Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач 15.08.2018р. звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просить суд стягнути з останнього на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на загальну суму 22 623,18 грн. Позовна заява мотивована тим, що рішеннями Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2001р. та 12.01.2010р. стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] Проте відповідач свої обовFязки по утриманню дитини не виконує, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем зі сплати аліментів. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Участі у судових дебатах не приймала. [PERSON] у судовому засіданні посилаючись на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, а також на стан його здоровFя та членів його сімFї, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зFясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обFєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2001р., яке набрало законної сили 11.01.2002р., з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання [PERSON], 31.07.2000р.н., у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж Ѕ частини неоподатковуваного аналогом мінімуму доходів громадян, починаючи з 29.10.2001р. і до досягнення ним повноліття (а.с.21). На виконання вказаного рішення суду Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист F 2-4540 (а.с23). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра [PERSON], станом на 01.08.2018р. заборгованість за виконавчим листом F 2-4540 від 14.01.2002р. відсутня (а.с.129-133). Постановою державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області [PERSON] від 09.08.2018р. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа F 2-4540, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 14.01.2002р., закінчено. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи виконання рішення суду (а.с.85-86). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2010р., яке набрало законної сили 26.01.2010р., з відповідача на користь позивача стягнуто додаткові витрати у розмірі 200,00 гривень щомісячно, на утримання неповнолітньої дитини F [PERSON], 31.07.2000р.н. до зміни стану здоровFя дитини. На виконання вказаного рішення суду від 12.01.2010р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 27.01.2010р. видано виконавчий лист F 2-1068/2010 (а.с24). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби м. Дніпра [PERSON], за виконавчим листом F 2-1068/2010 від 27.01.2010р. станом на 01.08.2018р. мається заборгованість у розмірі 400,00 грн. (а.с.134-137). Звертаючись до суду з вимогами про стягнення пені позивач обґрунтовує їх тим, що відповідач до 2017 року свої обовFязки щодо утримання дитини належним чином не виконував та станом на 01.01.2017р. мав заборгованість у загальному розмірі 63 788,62 грн., внаслідок чого позивач зверталась до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовFязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) F це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання F сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого F обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Аналогічна правова позиція викладена в постанові [PERSON] Верховного Суду від 25.04.2018 року F 14-37цс18, а тому повинна враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Згідно розрахунку позивача розмір неустойки (пені) за прострочення відповідачем сплати аліментів за період з 01.05.2009 року по 30.09.2017 року становить 22 623,18 грн. та складається з заборгованості за виконавчим листом 2-4540 від 14.01.2002р. у розмірі 17 379,18 грн. та заборгованості за виконавчим листом F 2-1068 від 27.01.2010р. у розмірі 5 244,00 грн. (а.с.3-17). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] у судовому засіданні заперечуючи проти задоволення позовних вимог посилався на те, що обFєктивно не мав можливості належним чином виконувати рішення суду у звFязку з низьким доходом та його хворобою, яка потребує постійного та систематичного лікування. Зазначив на наявність непрацездатних батьків та на іншу сімFю які потребують матеріального забезпечення. На підтвердження наявності хвороби надав суду копії медичних документів (а.с.88-101). Водночас, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що заборгованість за вищевказаними рішеннями суду виникла у звFязку з низьким доходом та тяжкою хворобою, як на підставу для відмови у задоволенні вимог щодо стягнення пені за не своєчасну сплату аліментів, оскільки такі обставини відповідно до ст.197 СК України є підставами для відстрочення або розстрочення сплати заборгованості за аліментами чи повного або часткового звільнення від її сплати. Згідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014р. F6-100цс14. Проте, враховуючи, що на момент звернення позивача до суду заборгованість щодо сплати аліментів за виконавчим листом F 2-4540 від 14.01.2002р. відсутня та виконавче провадження щодо його виконання закінчено, заборгованість зі сплати додаткових витрат на утримання дитини за виконавчим листом F 2-1064/2010 від 27.01.2010р. складає 400,00 грн., беручи до уваги обставини, які мають істотне значення, а саме стан здоровFя відповідача, який потребує тривалого лікування, наявність непрацездатних батьків та іншої сімFї, які також потребують матеріальної допомоги з боку відповідача, суд доходить висновку, що розмір заявленої до стягнення позивачем пені підлягає зменшенню. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON], 31.07.2000р.н., за виконавчим листом F 2-4540 від 14.01.2002р. у розмірі 2 500,00 грн. та за виконавчим листом F 2-1968 від 27.01.2010р. про стягнення додаткових витрат на утримання сина [PERSON], 31.07.2000р.н., у розмірі 1 500,00 грн., а відтак і про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial