Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач 17.09.2013 року звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні кватирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачки [PERSON], на яку просив також покласти судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивував тим, що 16.09.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. за реєстровим № 2874. За умовами договору відповідачка, як продавець, продала, а позивач, як покупець, купив квартиру під [ADDRESS], загальною площею 34,80 кв. м. та житловою площею 18,6 кв. м. Таким чином, на підставі договору купівлі - продажу позивач став власником квартири, а відповідачка припинила свої права та обов'язки на об'єкт нерухомого майна, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно з відомостями наданої нотаріусу відповідачкою під час укладення договору 16.09.2011 року для перевірки та встановлення наявності у відчужуваній квартирі проживаючих та зареєстрованих осіб довідки ф.№3 від 02.09.2011 року за № 1605, виданої обслуговуючою Житлово-експлуатаційною організацією - ВСП «Індустріальний», на момент укладення договору проживала та була зареєстрована з 20.03.2001 року одна особа - відповідачка. Вказував, що у зв'язку з цими обставинами при укладенні правочину з купівлі-продажу квартири його сторони погодили в п. 10 договору, що відповідачка, як продавець, гарантує, що квартира, яка продається, буде звільнена від речей, які у ній знаходяться та належать продавцю, та передача ключів від зазначеної квартири відбудеться не пізніше 16.01.2012 року і всі зареєстровані в квартирі, що відчужується, будуть зняті з реєстрації не пізніше 16.01.2012 року. Разом з тим, на даний час відповідачка чинить перешкоди позивачу в здійсненні останнім права приватної власності щодо спірної квартири, оскільки в порушення договірних зобов'язань до сьогоднішнього дня відповідачка залишається зареєстрованою та постійно проживає в проданій позивачу квартирі, речі не вивезла, ключі від квартири не передала, що підтверджується даним довідки ф. №3 від 12.04.2013 року за № 632, виданою обслуговуючою Житлово-експлуатаційною організацією - ВСП «Індустріальний», з якої вбачається, що в даній квартирі досі проживає та зареєстрована з 20.03.2001 року одна фізична особа - відповідачка, яка вказаними діями унеможливлює безперешкодне, законне володіння, користування та розпорядження позивачем своєю власністю на власний розсуд. Отже, відповідачка не звільнила квартиру та не здійснила зняття з реєстрації за адресою квартири, чим порушила як норми п. 10 Договору, так і норми ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, вважаючи позовні вимоги незаконними і необґрунтованими, та 14.01.2014 року заявили зустрічні позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з тих підстав, що відповідачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час укладення 16.09.2011 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що в м. Києві, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. за реєстровим № 2874. Посилались на ті обставини, що відповідачка в дитинстві перебувала в допоміжній школі-інтернат № 12 для дітей-сиріт і дітей, що залишилися без опіки батьків, який закінчила з діагнозом: розумова відсталість в стадії помірно вираженої дебільності. В подальшому під час навчання в ПТУ-46 та ВПУ-33 поведінка відповідачки залишалась такою же, вчителі бачили в неї розумові розлади, про що свідчать її характеристики. Після влаштування на роботу її поведінка також не змінилася і вона, як і раніше, проявляла поведінку хворої людини, що також підтверджується характеристикою з місця роботи. Все це свідчить про те, що відповідачка на момент вчинення договору через свою хворобу, стан сп'яніння та стресову ситуацію, в яких вона знаходилася, не могла самостійно приймати рішення, була не здатна розуміти значення своїх дій і не могла керувати ними. Зокрема, пояснювали, що під час роботи на підприємстві відповідачка познайомилася з громадянином Узбекистану [PERSON], який запропонував їй приватизувати квартиру, щоб, за його словами, її не могли відібрати. Після приватизації 12.07.2011 року квартири [PERSON] запропонував відповідачці отримати кредит в Кредитній спілці «Народна позика». Між тим, перед підписанням документів їм запропонували випити коньяку, якого відповідачка випила приблизно 100-150 гр., після чого підписала документи, в яких нічого не розуміла, а також через велику кількість людей в момент підписання документів - близько 22:00 год. нервувала, відчуваючи душевне хвилювання. І тільки о 00:00 год. вона поїхала додому. Таким чином, в момент укладення договору вона перебувала в стані тимчасового психічного розладу через велику кількість незнайомих людей, які створювали перешкоди їй зосередитись, та в стані легкого сп'яніння, тому весь час не розуміла, що діється, і яка її роль в усьому, що відбувається, відчувала стрес та пережила нервове потрясіння і тимчасовий психічний розлад, через що не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. При цьому виявилось, що вона продала свою квартиру майже за 94000 гривень, що більше, ніж в рази, менше ринкової вартості, а гроші за продану квартиру не отримала. Однак у відповідачки ніколи не виникало бажання чи наміру продати квартиру або відчужити в інший спосіб, оскільки це її єдине житло, яке вона отримала від держави після закінчення допоміжної школи-інтернату, а, отже, волевиявлення відповідачки не відповідало її внутрішній волі. Про те, що вона продала квартиру, їй роз'яснила її подруга - [PERSON], яка проживає разом з нею та яка побачила ці документи, з яких, окрім того, з'ясувалось, що вона не тільки продала свою квартиру, але саме в цей час, підписавши попередній договір, мала наміри купити свою ж квартиру за ціною майже в тричі дорожче - 268800 грн. За викладених обставин відповідачка та її представник просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], скасувавши право власності на вказану квартиру за позивачем [PERSON] та визнавши право власності на неї за [PERSON] Представник позивача проти зустрічного позову заперечувала, пославшись на те, що на момент укладення купівлі-продажу квартири сторони договору мали повний обсяг дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх волі, була дотримана форма правочину, який був направлений на реальне настання наслідків, передбачених договором. Представник третьої особи Державної реєстраційної служби України про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, виходить із наступного. Ст. 215 ЦК України встановлює, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Ч.3 ст. 215 ЦК України передбачає, що в разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Щоб правочин мав належну юридичну силу він повинен задовольняти низці умов, що підтверджують його дійсність, де не останню роль відіграє відповідність внутрішньої волі волевиявлення сторін. Крім того, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин, укладений громадянином, хоча і дієздатним, проте таким, що перебував у момент його вчинення у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом як цього громадянина, так і іншими особами, чиї права та інтереси порушені. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON], [INFO], у віці 6 місяців була позбавлена батьківського піклування, оскільки її батьки зловживали спиртними напоями, вели антигромадський спосіб життя, її вихованням не займалися та своєю поведінкою негативно впливали на її життя, у зв'язку з чим рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 26.07.1982 року були позбавлені батьківських прав по відношенню до своєї дочки [PERSON], яка була передана на піклування органів опіки та піклування та з 26.07.1982 року була поміщена до дитячого закладу на піклування держави. Рішенням Міської метод-педагогічної комісії з 01.09.1989 року відповідачка була переведена до допоміжної школи-інтернату № 12 для дітей-сиріт і дітей, що залишилися без опіки батьків, що є навчально-виховним корекційно-відновним закладом для дітей-сиріт з особливими потребами розумового розвитку, в якому вона перебувала по 26.05.1998 року. Школу відповідачка закінчила з діагнозом: розумова відсталість в стадії помірно вираженої дебільності, недорозвинення мови II - III рівня, хронічна правостороння нейросенсорна туговухість, хронічний правосторонній тубоотит, викривлення носової перегородки з порушенням дихання, змішаний астигматизм обох очей. Наслідками цього діагнозу є довірливість до людей, відсутність вольової сфери, особа не передбачає наслідків вчинків, легко піддається впливу, управлінню, командуванню, тощо. З 27.01.1986 року по 13.03.1986 року відповідачка перебувала на обліку в дитячому відділені Київської міської психоневрологічної лікарні №1, а з 1990 року по 2000 року знаходилася на диспансерному обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 з діагнозом: розумова відсталість ступеню легкої дебільності. В 2000 році вона була знята з диспансерного обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 у зв'язку зі зміною місця проживання, а за новим місцем проживання в медичному закладі на облік самостійно не стала. Після закінчення інтернату відповідачка в 2000 році поступила в професійно-технічне училище № 46, яке закінчила у 2002 році, де здобула кваліфікацію кравця. У зв'язку з розумовою відсталістю не навчалася останній - 3-й рік, оскільки програма навчання була для неї занадто складною і вона характеризувалася як емоційна, довірлива, яка легко підпадала під чужий вплив. В 2003 році відповідачка вступила до Вищого професійного училища № 33, яке закінчила у 2004 році, де здобула професію кухаря III розряду. І в цьому закладі вона недовчилася один рік, характеризуючись як учениця, яка мала посередні здібності до опанування навчальних дисциплін. Логічне мислення у неї розвинене недостатньо, теоретичні та практичні знання давались важко, за характером спокійна. З 01.09.2006 року по 01.03.2007 року та з 01.04.2010 року по 23.09.2011 року відповідачка працювала в TOB «Салон моди «Майстер-7», звідки звільнялась за власним бажанням та за періоди роботи в якому не зарекомендувала себе як добросовісний працівник. Характеризувалася як конфліктна людина з проявами агресії, по декілька днів не виходила на роботу, у зв'язку з чим у керівництва склалося враження, що позивачка має психічний розлад здоров'я, інколи не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. 13.02.2001 року Жовтневою районною в. Києві державною адміністрацією відповідачці було видано ордер на житлове приміщення № 025170 серія Б, згідно з яким вона вселилася у квартиру за адресою: [ADDRESS], та з 20.03.2001 року зареєстрована за її адресою. Квартиру відповідачка приватизувала на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державного житла Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації 12.07.2011 року, згідно з розпорядженням від 12.07.2011 року за № 44665, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 26.08.2011 року в книзі: 186-294, № запису: 8452, реєстраційний №: 34487025. 