Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 лютого 2017 року звернулась до суду з названим позовом, в якому зазначила, що вона з відповідачем перебувала в шлюбі. Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що утримання дитини здійснює вона, тому позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. Позивач подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просила суд розглядати справу без її участі. Відповідач до суду не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся двічі належним чином, через засоби масової інформації. Заперечень щодо позову до суду не направляв. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 14 квітня 2009 року перебували в шлюбі (а.с.5). Від шлюбу сторони мають дочку, [PERSON], [INFO] (а.с.6). Рішенням Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2010 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8-9). Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та не бере участі у її вихованні, не цікавиться її життям, чим [PERSON] ухиляється від своїх обов'язків по утриманню та вихованню дочки [PERSON]. Даючи оцінку письмовим доказам, що містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково, виходячи із тих міркувань, що непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини є право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов'язок передбачено i в ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення від цього обов'язку кошти на утримання дитини стягуються в судовому порядку. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Ст. 183 Сімейного Кодексу України вказує, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тож враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку.

Outcome: partial