Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 07 квітня 2016 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб із [PERSON] уклала 15 листопада 1992 року у виконавчому комітеті Івашківської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №14. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинилися через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Шлюбні відносини між нами припинилися з квітня 2015 року. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові, наполягала на розірванні шлюбу. Після розірвання шлюбу просила прізвище залишити «Боцул». Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив надати строк на примирення. Ухвалою суду від 18 квітня 2016 року сторонам у справі був наданий строк для примирення терміном два місяця. Після закінчення вказаного строку позивач [PERSON] свій позов підтримала та наполягла на його задоволенні, оскільки примирення між ними не відбулось. Відповідача [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 15 листопада 1992 року у виконавчому комітеті Івашківської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений актовий запис №14, що, крім їх пояснень, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №333865, виданим 15 листопада 1992 року виконавчим комітетом Івашківської сільської ради Кодимського району Одеської області. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Судом на підставі пояснень сторін встановлено, що відносини між подружжям не склалися, вони між собою не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя. У звязку з цим, судом був наданий сторонам строк для примирення тривалістю два місяці, після якого в судовому засіданні сторони підтвердили відсутність примирення та погодились з необхідністю розірвання шлюбу. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу є неможливим і таким, що суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що дитина буде проживати з позивачем, що не суперечить вимогам закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved