Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника, адвоката Марківа Н.В., звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача [PERSON] , про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 06.05.2019 відповідач отримала в борг грошові кошти у сумі 140 000,00 грн., на підтвердження чого вони уклали договір позики та передачі коштів та складена розписка від 06 травня 2019 р., відповідно до якої відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 140 000,00 грн. та взяла на себе зобов`язання повернути вказану суму в строк до 30 вересня 2019 р. Відповідачем було частково повернуто кошти позивачу 01 жовтня 2019 р., шляхом перерахування коштів на картку Приватбанку в розмірі 5 000,00 грн. Таким чином, на дату подання позової заяви сума боргу становить 135 000,00 грн, а також 4 816,31 грн - 3% річних, 4 503,41 - інфляційне збільшення. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд просить про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики, що в загальному розмірі становить 144 319,72 грн. Ухвалою судді від 29.01.2021 року відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, №303-A, параграф 29). Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За правилами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 06.05.2019 між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримала в борг грошові кошти у сумі 140 000,00 грн. та взяла на себе зобов`язання повернути вказану суму в строк до 30 вересня 2019 р. На підтверження факту укладення договору та отримання коштів відповідачем складена розписка від 06 травня 2019 р., відповідно до якої відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 140 000,00 грн. Судом також встановлено, що відповідачем було частково повернуто кошти позивачу 01 жовтня 2019 р. шляхом перерахування коштів на картку Приватбанку в розмірі 5 000,00 грн. Однак, в повному обсязі зобов`язання за договором позики відповідачем не виконано. Як вбачається з наданого розрахунку, на дату подання позової заяви сума боргу становить 135 000,00 грн, а також 4 816,31 грн - 3% річних, 4 503,41 - інфляційне збільшення. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для покладення відповідальності на відповідача та обґрунтованості вимог щодо застосування норми ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина 1 статті 1048 ЦК України). Оскільки заборгованість відповідача за розпискою від 06.05.2019 року становить 135 000,00 грн. то за період спрострочення виконання зобов`язання (435 днів) розмір 3% річних складає 4 816,31 грн. Проведені позивачем розрахунки не ставляться судом під сумнів та відповідачем жодних доказів на їх спростування не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заборгованість у розмірі 144 319,72 грн, а саме: 135 000,00 грн. - основний борг, 4 503,41 грн. - інфляційне збільшення, 4 816,31 грн. - 3% річних. Також, згідно зі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору у розмірі 1 350,00 грн. грн.

Outcome: approved