16.09.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]. за реєстровим № 2874, за умовами якого відповідачка, як продавець, продала, а позивач, як покупець, купив квартиру під [ADDRESS], загальною площею 34,80 кв. м та житловою площею 18,6 кв. м. Договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, про що видано Витяг з державного реєстру правочинів № 10392469 від 16.09.2011 року. Відповідно до п.16 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними/тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу. 17.01.2014 року за клопотанням представника відповідачки була призначена судово-психіатрична експертиза, яка була проведена Київським міським центром судово-психіатричних експертиз. Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 231 від 26.03.2015 року відповідачка [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд визнає даний висновок таким, що не викликає сумніву, оскільки є повним, об'єктивним, наданим в межах компетенції експертів, висновок ґрунтується на методичних рекомендаціях та результатах обстеження об'єкту дослідження, висновок логічний та відповідає фактичним даним справи, т. я. комісія експертів шляхом аналізу матеріалів справи, даних наданої медичної документації, співставлення їх між собою, прийшла до спільного висновку, що підтверджує той факт, що за результатами проведених досліджень думки експертів збігаються. Вимоги про визнання правочину недійсним з заявлених підстав вирішуються з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Разом з тим, обставин щодо на спростування такого стану представник позивача не виклала та доказів їх існування не надала, нових додаткових медичних документів або показів нових свідків, які б суттєво могли вплинути на висновок, не зазначила. Наведені вище фактичні дані щодо способу життя відповідачки, медична документація щодо стану її здоров'я та надані свідками [PERSON], подругою відповідачки, яка проживає разом з нею, та [PERSON], майстром ПТУ №46, покази підтвердили обставини, які характеризують певний психічний стан відповідачки. Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON]. вказувала, що нею була вставлена дієздатність відповідачки як сторони договору, однак здивував її зовнішній вигляд, який не відповідав її статі. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» підставами для визнання правочину недійсним може бути не лише випадки, коли є законні підстави для визнання громадянина недієздатним, однак і тоді, коли є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Отже, за встановлених судом обставин волевиявлення відповідачки в силу її стану при підписанні договору не могло бути вільним і не відповідало її волі, оскільки правочин, укладений в такому у стані, не відображає дійсної волі особи на встановлення, зміну або при чинення цивільних прав та обов'язків, а тому є таким, що порушує права відповідачки і має бути визнаний недійсним. Між тим, 27.07.2012 року позивач зареєстрував за собою право власності на придбану за договором квартиру, про що отримав Витяг про державну реєстрацію прав № 34984217, виданий Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 27.07.2012 року. Таким чином,через вибуття спірної квартири з власності відповідачки, яке відбулося не з її волі, оскільки у останньої не було свідомо поставленої мети на передачу зазначеного житлового приміщення у власність позивача або іншій особі, та визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги відповідачки і про повернення майна у її титульну власність шляхом визнання за нею права власності на це майно. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів якого є визнання права. Так, за загальними правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що, право власності виникає на підставі рішення суду, яке є одним з правовстановлюючих документів, визначених переліком, на підставі яких здійснюється реєстрація права власності, то відповідно ст. 392 ЦК України, - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з того, що у Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на спірне нежитлове приміщення зареєстровано за позивачем на підставі договору, недійсність якого встановлена судом, що однак не передбачає автоматичної перереєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачкою, тому на підставі ст. 392 ЦК України суд вважає за необхідне визнати за нею права власності на спірне житлове приміщення, чим скасовується реєстрація права власності за попереднім титульним власником. Також відповідачкою сплачено за проведення судово-психіатричної експертизи 2148,48 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн., які згідно зі ст. 88 ЦПК України мають бути присуджені відповідачці за рахунок позивача. Згідно з даними Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №9 31333882 від 16.09.2011 року, виданому відповідачці Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, вартість квартири була встановлена в розмірі 93 805,00 грн., а за умовами договору за домовленістю сторін продаж квартири було вчинено за суму 94 000,00 грн. Тому, окрім того, згідно з ч.1 ст.88 ЦПК пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 940,00 грн. за вимогу матеріального характеру, враховуючи не здійснення цієї оплати відповідачкою як позивачем за зустрічним позовом.

Outcome: approved