Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] 18.09.2017 року звернулась до суду з позовом до прокуратури Одеської області, про звільнення майна з-під арешту, в якому позивач з урахуванням уточненої позовної заяви в редакції від 22.09.2017 року, просить суд звільнити з-під арешту, який накладений постановою старшого слідчого прокуратури Одеської області про накладення арешту за №б/н від 30 березня 2005 року в рамках кримінальної справи №051200500049, нерухоме майно, яке належить на праві власності [PERSON], а саме: - земельну ділянку, площею 0,3694 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER]; - домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS]. Позивач в обґрунтування позовної заяви посилається на те, що вона - [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], та земельної ділянки, площею 0,3694 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Як зазначено позивачем, з метою розпорядитись своєю власністю, вона 11.09.2017 року дізналась, що на належне їй на праві приватної власності домоволодіння та земельну ділянку накладено арешт на підставі постанови б/н від 30.03.2005 року, винесеної старшим слідчим прокуратури Одеської області, тип обтяження арешт, зареєстровано 05.04.2005 року за №1843509 Першою Одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження (домоволодіння): 1843509, реєстраційний номер обтяження (земельної ділянки): 1843496, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за №96879385 від 11.09.2017 року. Як зазначено позивачем, з вказаної постанови про накладення арешту вбачається, що старшим слідчим прокуратури Одеської області винесено постанову 30 березня 2005 року про накладення арешту на нерухоме майно належне ДП ЗАТ «Укрпрофздравниця» зокрема також на майно дитячого садку №3, розташованого за адресою: [ADDRESS], з зазначенням, що арешту належать земельні ділянки по вказаній адресі та розташовані на ній індивідуальні дачні житлові будови та інші споруди. Вказана постанова була винесена в рамках кримінальної справи №051200500049, порушеної стосовно посадових осіб Федерації профспілок України та ЗАТ «Укрпрофздравниця» за ознаками ч.5 ст.191 КК України. Кримінальна справа №051200500049, внаслідок об'єднань з іншими кримінальними справи, є складовою кримінальної справи №051200500101, яку на підставі постанови про закриття кримінальної справи від 01 квітня 2011 року - закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України. Однак, як стверджує позивачка, станом на час отримання: державного акту, серії [NUMBER], від 28 січня 2005 року, на право власності на земельну ділянку, площею 0,3694 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER]; свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 06.02.2008 року на нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS], видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №1258 від 08 листопада 2007року, їй - [PERSON] не було відомо про накладений арешт на вказане нерухоме майно. Крім того, під час проведення державної реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS], її також ніхто не повідомляв про існування арешту накладеного на це майно. Позивач [PERSON] стверджує, що ніколи не була підозрюваною, обвинуваченою чи підсудною по вказаним кримінальним справам, на неї не покладались зобов'язання нести матеріальну відповідальність за дії обвинувачених або підозрюваних по кримінальним справам, у зв'язку з чим вважає, що арешт на належне їй на праві приватної власності - домоволодіння [ADDRESS], та земельну ділянку по [ADDRESS], який накладений на підставі постанови слідчого прокуратури Одеської області за №б/н від 30.03.2005 року, та перебування його під обтяженням порушує її права та свободи, зокрема, передбачені ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стало підставою для її звернення до суду з відповідним позовом. В судове засіданні позивач [PERSON] або її представник не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак в матеріалах справах наявна заява від представника позивача [PERSON] - [PERSON] за вхід №40008 від 26.10.2017 року, в якій представник просить суд задовольнити позовні вимоги, розгляд справи провести за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача прокуратури Одеської області 30.11.2017 року в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що постанова слідчого, якою накладено арешт на належне позивачеві майно, була накладена в рамках кримінальної справи, яка порушена на підставі постанови від 14.03.2005 року, яка в свою чергу скасована постановою Приморського районного суду міста Одеси від 16.06.2005 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2005 року. У зв'язку з чим, представник відповідача вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до ст.236-8 КПК України, набрання законної сили постанови судді про скасування постанови про порушення кримінальної справи тягне за собою скасування міри запобіжного заходу, повернення вилучених речей і поновлення прав відносно яких під час досудового слідства встановлювались заборони. Судом в судовому засіданні було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши наявні докази в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 06.02.