого заступника генерального директора іншого працівника з іншого підприємства. Крім того, оскільки відповідач дотримався вимог чинного законодавства при звільненні позивача, йому не було завдано моральної шкоди. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 03 жовтня 2012 року позивач [PERSON] працював першим заступником генерального директора ДП « 38 відділ інженерно-технічних частин», що вбачається з копії наказу № 1795-к від 03 жовтня 2012 року (а.с 58). Наказом № 383-к від 03 березня 2014 року [PERSON] звільнено з вказаної посади за власним бажанням на підставі заяви позивача (а.с. 59). Підставою звільнення позивача стала його письмова заява від 03 березня 2014 року, в якій він просить звільнити за власним бажанням з 13 березня 2014 року (а.с. 9). 13 березня 2014 року [PERSON] було доведено до відому наказ про звільнення. Комісією 13 березня 2014 року складено акт про те, що 13 березня 2014 року о 16 год. в кабінеті відділу кадрів ДП « 38 відділ інженерно-технічних частин» позивач відмовився підписати наказ № 383-к «Про припинення трудового договору» про звільнення з роботи з 13 березня 2014 року згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 37). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду пояснення про те, що він працює першим заступником генерального директора ДП « 38 відділ інженерно-технічних частин» та він був присутнім при тому, як 03 березня 2014 року у кабінеті генерального директора Грицюка В.В. позивачем було написано заяву про звільнення за власним бажанням з 13 березня 2014 року, бо він був не місцевий і треба було закінчити роботи на підприємстві. В подальшому по дорученню генерального директора була складена комісія з приводу ознайомлення позивача з наказом про звільнення, та він був присутній при тому як 13 березня 2014 року близько 16 год. позивач відмовився підписувати наказ. В цей день позивач отримав трудову книжку у присутності членів комісії. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, що він працює заст. начальника 3-го загону ВВО з МТЗ та 13 березня 2014 року близько 16 год. він був присутнім при тому як начальник відділу кадрів Тіблевич О.В. прочитала наказ про звільнення, та [PERSON] сказав, що не буде його підписувати. Також він бачив в цей день трудову книжку в руках позивача. Також 14 березня 2014 року близько 09 год. 30 хв. він біля КПП бачив позивача з іншими працівниками, та коли він запитав у начальника транспортного загону Реви К.А., той сказав, що вони прибули за особистими речами, які забрали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, що він працював з жовтня 2010 року по 13 березня 2014 року помічником генерального директора, начальником служби охорони праці та 14 лютого 2014 року було винесено наказ про реорганізацію та десь 18 лютого 2014 року їх попросили написати заяву на 03 березня 2014 року за власним бажанням голові ліквідаційної комісії. Вони написали заяви і 03 березня 2014 року вони переписали заяву вже на 13 березня 2014 року на ім'я Грицюка В.В. як голови ліквідаційної комісії. 14 березня 2014 року вони вийшли на роботу та їх не пустили на прохідній, там же видали трудові книжки. Вони в цей день зайшли на свої робочі місця та забрали свої власні речі. Оскільки вийшов наказ про скасування наказу про реорганізацію, їх повинні були поновити на роботі. З витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них вбачається, що [PERSON] 13 березня 2014 року видано трудову книжку (а.с. 43-44). З досліджених під час судового розгляду доказів вбачається, що про звільнення позивачу стало відомо 13 березня 2014 року, що підтверджується актом про відмову позивача підписати наказ про звільнення, який в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], а також відомостями, зазначеними у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів. Доводи позивача про те, що копію наказу про звільнення він отримав 04 квітня 2014 року не підтверджується належними доказами. Суд не може прийняти до уваги покази свідка [PERSON] про те, що позивачеві було видано трудову книжку саме 14 березня 2014 року, оскільки вони спростовуються письмовими доказами у вигляді книги обліку руху трудових книжок і вкладишів, в якій зазначена дата видачі трудової книжки саме 13 березня 2014 року, підпис в якій від імені позивача не спростовано, та будь-яких відміток щодо невідповідності зазначеної дати отримання трудової книжки дійсності не містить. Також суд не може взяти до уваги доводи позивача з приводу того, що написана ним заява від 03 березня 2014 року про звільнення за власним бажанням була формальною і не несла ніяких правових наслідків, та наміру звільнятись з посади у позивача не було, оскільки такі доводи не підтверджені будь-якими доказами, письмова заява була подана на адресу відповідача, містить підпис позивача та сумнівів у волевиявленні позивача при написанні такої заяви не викликають. В той же час відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. З письмової заяви [PERSON] від 03 березня 2014 року вбачається, що вона не містить зазначення причини, яка унеможливлює продовжувати роботу, що давало б підстави відповідачу звільнити позивача з 13 березня 2014 року без дотримання двотижневого строку, передбаченого вимогами ст. 38 КЗпП України. Оскільки, враховуючи відсутність зазначення у заяві підстав для звільнення позивача з роботи за власним бажанням 13 березня 2014 року, відповідач повинен був звільнити його з роботи не раніше 17 березня 2014 року, суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 38 КЗпП України, а тому позовні вимоги в частині необхідності поновлення позивача на попередній посаді є обгрунтованими та грунтується на законі. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при поновленні на роботі на користь позивача необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. З відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 14 березня 2014 року по 10 червня 2014 року у сумі 26471 грн. 28 коп. (238 грн. 48 коп. середньоденна заробітна плата (а.с. 10) х 59 робочих днів) з відрахуванням необхідних обов'язкових податків і платежів. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи характер моральних страждань, які виразились у хвилюванні, вжитті додаткових заходів для організації життя, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, не перериваються і не призупиняються. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як вбачається з встановлених під час судового розгляду обставин, позивач 13 березня 2014 року отримав трудову книжку, а тому відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України мав звернутися до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі в строк до 13 квітня 2014 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] як на підставу поважності пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом, посилався на те, що з 10 по 17 квітня 2014 року він хворів і тому фізично не міг звернутися з відповідною позовною заявою до суду. З довідки КЗ «Сумська обласна клінічна лікарня» від 17 квітня 2014 року вбачається, що [PERSON] знаходився на амбулаторному лікуванні у вказаному лікувальному закладі з 10 квітня по 17 квітня 2014 року (а.с. 71), та враховуючи те, що з штемпеля на конверті вбачається, що позовна заява була здана позивачем на пошту 18 квітня 2014 року (а.с. 12), тобто на наступний день після закінчення лікування, суд погоджується з доводами позивача про поважність пропуску строків, установлених ст. 233 КЗпП, а тому наявні підстави для поновлення позивачу цього строку. На підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення про поновлення позивача на роботі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial