Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Недригайлівського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 червня 2010 року в розмірі 74 068 грн. 90 коп., яка складається: заборгованість за кредитом 4784 грн. 05 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом 62081 грн. 57 коп.; заборгованість за пенею та комісією 3200 грн.; штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процентна складова) 3503 грн. 28 коп.; судові витрати 1600 грн.. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» від 23 лютого 2018 року заперечила проти укладення нею кредитного договору № б/н від 23 червня 2010 року та вказує на те, що вона є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» але користувалася і користується до цього часу карткою для виплат. Ніколи не укладала кредитного договору з позивачем. Вона також вказує на те, що позивач ПАТ КБ «Приватбанк» надав до суду посвідчену копію Анкети-Заяви на яку посилається, як на кредитний договір. Але цей документ не читається, його не можливо дослідити в суді. З нього не відомо ким підписана Анкета-Заява, коли і на яких умовах, а також яка кредитна картка видавалася клієнту, її номер та строк дії. Відповідач просила суд витребувати у позивача оригінал кредитного договору. Позивач у відповіді на відзив наполягає на своїх позовних вимогах та зазначає, що оригінал кредитного договору для вирішення спору по суті не потрібний, для цього цілком достатньо мати у справі належним чином посвідчену його копію. На підтвердження своїх вимог позивач надав повторно розрахунок по кредиту, зазначив, що клієнт отримав кредитну карту № 4149437707087498, термін дії якої до останнього дня березня місяця 2015 року та надав посвідчену фото фіксацію клієнта із карткою. У запереченні відповідача на відповідь позивача на відзив [PERSON] зазначає, що фото фіксація не підтверджує позовних вимог так, як там зафіксовано картку для виплат і її номер не співпадає із номером, зазначеним позивачем. Крім того вона наполягала на повторному витребуванні у позивача оригіналу кредитного договору. Позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» на неодноразові вимоги суду оригінал кредитного договору до суду не надав, оскільки в архівах банку останній не виявлений (відповідь на запит суду а.с.112). Суд оцінивши надані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що копія кредитного договору № б/н від 23 червня 2010 року та виконаний банком розрахунок заборгованості не є належними доказами, які б доводили обґрунтованість вимог позивача. Так, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З урахуванням того, що на неодноразову вимогу суду банк не надав оригіналу кредитного договору № б\\н від 23 червня 2010 року, виписки з особового рахунку відповідача; заперечень відповідача щодо укладення кредитного договору № б/н від 23 червня 2010 року відповідачем та не здійснення позичальником платежів за договором, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Аналогічну правову позицію висловили судді Першої судової палати Верховного Суду України 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц. Касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення про відмову позивачу в задоволенні його позовних вимог за їх недоведеністю з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. Суд розяснив, що посилання заявника на необхідність застосування судами положень статті 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, є необґрунтованим, оскільки, відмовляючи у задоволенні позову, суди мотивували свої рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами і не посилались на недійсність кредитного договору. За таких обставин, суд приходить до обґрунтованого переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed