Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 27.07.2017 року звернувся в суд із позовною заявою, уточненою 21.08.2017 року у ході судового розгляду, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 16.09.2008 року між ним та ПП «Річка». Також просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю магазин-бар (позначений у технічному паспорті літерою А-1) загальною площею 67, 0 кв. м., розташований у [ADDRESS] - за вказаним вище договором купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 16.09.2008 року він та ПП «Річка» уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі - магазину-бару, розташованого у [ADDRESS]. Договір фактично укладений, однак не посвідчувався нотаріально, так як він, як сторона договору, ухилився від його посвідчення, а на даний час втрачена така можливість в силу ліквідації іншої сторони у договорі - ПП «Річка» без правонаступництва. У день укладення договору був підписаний акт прийому-передачі нерухомого майна, відповідно до якого ПП «Річка» передало, а він прийняв спірний об'єкт нерухомого майна, за що, у свою чергу, оплатив його вартість у розмірі 5000 грн. - кошти у розмірі, визначеному договором. З вказаного часу він володіє та користується придбаним спірним об'єктом нерухомого майна у межах власних потреб і має намір здійснювати там у подальшому певну діяльність. Зазначає, що таким чином він та ПП «Річка», як сторони у договорі купівлі-продажу, досягли всіх істотних умов у ньому, виконали визначені ним обов'язки, а, відтак, договір вважається виконаним у повному обсязі. Оскільки вказаний договір купівлі-продажу укладався без нотаріального посвідчення, так як похід до нотаріуса постійно відкладався через об'єктивні причини, а у жовтні 2009 року проведено державну реєстрацію припинення ПП «Річка», що унеможливило подальше нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, відтак він не має змоги отримати у встановленому порядку правовстановлюючий документ на об'єкт нерухомого майна на своє ім'я через відмову компетентного органу у реєстрації договору, а також не може отримати земельну ділянку для обслуговування спірного об'єкта нерухомого майна. З огляду на вказане, він був змушений звертатися до суду із даним позовом про визнання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі дійсним, а також визнання за ним права власності на об'єкт нерухомого майна на підставі згаданого договору купівлі-продажу. Позивач [PERSON] та його належним чином уповноважений представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2-4) та заяві про уточнення позову (а. с. 28-29), просили позов задовольнити. Надали пояснення, аналогічні наведеним у позові та заяві про його уточнення. Відповідач Либохорівська сільська рада Сколівського району Львівської області явку належно уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, однак до початку розгляду справи по суті подав суду клопотання вх. № 3887 від 30.08.3017 року (а. с. 31), в якому просив проводити розгляд справи без участі представника. Одночасно зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, оскільки позивач володіє та користується спірним об'єктом нерухомого майна, а будь-яких заперечень щодо того, що таке майно придбане позивачем, у відповідача не виникає. Позивач дійсно здійснив оплату за придбане майно у визначеному розмірі. Так як договір купівлі-продажу нежитлової будівлі дійсно укладався, а сторони у такому дійшли всіх істотних умов, виконали його, відтак, немає підстав для заперечення позовних вимог. Вважає, що такий договір купівлі-продажу слід визнати дійсним, а за позивачем слід визнати право власності на об'єкт нерухомого майна, який був предметом договору купівлі-продажу. Про наслідки визнання позову, визначені ст. 174 ЦПК України, відповідачу відомо. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим і такі слід задовольнити у повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом, ПП «Річка» 30.11.2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Либохорівської сільської ради Сколівського району Львівської області № 38 від 11.11.2005 року, було видане свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю магазину-бару площею 71,6 кв. м., розташованого у [ADDRESS]. (а. с. 32). Таке свідоцтво було зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.12.2005 року за № 12989239. Відтак, ПП «Річка» володіло вказаним вище об'єктом нерухомого майна у вигляді нежитлової будівлі магазину-бару площею 71,6 кв. м. на відповідній правовій підставі. 16.09.2008 року позивач та ПП «Річка» в особі директора Палія Ф.Ю. уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (а. с. 11-12), за змістом якого ПП «Річка» продало, а позивач купив за 5000 грн. нежитлову будівлю - магазин-бар, розташований у [ADDRESS]. Факт передачі позивачу такого нерухомого майна у натурі стверджується актом прийому-передачі від 16.09.2008 року, підписаного позивачем (покупцем) та уповноваженим представником ПП «Річка» Палієм Ф.Ю. (продавцем) (а. с. 13). Разом з тим, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі нотаріально не посвідчувався в силу ухилення позивача від такого посвідчення. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Одними із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Поняття та види правочинів регламентовані ст. 202 ЦК України, за якою правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У свою чергу, поняття та види договору регламентовані ст. 626 ЦК України, за змістом якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, де, з-поміж іншого, йдеться про те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтями 208 та 209 вказаного Кодексу визначено коло правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відтак, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 16.09.2008 року між позивачем та ПП «Річка», повинен був укладатись у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки законом чітко віднесено такий вид правочину до правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснюється у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальномупосвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. ст. 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, у тому числі заявлені у зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Аналізуючи матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом обмежень для укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі. Так, нежитлова будівля, про яку йдеться у договорі, перебувала у власності продавця на відповідній правовій підставі (п. 1.2. договору), така будівля не перебувала і не перебуває під забороною (арештом) в іпотеці, чи податковій заставі (п. 3.1. договору). Спірна нежитлова будівля не входить до числа речей, вилучених з цивільного обороту, або ж заборонених до обігу і таке інше. Судом також встановлено, що між сторонами договору купівлі-продажу досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Так, після його підписання позивач, який виступав у ньому покупцем, передав ПП «Річка», яке виступало продавцем, кошти у розмірі, визначеному договором - 50000 грн. (п. 2.1. договору). ПП «Річка», у свою чергу, передало предмет договору - нежитлову будівлю-магазин-бар позивачу у натурі (п. 6.1. договору). Позивач прийняв такий об'єкт нерухомого майна, володіє та користується ним у межах своїх потреб, має намір здійснювати там господарську та підприємницьку діяльність. Таким чином, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 16.09.2008 року між позивачем та ПП «Річка», відповідає вимогам ст. ст. 203, 207-209, 655-657 ЦК України. Судом встановлено, що позивач, як сторона договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, ухилився від його нотаріального посвідчення в силу об'єктивних причин (відсутності коштів, необхідних для вчинення такої дії). Щодо можливості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі на даний час, то судом встановлено, що вчинення такої дії уже не представляється можливим, так як одна із сторін у ньому - продавець ПП «Річка» припинило свою діяльність, про що 30.10.2009 року вчинено державну реєстрацію на підставі рішення засновників «Про ліквідацію ПП «Річка»» від 08.12.2008 рок у(а. с. 14) і що підтверджується витягом з ЄДРЮОФОПтГФ № 22999412 від 17.07.2017 року (а. с. 15-17). Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (договорів). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа може пред'явити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як роз'яснюється у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Враховуючи ту обставину, що незаконність набуття позивачем права власності на магазин-бар у [ADDRESS] не встановлена судом і такий факт не оспорюється, суд вважає, що таке право набуте позивачем правомірно - на підставі договору купівлі-продажу. Як вбачається з копії технічного паспорта на виробничий громадський будинок - магазин-бар [ADDRESS], виготовленого на замовлення позивача ФОП [PERSON] 20.07.2017 року (а. с. 5-8), такий являє собою об'єкт - магазин-бар (позначений літерою А-1), 1978/2001 року побудови, загальною площею 67,0 кв. м.. Згідно довідки вих. № 021 від 21.08.2017 року, виданої ФОП, інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] (а. с. 34), загальна площа магазину-бару зменшена з 71,6 кв. м. до 67,0 кв. м., тобто на 4,6 кв. м. внаслідок встановлення опалювальних печей та уточнення розмірів і підрахунку площ, що не вважається самочинним будівництвом. Як вбачається з листа Либохорівської сільської ради Сколівського району Львівської області за вих. № 165 від 30.08.2017 року (а. с. 31), питання щодо визнання спірного об'єкта нерухомого майна безхозним у встановленому порядку не вирішувалося і таке вирішуватись не буде. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, а також про визнання за ним права власності на спірний об'єкт нерухомого майна за таким договором купівлі-продажу є підставними та обґрунтованими, доведені матеріалами справи і підлягають до задоволення у повному обсязі. Крім того, з набранням 01.01.2013 року чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», скасована державна реєстрація правочинів, у тому числі і договорів купівлі-продажу нерухомого майна, у зв'язку з чим дійсність таких договорів непов'язана і не залежить від їх державної реєстрації. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved