Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач 11 грудня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі ордеру є наймачем двокімнатної квартири [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та проживає. Крім позивача, у квартирі зареєстрована [PERSON] , яка на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2013 року примусово вселена до неї. Відповідач періодично з`являється у квартирі, але фактично в ній не проживає, комунальні платежі не сплачує. В серпні 2016 року відповідач без відома позивача зареєструвала у спірній квартирі дитину - [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що він вимушений сплачувати комунальні послуги по кількості зареєстрованих у квартирі осіб, у той час як відповідач тривалий час не проживає у вищевказаній квартирі, а також, у зв`язку із тим, що добровільно вирішити спір не має можливості, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просить, визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 листопада 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.14). Учасники справи про дату, час ті місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON]., та адвоката Поповича Є.В. у відзиві на позов та судовому засіданні проти вимог позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі. У своїх запереченнях посилалися на доводи щодо створюваних з боку позивача перешкод на проживання відповідачки з дитиною у квартирі, у зв`язку із чим відповідачка вимушена проживати із чоловіком на території Донецької області, але систематично приїжджаючи до м. Дніпра відвідує квартиру, в якій знаходяться її речі та речі дитини. Допитані у судовому засіданні свідки суду пояснили наступне. Свідок [PERSON] пояснила, що наприкінці 2016 року була в гостях у відповідача в спірній квартирі. На кухні не було нічого ані плити, ані стола. Квартира частково знаходилась у жилому стані. Кімната [PERSON] була закрита, а в кімнаті [PERSON] були речі та меблі. Свідок [PERSON] пояснила, що родину [PERSON] та [PERSON] знає давно. З того часу як [PERSON] отримав ордер на квартиру між сторонами ведеться постійний спір за квадратні метри спірної квартири. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача. Заселилась в будинок одночасно із позивачем. Дочку позивача та її дитину ніколи не бачила. В спірній квартирі була місяць потому, коли позивач з дружиною запросили до себе. Свідок [PERSON] пояснила, що являється сусідкою позивача, проживає близько дев`яти років на першому поверсі. Позивач мешкає на четвертому поверсі. Приблизно у 2010 році позивач влаштовував свято на травневі свята. Свідок [PERSON] є дружиною позивача, пояснила суду, що проживає у спірній квартирі до 2013 року разом із позивачем, а потім вона переїхала до м. Біла Церква, а чоловік залишився проживати у спірній квартирі. Вступну та резолютивну частини рішення проголошено у судовому засіданні. Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2019 року. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд з`ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , на підставі ордера на житлове приміщення №05 серії Н-09 від - грудня 2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Красногвардійської районної у місті ради від 19.11.2009 року № 270/1 на право зайняття родиною у складі двох чоловік, а саме: квартиронаймач [PERSON] (позивач у справі) та його дочка [PERSON] (відповідач у справі; змінила прізвище у зв`язку із укладенням шлюбу) (а.с.6) . У спірній квартирі зареєстровані, окрім позивача, [PERSON] та дитина відповідачки [PERSON] , [INFO] (а.с.32). Згідно акту від 02.11.2017 року, останні фактично не проживають у квартирі [ADDRESS] тривалий час (а.с.9). В ході розгляду справи встановлено, що між сторонами тривалий час існує спір щодо права користування квартирою [ADDRESS] . Сторони з різних правових підстав звертались до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська щодо вирішення спірних питань, про що ухвалено відповідні рішення (а.с.34,35,36-38,39-40,41). Зокрема, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2016 року виділено у користування [PERSON] жилу кімнату площею 13,8 м2 з лоджією площею 1,2 кв.м; виділено у користування [PERSON] жилу кімнату площею 20,4 м2; залишено у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] . кухню площею 9,9 кв.м з балконом площею 1.1 кв.м, коридор площею 8,1 кв.м, туалетну кімнату площею 1,4 кв.м, ванну кімнату площею 3.2 кв.м в квартирі [ADDRESS] . Зобов`язано КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» ДМР укласти із [PERSON] та [PERSON] окремі договори найму житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] відповідно до виділених ним приміщень в цій квартирі. Згідно із ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст..3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд відхиляє заперечення представників відповідача, що ґрунтуються на наявності між сторонами неприязнених стосунків, встановлених рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська 05 листопада 2013 року, яким [PERSON] було вселено у спірне приміщення (а.с.34) та рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.04.2017 року, яким відмовлено позивачу у визнанні відповідачки такої, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.39-40). Адже наразі у відповідності до предмету заявлених у позові від 11.12.2017 року вимог, що стали підставою для вирішення судом існуючого між сторонами спору, є інший період. А неврегульованість впродовж тривалого часу взаємостосунків та відсутність взаєморозуміння між членами сім`ї на ґрунті особистих мотивів, не вважаються доказами у розумінні ст..76 ЦПК України. Суд вважає, що відповідачем а ні поясненнями свідків, а ні іншими жодними доказами не доведено поважності причин, за яких відповідачка як до звернення позивача із позовом до суду так і протягом вирішення спору судом, тобто понад шість місяців, в силу будь-яких об`єктивних причин чи то неправомірних дій з боку основного квартиронаймача фактично була обмежена у праві користування квартирою або не забезпечена житлом. Напроти, із пояснень представників у судовому засіданні вбачається, що відповідачка, проживаючи із дитиною та своїм чоловіком у іншій місцевості, має можливість вільного доступу до спірної квартири. Таким чином, з`ясувавши причини відсутності відповідача понад встановлені строки, оцінивши надані сторонами по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції не вбачає підстав для продовження пропущеного строку. Та приходить до висновку, що відповідачка, як член сім`ї наймача та її син дійсно протягом шести місяців не проживали за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим вважаються такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved