Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач 29.07.2016 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно. В даній квартирі зареєстрований [PERSON], який був зареєстрований з дозволу бабусі ще в 2012 році. Починаючи з 2013 року відповідач в квартирі не проживає та комунальні послуги не сплачує, а тому посилаючись на ст.ст. 71,72 ЖК України, ст.16, 391 ЦК України просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з обставин викладених в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, суд вважає за можливе провести розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно. Відповідно до договору дарування від 09.06.2016 року [PERSON] подарувала кв.[ADDRESS] [PERSON] В даній квартирі відповідно до довідки форми № 3 зареєстрований лише [PERSON], який був зареєстрований в 2012 році, з дозволу попереднього власника, проте, як пояснив представник позивача в квартирі не проживає. Відповідачем доводи позивача належними та допустими доказами не спростовано. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд вважає встановленим факт не проживання відповідача в спірній квартирі понад строк, встановлений законом без поважних причин. На підставі викладеного та

Outcome: approved