Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.04.2015 року звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-1) загальною площею 50, 0 кв. м. (з яких житлова площа 15, 4 кв. м. та допоміжна площа 34, 6 кв. м.) з господарською будівлею сараєм (позначений у технічному паспорті літерою В), який розташований у [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті тітки [PERSON], котра померла [INFO] року. Також просить визнати за ним право власності на будівельні матеріали 12 куб. м. деревяного бруса, річковий камінь та 90 кв. м. металопрофіля, що були використані у процесі будівництва житлового будинку (позначеного у технічному паспорті літерою Б-1, 47% готовності) по [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті тітки [PERSON], котра померла [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що право на спірний житловий будинок та інші обєкти нерухомого майна належало його покійній тітці, котра померла [INFO] року. За життя тітка щодо розпорядження своїм правом на зазначене нерухоме майно склала за місцем проживання заповіт, яким заповіла таке майно їй. Спадкоємців, які б претендували на обовязкову частку у спадкових правах та обовязках після смерті [PERSON] і які прийняли у встановленому законом порядку спадщину після смерті останньої, немає. Таким чином, на даний час він є єдиним спадкоємцем прав та обовязків, що залишилися після смерті [PERSON] за заповітом. Він спадщину прийняв у встановленому законом порядку. Незважаючи на це, оформити право на спірне нерухоме майно він не може у звязку з тим, що втрачений правовстановлюючий документ на спірне домоволодіння, про що, відповідно, отримав відмову у нотаріуса. Щодо будівельних матеріалів, то з вказаного приводу є лише спосіб судового захисту своїх прав. З огляду на вказане, він був змушений звертатися до суду із даним позовом за захистом своїх порушених спадкових прав. Належним чином повідомлений позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак перед початком судового розгляду справи по суті подав заяву вх. № 2519 від 02.06.2015 року (а. с. 21), в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 4), а справу розглянути у його відсутності за наявними у ній доказами. Належним чином повідомлений відповідач Верхнячківська сільська рада Сколівського району Львівської області явку компетентного представника у судове засідання не забезпечив, однак перед початком судового розгляду справи по суті від уповноваженого представника сільського голови надійшла заява вх. № 2500 від 02.06.2015 року (а. с. 22), в якій він проти задоволення позовних вимог не заперечував, а розгляд справи просив проводити у його відсутності. Повноваження такого представника відповідача підтверджені належним чином. Таким чином, у судове засідання не зявилися всі учасники судового розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень вказаного Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу даної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам по справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що тітка позивача [PERSON], після смерті якої він має намір оформити спадщину, померла [INFO] року у с. Верхнячка Сколівського району Львівської області, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Верхнячківською сільською радою Сколівського району Львівської області 16.07.2006 року (а. с. 5). Спадщина відкрилася у цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. На випадок своєї смерті тітка позивача [PERSON] зробила відповідне розпорядження, про що зазначила у заповіті від 08.06.2004 року (а. с. 32, 59), згідно якого остання все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також житловий будинок заповіла [PERSON] (позивачу у справі). Відтак, спадкування після смерті [PERSON] повинно відбуватись за заповітом, який до дня смерті тітки нею не змінювався та не скасовувався, про що міститься відповідна відмітка на його тильній стороні, вчинена компетентною посадовою особою органу місцевого самоврядування, засвідчена печаткою. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину, або ж не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, тобто шести місяців, він не заявив про відмову від неї. Позивач є спадкоємцем прав та обовязків після смерті тітки [PERSON] і у встановлений законодавством строк та порядок прийняв спадщину, так як на день смерті останньої проживав та був зареєстрованим з нею в одному житловому будинку у с. Верхнячка Сколівського району Львівської області, що стверджується відміткою про прописку позивача у його паспорті громадянина України серії [NUMBER], виданим Сколівським РС ГУ ДМС України у Львівській області 29.03.2013 року (а. с. 16). Як встановлено судом, позивач [PERSON] у визначений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а. с. 29). Про факт прийняття спадщини про свідчать також копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом, посвідчених 27.04.2015 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області [PERSON] (а. с. 6, 8, 10), що видавалися на земельну ділянку площею 0,1235 га., надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: [NUMBER], без зміни її цільового призначення, розташовану у с. Верхнячка Сколівського району Львівської області; на земельну ділянку площею 0, 0523 га., надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], без зміни її цільового призначення, розташовану у с. Верхнячка Сколівського району Львівської області; а також на земельну ділянку площею 0,4253 га., надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: [NUMBER], без зміни її цільового призначення, розташовану у с. Верхнячка Сколівського району Львівської області. Що стосується оформлення спадщини на інше нерухоме майно після смерті [PERSON], то державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області [PERSON] з вказаного приводу відмовлено в усному порядку у звязку із відсутністю всіх необхідних документів та рекомендовано звертатися до суду. Судом встановлено, що спадковим майном, яке залишилося після смерті [PERSON], окрім того, на яке позивачем [PERSON] у встановленому порядку оформлено спадщину у нотаріуса, є також житловий будинок з господарською будівлею, розташований у [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок був збудований на законних підставах, не вважається самочинним будівництвом. На таке домоволодіння свого часу був виданий правовстановлюючий документ, однак такий не був зареєстрований у встановленому порядку. Спірне домоволодіння збудоване на земельній ділянці, що заздалегідь була надана для цієї мети. З копії технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 04.01.2013 року (а. с. 12-14) вбачається, що житловий будинок збудований у 1925 році з добудовою господарської будівлі сараю у 1970 році. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою А-1 загальною площею 50, 0 кв. м. (з яких житлова площа 15, 4 кв. м. та допоміжна площа 34, 6 кв. м.). Наявна також господарська будівля та споруди сарай (позначений у технічному паспорті літерою В). Такий будинок в цілому не являється самочинним будівництвом і відповідна відмітка з вказаного приводу на технічному паспорті відсутня. Інформація про забудовника також відсутня. Разом з тим, судом встановлено, що власником спірного домоволодіння являлась гр. [PERSON] і вказаний житловий будинок належав гр. [PERSON] на підставі запису у погосподарській книзі виконавчого комітету Верхнячківської сільської ради за № 3 на 2006-2010 роки, особовий рахунок [NUMBER], він розташований на присадибній земельній ділянці, що заздалегідь виділялась під забудову (а. с. 60). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, у даному випадку, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, та інших нормативно-правових актів.Якщо право власності на спірне домоволодіння, незважаючи на відсутність свідоцтва про право власності, підтверджувалося належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, як про це стверджують сторони, то орган місцевого самоврядування в особі Верхнячківської сільської ради Сколівського району Львівської області зобов'язаний видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Судом також встановлено, що, незважаючи на внесення записів у погосподарську книгу, спадкодавець [PERSON] своє право власності в органах БТІ не зареєструвала (не оформила). Разом з тим, вже згадана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відтак, при вирішенні питання щодо визнання права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування, суд оцінює наявність записів у погосподарській книзі та правомірність забудови земельної ділянки у сукупності з іншими доказами, зібраними у матеріалах справи, у тому числі і виготовленого на замовлення позивача технічного паспорта на спірне домоволодіння, де відсутня відмітка про самочинне будівництво. Зазначені обставини повністю підтверджують право спадкодавця [PERSON] на спірне домоволодіння, яке не залежало від його реєстрації на момент здійснення забудови. Разом з тим, з вказаної вище копії технічного паспорта також вбачається існування ще одного житлового будинку (позначений у технічному паспорті літерою Б-1), що є незавершений будівництвом і складає 47% готовності. Будівництво розпочате у 2013 році. Відтак, право на будівельні матеріали, що були використані у процесі будівництва ще одного житлового будинку 47% готовності, розташованого у [ADDRESS], враховуючи час початку робіт по його зведенню 2013 рік, не належало покійній [PERSON], котра померла ще у 2006 році. На підставі зазначених вище встановлених судом обставин у задоволенні позову у цій частині, а саме про визнання за позивачем права власності на будівельні матеріали 12 куб. м. деревяного бруса, річковий камінь та 90 кв. м. металопрофіля, що були використані у процесі будівництва житлового будинку (позначеного у технічному паспорті літерою Б-1, 47% готовності) по [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті тітки [PERSON], котра померла [INFO] року, слід відмовити у звязку з його безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа може предявити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадкодавцеві [PERSON] на момент відкриття спадщини належали права на спірне домоволодіння і такі не припинилися внаслідок її смерті. З огляду на вказане, а також враховуючи той факт, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], який у встановленому порядку прийняв спадщину за заповітом і протягом визначеного законом строку не відмовився від неї, суд приходить до висновку про можливість визнання за ним права власності на цілий житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-1) загальною площею 50, 0 кв. м. (з яких житлова площа 15, 4 кв. м. та допоміжна площа 34, 6 кв. м.) з господарською будівлею сараєм (позначений у технічному паспорті літерою В), який розташований у [ADDRESS], у порядку спадкування за заповітом після смерті тітки [PERSON], котра померла [INFO] року.

Outcome: partial