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №1258 від 08 листопада 2007року. Право власності на домоволодіння [ADDRESS], [PERSON] зареєстровано в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» 07.02.2008 року, номер запису 41968 в книзі: 290-76, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 17648443 від 07.02.2008 року. Також [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,3694 га, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], від 28 січня 2005 року, кадастровий номер [NUMBER]. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру іпотек прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 11.09.2017 року № 96879385, вбачається, що на вказане нерухоме майно належне позивачеві накладено арешт на підставі постанови №б/н від 30.03.2005 року, винесеної старшим слідчим прокуратури Одеської області, тип обтяження арешт, зареєстровано 05.04.2005 року за №1843509 Першою Одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження (домоволодіння): 1843509, реєстраційний номер обтяження (земельної ділянки): 1843496. З наданої до суду копії постанови про накладення арешту від 30 березня 2005 року встановлено, що старшим слідчим прокуратури Одеської області винесено постанову 30 березня 2005 року про накладення арешту на нерухоме майно належне ДП ЗАТ «Укрпрофздравниця» зокрема також на майно дитячого садку №3, розташованого за адресою: [ADDRESS], з зазначенням, що арешту належать земельні ділянки по вказаній адресі та розташовані на ній індивідуальні дачні житлові будови та інші споруди. Вказана постанова винесена в рамках кримінальної справи №051200500049, порушеної стосовно посадових осіб Федерації профспілок України та ЗАТ «Укрпрофздравниця» за ознаками ч.5 ст.191 КК України. Кримінальна справа №051200500049, внаслідок об'єднань з іншими кримінальними справи, є складовою кримінальної справи №051200500101, яку на підставі постанови про закриття кримінальної справи від 01 квітня 2011 року - закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року №5 роз'яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості певне майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до ст. 126 КПК України, в редакції, що діяла на момент встановлення обтяження, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, оскільки остаточне рішення про те, що належить вчинити з майном, яке арештоване, буде вирішено судом при ухваленні вироку. Арешт майна, як правило, полягає у забороні відчужувати майно - один із способів здійснення власником правомочності розпоряджатися належним йому майном шляхом передачі цього майна у власність іншій особі. Таким чином, арешт накладається виключно на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила небезпечне діяння. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, незалежно від того, накладено арешт у порядку забезпечення позову чи в порядку звернення стягнення на майно боржника при виконанні виконавчих документів, у тому числі постанов про притягнення до адміністративної відповідальності. Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє в силу закону чи договору майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею 1 Протоколу № 1КЗПЛ, якій кореспондують статті 13,41 Конституції України, закріплено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Недоторканність права власності забезпечується у всіх сферах суспільного життя, зокрема і під час кримінального провадження. Разом з тим право власності не є абсолютним. В інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами. Саме для виконання завдань кримінального провадження, у разі виникнення конкуренції між приватними і суспільними інтересами, КПК передбачає можливість позбавлення або обмеження права власності особи. «Позбавлення права власності» передбачає таке правове положення, коли власника примусово позбавляють у сукупності всіх правомочностей по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013року №6-26цс13, а відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, право власності особи на майно, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту в рамках законодавства про захист права власності. У зв'язку з чим суд зазначає, що КПК України в редакції 1960 року не передбачав процедури скасування чи припинення арешту на майно за ініціативою власника такого майна, який не є підозрюваним, обвинуваченим у такій кримінальній справі (кримінальному провадженні). З наданих до суду документів, вбачається, що [PERSON] не була особою, відносно якої порушено кримінальну справу в рамках якої винесено постанову про накладення арешту від 30.03.2005 року на належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, не є підозрюваною, не є обвинуваченою, не є особою, яка визнана в межах кримінальної справи цивільним відповідачем, не є учасником кримінального провадження, тому позбавлена права оскаржувати дії слідчого в порядку, передбаченому КПК України. Отже, на даний час, фактично не існує органу, який би відповідно до КПК 1960року міг би скасувати накладені на вказану земельну ділянку та домоволодіння арешти. Щодо посилань представника відповідача прокуратури Одеської області у запереченнях проти задоволення позовних вимог про те, що постанова слідчого, якою накладено арешт на належне позивачеві майно, була накладена в рамках кримінальної справи, порушеної на підставі постанови від 14.03.2005 року, яка в свою чергу скасована постановою Приморського районного суду міста Одеси від 16.06.2005 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2005 року, у зв'язку з чим, відповідно до ст.236-8 КПК України, набрання законної сили постанови судді про скасування постанови про порушення кримінальної справи тягне за собою скасування міри запобіжного заходу, повернення вилучених речей і поновлення прав відносно яких під час досудового слідства встановлювались заборони, а тому представник відповідача вважає, що спірний арешт вважається скасованим 23.08.2005 року, суд зазначає наступне. З наданих представником відповідача документів, судом також встановлено, що постанова слідчого від 30.03.2005 року, на підставі якої накладено арешт на належне позивачеві нерухоме майно, була винесена в рамках кримінальної справи №051200500049, порушеної стосовно посадових осіб Федерації профспілок України та ЗАТ «Укрпрофздравниця» за ознаками ч.5 ст.191 КК України. Кримінальна справа №051200500049, внаслідок об'єднань з іншими кримінальними справи, є складовою кримінальної справи №051200500101. Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 16.06.2005 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.08.2005 року, скасовано постанову прокурора Одеської області від 14.03.2005 року про порушення кримінальної справи №051200500049 за ч.5 ст.191 КК України. Відповідно до вимог ст. 236-8 КПК України (в редакції 1960 року), набрання законної сили постановою судді про скасування постанови про порушення справи тягне за собою скасування запобіжних заходів, повернення вилучених речей та поновлення прав, щодо яких на час досудового слідства встановлювались обмеження. Представником відповідача не надано до суду доказів на підтвердження того, що за наслідком скасованої постанови порушення кримінальної справи №051200500049, було скасовано арешт, накладений в рамках вказаної кримінальної справи. Натомість, наявність зареєстрованих арештів на майно належне позивачеві, накладених на підставі постанови слідчого від 30.03.2005 року, підтверджується зареєстрованими 05.04.2005 року обтяженнями: реєстраційний номер обтяження (щодо домоволодіння): 1843509, реєстраційний номер обтяження (щодо земельної ділянки): 1843496, які містяться в Єдиному реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. Суд вважає за необхідно зазначити, що викладені обставини свідчать, що прокуратура Одеської області фактично визнає, що арешт накладений в рамках кримінальної справи №051200500049 підлягає скасуванню. Крім того, у листі прокуратури Одеської області від 14.11.2017 року за №17/1/2-50-05сл., прокуратурою Одеської області підтверджено, що у кримінальній справі №051200500049 [PERSON] обвинувачення не пред'являлось. На підставі вищевикладеного, оскільки [PERSON] не була особою, відносно якої порушено кримінальну справу в рамках якої винесено постанову про накладення арешту від 30.03.2005 року на належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, не є підозрюваною, не є обвинуваченою, не є особою, яка визнана в межах кримінальної справи цивільним відповідачем, не є учасником кримінального провадження, у зв'язку з чим позбавлена права оскаржувати дії слідчого в порядку, передбаченому КПК України, а накладений арешт постановою слідчого від 30 березня 2005 року порушує право позивача на володіння і розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду з цим позовом є єдиним можливим способом захисту прав та інтересів [PERSON], та вважає позовні вимоги позивача про скасування арештів з земельної ділянки, площею 0,3694 га, яка розташована в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], та з домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS], накладені на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Одеської області про накладення арешту за №б/н від 30 березня 2005 року в рамках кримінальної справи №051200500049 - обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем в позові не заявлені вимоги щодо відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved