Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON], 30 березня 2018 року звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві позивач [PERSON], посилається на те, що 12 грудня 2016 року вона придбала у [PERSON] належний тій на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами №21 в місті Кодимі по вулиці Героїв АТО Одеської області. На час продажу житловий будинок належав продавцеві на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 жовтня 2004 року, виданого Кодимською міською радою Одесьокї області та витягу про реєстрацію права власності н нерухоме майно №5063509 від 14 жовтня 2003 року, виданого КП «Кодимське районне бюро технічної інвентаризації». Правочин вони оформили у простій письмові формі, склавши з відповідачем письмову розписку. Правочин нотаріально не посвідчували і угоду не реєстрували, домовившись вчинити ці дії протягом трьох місяців, після покращення стану здоровя [PERSON], яка на той час хворіла. На підтвердження укладення правочину купівлі-продажу [PERSON], того ж дня передала їй правовстановлюючі документи на будинок, які до цього часу зберігаються у неї, а також власноручно написавши розписку про отримання від неї 40000 грн. в рахунок продажу спірного будинку, зобовязавшись протягом трьох місяців звільнити будинок та переїхати до своєї онуки в с. Пиріжна Кодимського району. При укладенні угоди між нею та продавецм [PERSON] було досягнуто згоди щодо всіх визначених законом істотних умов купівлі-продажу будинку, зокрема щодо його ціни, умов та порядку передачі, оформлення договору купівлі-продажу та його посвідчення в нотаріальній конторі. В свою чергу, вон сплатила [PERSON] 40000 грн. за придбаний будинок, які та прийняла в якості оплати, після чого передала їй оригінали всіх правовстановлюючих документів на спірний будинок. Тож фактично між нею та продавцем був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку в місті Кодимі Одеської області по вулиці Героїв АТО (колишня Комунарна), 21 за умовами якого спірне житло фактично перейшло у її власність. 06 лютого 2017 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №473414, виданим 07 лютого 2017 року Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Єдиним спадкоємцем майна померлої [PERSON] є тої онука, відповідач [PERSON]. Враховуючи, що між нею та продавцем [PERSON] було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов купівлі-продажу житлового будинку, вважає договір між ними укладеним. Верховний Суд України у свої постанові №6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року зазначив, що умовою визнання договору, який потребує нотаріального посвідчення, укладеним без такого, є безповоротне ухилення сторони від його посвідчення та втрата стороною можливості нотаріально посвідчити правочин. Отже, у звязку з виникненням обєктивної неподоланої і незалежної від неї обставини, а це є смерть продавця [PERSON], вона до цього часу не може належним чином посвідчити укладений договір купівлі-продажу, зареєструвати житло на себе та на власний розсуд ним розпоряджатися, тобто захистити своє порушене прво у позасудовому порядку, а тому вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України її порушене право підлягає захисту в судовому порядку шляхом виключення спірного житла зі складу спадщини [PERSON], визнання укладеного правочину дійсним та визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно. В судове засідання позивач не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх учасників справи) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і охоронюваних інтересів сторін і інших осіб, у відповідності з вимогами ч.4 ст.206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК (нині частина 4 статті 206 ЦПК) у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Виходячи із зазначених приписів Закону та розяснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд, приймаючи до уваги, що визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приймає визнання позову відповідачем і ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved