Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач 14.05.2018 р. звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння [ADDRESS] з підстав належності 1/3 частини на праві спільної сумісної власності, 1/6 - у порядку спадкування за законом після померлої матері та 1/2 - у порядку спадкування за законом після померлого батька. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що вона з часу народження по даний час проживає у будинковолодінні [ADDRESS], де проживали її батьки [PERSON] та [PERSON] Свідоцтво про право власності на будинковолодіння батьки не отримували, реєстрація права власності не проводилась. Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, головою якого була її мама [PERSON], а членами - батько [PERSON] та вона. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони троє стали співвласниками будинковолодіння по 1/3 частині. Після смерті [INFO] матері відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частину будинковолодіння, яку прийняли позивач та її батько як спадкоємці за законом першої черги відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, ставши співвласниками будинковолодіння по 1/2 частині кожен. Після смерті батька, що настала [INFO], позивач успадкувала належну йому половину будинковолодіння як єдиний спадкоємець за законом першої черги відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що спадкове будинковолодіння мало статус колгоспного двору, та у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності. Позивач у підготовче засідання не з'явилася, у поданій суду заяві просила справу розглянути у її відсутності, позов підтримала і просила його задовольнити. Представник відповідача у підготовче засідання не з'явився, у поданій суду заяві відповідач позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути у відсутності свого представника. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що спірне будинковолодіння [ADDRESS], 1985 року побудови, мало статус колгоспного двору. Станом на 1991 р. у дворі проживали [PERSON]- голова двору, її чоловік [PERSON] та дочка [PERSON], яка є позивачем у справі. Ці троє членів двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім'єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по 1/3 частині. Право власності на вказане будинковолодіння підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Поберезької сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Ринкова вартість будинковолодіння на даний час становить 384693 грн. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частину будинковолодіння, яку прийняли позивач та її батько як спадкоємці за законом першої черги відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, ставши співвласниками будинковолодіння по 1/2 частині кожен. Після смерті [INFO] [PERSON] позивач як єдиний спадкоємець за законом першої черги успадкувала належну йому половину будинковолодіння відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказані обставини, що не оспорювались відповідачем, який позов визнав, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що будинковолодіння [ADDRESS] мало статус колгоспного двору, позивач як колишній член колгоспного двору є власником його 1/3 частини та успадкувала 2/3 частини після смерті батьків, а саме 1/6 - у порядку спадкування за законом після померлої матері та 1/2 - у порядку спадкування за законом після померлого батька. Однак, відсутність правоустановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позбавляють позивача можливості оформити належне їй право на спадщину в нотаріальному порядку. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Майно колгоспного двору відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Статею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодною інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого (ст.529 ЦК УРСР). Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України) Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до практики розгляду спорів даної категорії судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем. З огляду на наявність підстав для повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у відповідності з вимогами ч.1 ст.142 ЦПК України суд повертає позивачу з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору, що складає 1923,46 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст. 5, 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: approved