Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач 25 жовтня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсною довіреність, видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчену 27.09.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим № 1047; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 04.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 2161; витребувати з володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; скасувати попередні записи про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] . Позов мотивований тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Поповою І.В. 21.01.2002 року. Позивач проживає за вказаною адресою, іншої нерухомості не має. Наприкінці вересня 2018 року в приміщенні нотаріальної контори під сильним психологічним тиском невідомих осіб та погрозою фізичної розправи над позивачем та його родичами, перебуваючи в залежному стані, не маючи реального бажання, [PERSON] вимушено поставив свій підпис на довіреності (на ім`я [PERSON] ) зі змістом якої ознайомлений не був. 18.10.2018 року [PERSON] отримав інформаційну довідку, з якої дізнався, що власником його квартири є інша особа. Начебто, 04.10.2018 року вказана квартира була відчужена [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 27.09.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим № 1047, від імені [PERSON] на користь [PERSON] . Крім того, 22.10.2018 року було отримано ще одну Інформаційну довідку, з якої позивачу стало відомо, що начебто 19.10.2018 року квартира [ADDRESS] , була перепродана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим № 444. Тобто спірна квартира була перепродана вже двічі та вибула від реального власника поза його волею. Позивач вважає, що довіреність, посвідчена 27.09.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим № 1047, є недійсною на підставі ст. 231 ЦК України як така, що вчинена під впливом насильства, а саме: психологічного тиску на позивача. Крім того, у позивача на момент підписання довіреності був відсутній паспорт громадянина України. Під час підписання документів нотаріус волевиявлення позивача не перевіряла. Тобто довіреність, на підставі якої [PERSON] від імені [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] , не створює жодних юридичних наслідків. Застосовуючи наслідки недійсності правочину, договір купівлі-продажу від 04.10.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним, адже він був вчинений на підставі довіреності, підписаної під психологічним тиском, всупереч інтересам та волевиявленню позивача. Тобто [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, що порушує вимоги ст. 203 ЦПК України. Оскільки спірна квартира була перепродана кілька разів, то її слід витребувати із чужого незаконного володіння. Також необхідним є скасування попередніх записів про власників квартири [ADDRESS] , які отримали право власності на незаконних підставах: [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2018 року звільнено [PERSON] від сплати судового збору в розмірі 8069,40 грн. по даній справі. Прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~14.05.2019\~року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2019 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Заборонено будь-яким особам, у т.ч., [PERSON] , а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно) вчиняти будь-які дії (у тому числі реєстраційні дії та дії в межах виконавчого провадження), спрямовані на зміну власника, або дії, які можуть призвести до зміни власника квартири [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Капітанов Д.Г. не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. 04.03.2020 року до суду надійшла заява представника позивача з проханням відкласти судове засідання у зв`язку з його участю в іншому судовому засіданні. Однак суд зауважує, що до заяви не додано доказів, які підтверджують, що адвокат Капітанов Д.Г. здійснює представництво інтересів позивача у справі № 203/2250/19 в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, натомість його представник адвокат Романцов М.В. у заяві від 04.03.2020 року просив розглядати справу за його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити. У відзиві на позов зазначив, що позивачем не доведено факт викрадення у нього паспорту. Також позивачем не доведено своїх вимог щодо вчинення правочину проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психологічного тиску. Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Кейтельгіссер\~О.М. письмово просила розглядати справу без її участі. Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Ричка\~Ю.О. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. письмово просила розглядати справу без її участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у заяві від 04.03.2020 року просила розглядати справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка позивача та його представника у судове засідання 04.03.2020 року не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 04.03.2020 року. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 07.09.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим № 1047 посвідчено довіреність від [PERSON] на ім`я [PERSON] на право продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 75 том 1). 04.10.2018 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, посвідченої 27.09.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим № 1047, від імені [PERSON] , продав вищезазначену квартиру [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 04.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 2161 (а.с. 70-71 том 1). 19.10.2018\~року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим № 444 (а.с. 142-143 том 1). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Як убачається зі змісту оспорюваної довіреності, позивач підтвердив, що він діяв добровільно і перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення, зміст, правові наслідки своїх дій, згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідає його внутрішній волі, розуміючи значення, умови цього правочину (а.с. 75 том 1). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судово-почеркознавча експертиза, призначена ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2019 року, не була проведена через її несплату позивачем та ненадання ним вільних зразків підпису і почерку, достовірно виконаних ним у 2017-2018рр. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження підписання оспорюваної довіреності проти справжньої волі позивача внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку будь-яких осіб позивачем в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано та судом не встановлено. Надана позивачем довідка Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМСА України в Дніпропетровській області від 19.10.2018 року (а.с. 13 том 1) також не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження факту відсутності у позивача на момент підписання оспорюваної довіреності паспорту громадянина України, оскільки з заявою про втрату паспорту позивач звернувся вже після підписання оспорюваної довіреності. Крім того, як вбачається з нотаріально посвідченої заяви від 03.10.2018 року за реєстровим № 2160, [PERSON] дала свою згоду позивачу (колишньому чоловіку) на відчуження, укладення та підписання договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 79 том 1). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивач мав можливість не підписувати оспорювану довіреність, був ознайомлений з її змістом до підписання, а тому підстави для визнання оспорюваної довіреності недійсною відсутні, у зв`язку з чим також не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 04.10.2018 року, та скасування попередніх записів про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] . Щодо позовних вимог про витребування квартири з володіння, визнання права власності на квартиру суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 року № 6-140цс14. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Як зазначено вище, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Оскільки укладений договір купівлі-продажу спірного майна не визнано недійсним в судовому порядку, то і підстави для витребування спірної квартири у [PERSON] відсутні. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в поставі від 18.01.2017 року по справі № 6-2723цс16, положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2018 року та його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed