Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.03.2020 р. звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будиноком [ADDRESS] , та зняти її з реєстрації місця проживання в даному будинку. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2017 р. Разом з ним у даному будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , яка з 2015 р. в будинку не проживає. Факт не проживання відповідача у житловому будинку [ADDRESS] підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 05.03.2020 р. Наявність реєстрації в житловому будинку відповідача, яка в ньому не проживає, перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням та зняти її з реєстрації місця проживання в даному будинку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.03.2020 р., зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 16.03.2020 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. 07.07.2020 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує, а справу просить розглянути за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. 26.04.2021 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої відповідач повідомляє, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , вона з 2015 не проживає. А тому відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позовних вимог, а справу просить розглядати за її відсутності. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з цього, враховуючи подані заяви позивача та відповідача про розгляд справи без їх участі та вимоги ст. 223 ЦПК України, суд, вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає часковому задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2017 р. Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2017 р., визнано за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на будинок [ADDRESS] . Право власності позивача на будинок [ADDRESS] підтверджується даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №84458177 від 06.04.2017 р. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №11869611 від 05.03.2020 р., за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок, з 06.08.2002 р. по теперішній час. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №11909515 від 13.03.2020 р., за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідач [PERSON] , [INFO] , також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок, з 15.08.2000 р. по теперішній час. Позивач просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач з 2015 р. у даному будинку не проживає. Наявність реєстрації в будинку відповідача, яка в ньому не проживає, перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Відповідач не несе витрат по утриманню житла, а отже суд вважає, що вона втратила інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірним будинком суду не надано. Факт не проживання відповідача з 2015 року в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , підтверджується даними акту обстеження житлово-побутових умов мешканців по [ADDRESS] , від 05.03.2000 р., який міститься в матеріалах справи. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 26.04.2021 р. від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позову, відповідно до якої відповідач повідомляє, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , вона не проживає з 2015 року. Відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову. Таким чином, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] протягом тривалого періоду (понад один рік), з огляду на відсутність спору між сторонами щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуючи те, що відповідач позов визнає, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Що стосується вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстрації за даною адресою, а саме: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття її з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial