Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.03.14 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, зобов'язання усунути перешкоди в користуванні майном, вселення, виключення майна з числа спільної сумісної власності. Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають доньку, під час перебування у шлюбі відповідач отримав у власність на підставі договору дарування житловий будинок по [ADDRESS], де вони почали проживати, будинок було за їх спільні сумісні кошти значно поліпшено, тому він є спільною сумісною власністю, на даний час шлюб розірвано, донька проживає з нею у квартирі по [ADDRESS], яку вона отримала у дар від [PERSON], цю квартиру просила виключити з числа спільної сумісної власності. Будинок по [ADDRESS], просила визнати спільною сумісною власністю, поділити цей будинок, оскільки донька проживає з нею, а аліментів що сплачує позивач на утримання доньки недостатньо. Оскільки відповідач виганяв її з дому, просила усунути перешкоди в користуванні будинком, вселити її в спірний будинок, просила також стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON], її представник [PERSON] позов підтримали, просила задовольнити з підстав, вказаних у позові. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував, пояснивши, що дійсно перебував у шлюбі, будинок по вул.. Київська, 15 було йому подаровано, істотних змін він не зазнав, тому цей будинок є його власністю, квартира по [ADDRESS] є власністю позивачки на підставі договору дарування на неї він не претендує, позивачка сама покинула житловий будинок, тому відсутні підстави для вселення та надання ним дублікату ключів. Просив в позові відмовити. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлені наступні обставини. 08.10.1995 року сторони одружились (а.с.8). Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12.03.14 року шлюб між сторонами розірвано. З нотаріально-посвідченого договору дарування від 24.01.1995 року встановлено, що 24.01.1995 року, тобто до шлюбу сторін, гр.. [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] ? частину житлового будинку з надвірними будівлями: В- сарай, Г- туалет, №1-1/3-забор, №2 - водопровід, № 3 басейн, що знаходиться в [ADDRESS], 14.02.1995 року здійснено державну реєстрацію даного договору в КП «Апостолівське БТІ» (а.с.50-51). Після чого внесені зміни до технічного паспорту, зазначено власником [PERSON], 13.12.97 року здійснено технічне обстеження будинку (а.с. 52-59). З нотаріально-посвідченого договору дарування квартири від 12.06.12 року встановлено, що 12.06.12 року, тобто у період шлюбу [PERSON] та [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.11-12). У даній квартирі позивачка здійснила встановлення вікон, дверей, провела ремонтні роботи за свої кошти та кошти отримані від її матер, що підтверджується наданими грошовими переказами, квитанціями, товарними чеками (а.с.33-47). На даний час позивачка [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з донькою без реєстрації і доступу до будинку [ADDRESS] не має. Дані обставини не заперечувались сторонами. Встановленим обставинам відповідають правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя, поділу майна. До правовідносин що виникли між сторонами з моменту укладення шлюбу до 01.01.2004 року застосовуються норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, а після 01.01.2004 року - норми Сімейного кодексу України. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позовні вимоги про визнання будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю та його поділ не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно ст. 25 КпШС якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічне положення закріплено ст.. 62 СК України. Згідно ч. 3 ст.. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитись до жилого будинку. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку і придимової території та проведенню ремонту. Проте з дослідженого в судовому засіданні технічного паспорту (а.с.52-59). видно, що прибудована кімната, про будівництво якої стверджує позивач не введена в експлуатацію, здійснена без отримання дозволу на проведення будівельних робіт. На підтвердження факту проведення ремонтних робіт в будинку по [ADDRESS], позивачем доказів не надано, Тому суд вважає обсяг та вартість проведення ремонтних робіт у спірному будинку у період шлюбу недоведеним. Крім того, згідно технічного паспорту, за час сумісного проживання та проведення ремонтних робіт площа самого будинку не збільшилась, а згідно абз. 5 п. 4 ППВСУ № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» членам сім'ї власника житлового будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель, або коли їх затрати на ремонт житлового будинку перевищував покладений на них ст. 156 ЖК України обов'язок, мають право звернутись до суду з вимогою про відшкодування своїх затрат на будівництво. Суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що проведення ремонтних робіт перевищило визначений ст. 156 ЖК України обов'язок брати участь у утриманні будинку та проведенні ремонту, а також доказів на підтвердження того, що будинок, який був власністю відповідача, за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності. Тому, з урахуванням всіх встановлених обставин спірний будинок [ADDRESS], не може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності з підстав передбачених ст. 25 КпШС, ст.. 62 СК України, а тому він не підлягає поділу. Разом з тим, позивачка має право ним користуватись нарівні з відповідачем з наступних підстав. Стаття 161 Житлового кодексу УРСР визначає, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] вселилася до будинку [ADDRESS] 12.08.1994 року, що підтверджується даними паспорту, як член сімї відповідача, а тому набула права користування житловим приміщенням на законних підставах. Згідно статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином припинення шлюбу позивачки з відповідачем, не є підставою для припинення права користування у позивачки будинком, в який вона вселилась на законних підставах і зареєстрована на даний час - по [ADDRESS]. Згідно ст. 9 ч. 3 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР визначає, що житлові права громадян охороняються законом. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про вселення на підставі ст. 9, ЖК УРСР підлягають задоволенню. Позовні вимоги про виключення з спільної сумісної власності квартири по [ADDRESS], задоволенню не підлягають, оскільки позивачка набула її під час шлюбу на підставі договору дарування, який ніким не оспорений. Згідно п. 2 ч. 1 ст.. 57 СК України, майно набуте одним із подружжя під час шлюбу але на підставі договору дарування є його особистою приватною власністю. Тому квартира є її особистою власністю, відповідачем її право на цю квартиру не порушено, а тому відсутні підстави для захисту цивільного права позивачки на цю квартиру. На підставі ст.. ст..22,25 КпШС УРСР, ст.. ст.. 57, 60, 69, 70, 71, 62 СК України, ст.. 156 ЖК України позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. З відповідача в порядку ст.. 88 ЦПК України слід стягнути понесені судові витрати, пропорційно до задоволеної частини вимог - 243,60 грн. (розмір судового збору при зверненні позивачки з позовом про усунення перешкод в користуванні майном, вселення). Вимоги про стягнення витрат на допомогу адвоката задоволенню не підлягають оскільки не надано належних доказів сплати вказаних судових витрат.

Outcome: partial