Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Позивач 26 грудня 2017 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 1-4), який згодом уточнював (а.с. 38), остаточно просив суд визнати наказ Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради № 263/к від 13 грудня 2017 року про його звільнення незаконним; поновити його на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради з дати його звільнення; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 943,20 грн.; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення по дату поновлення на роботі; зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення по дату поновлення на роботі; встановити термін, спосіб і порядок виконання судового рішення, покласти на відповідача в визначений термін часу подати до суду звіти про виконання цього рішення (встановити судовий контроль). Свої вимоги мотивує тим, що він 12 липня 2017 року був прийнятий на посаду ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради, що підтверджується наказом Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради «Про прийняття на роботу» № 105/К від 11 липня 2017 року. Наказом № 263/к від 13 грудня 2017 року він був звільнений за прогул без поважних причин з 13 грудня 2017 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою зазначено доповідну начальника дільниці безпритульних тварин, акт про відсутність [PERSON] на роботі 12 грудня 2017 року, Акт відмови від надання пояснень від 13 грудня 2017 року. Вважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. 12 грудня 2017 року він перебував весь день на роботі і знаходився на території дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради. Акт про відсутність його на роботі 12 грудня 2017 року не складався. Коли і при яких обставинах був складений цей Акт, йому невідомо. 13 грудня 2017 року ним особисто у присутності свідків були надані усні пояснення про те, що 12 грудня 2017 року він знаходився на території дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради та він не відмовлявся надавати письмові пояснення. 13 грудня 2017 року він отримав трудову книжку, але відповідач не провів з ним повний розрахунок на день звільнення, не виплатив йому залишок заробітної плати за грудень 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України. Лише 22 грудня 2017 року він отримав на картковий рахунок залишок заробітної плати в розмірі 2 434,38 грн. Зазначає, що сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 943,20 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 157,20 грн. та часу затримки розрахунку строком 6 робочих днів (з 13 грудня 2017 року по 22 грудня 2017 року). Крім того, оскільки його було звільнено незаконно, вважає що згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 грудня 2017 року по дату поновлення на роботі, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 157,20 грн. Враховуючи викладені обставини, він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою про відкриття провадження від 16 січня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 13 березня 2018 року на адресу суду від представника відповідача за довіреністю Л.А. Орлової надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , з додатками (а. с. 41-59), згідно якого вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , у повному обсязі, посилаючись на наступне. Наказом № 105/к від 11 липня 2017 року позивача було прийнято на посаду ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради з окладом згідного штатного розпису з 12 липня 2017 року. 12 грудня 2017 року позивач у період з 08-00 год. до 17-00 год. був відсутній на робочому місці, що підтверджується відповідним Актом. Факт відсутності позивача на робочому місці також підтверджується Доповідною запискою начальника безпритульних тварин [PERSON] від 12 грудня 2017 року, відповідно до якої [PERSON] протягом всього робочого дня не з`являвся на роботі, про своє місцезнаходження не повідомляв, причини відсутності зазначеного працівника йому не відомі. У відповідності до вимог КЗпП України, керівником підприємства надано розпорядження про витребування від порушника трудової дисципліни [PERSON] письмових пояснень. 13 грудня 2017 року [PERSON] було запрошено для отримання письмових пояснень стосовно поважності причин відсутності на робочому місці 12 грудня 2017 року в період з 08-00 год. по 17-00 год., але позивач письмово надавати пояснення з приводу своєї відсутності відмовився, про що було складено Акт про відмову від надання пояснень. Наказом № 263/к від 13 грудня 2017 року [PERSON] було звільнено з роботи за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис у його трудовій книжці. Від підпису наказу про його звільнення [PERSON] відмовився, що підтверджується відповідним Актом. Також було зафіксовано, що завірену копію цього наказу [PERSON] отримав. В той же день позивачу була видана оформлена трудова книжка. Також зазначає, що вимоги позивача щодо виплати середнього заробітку за час не проведення повного розрахунку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки працівник не працював в період з 12 грудня 2017 року по 13 грудня 2017 року, розрахунки були проведені 26 грудня 2017 року. Сума нарахованої компенсації за невикористані дні відпуски склала 1363,70 грн. та на дату звільнення працівнику було нараховано та виплачено за 8 робочих днів у грудні 2017 року Розмір належних працівнику сум склав 2434, 38 грн. Саме ця сума була зарахована [PERSON] 26 грудня 2017 року у повному обсязі. У судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що 12 грудня 2017 року перебував весь день на роботі і знаходився на території дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради. Доповідна від 12 грудня 2017 року та Акт про відсутність його на робочому місці 12 грудня 2017 року начальником дільниці [PERSON] не могли складатися оскільки останній сам був відсутній у цей день на роботі через проходження сеансу гемодіалізу у Комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова». Коли і при яких обставинах були складені та підписані ці документи, йому невідомо. З начальником дільниці [PERSON] у нього склалися неприязні стосунки, [PERSON] шукав підстави для звільнення його з посади. Представники Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги 1» Нікопольської міської ради - Крихта А.А. та Чермошенцев А.В., кожен окремо проти вимог позову заперечували у повному обсязі та просили суд у його задоволенні відмовити через безпідставність та необґрунтованість, оскільки звільнення [PERSON] відбулося у відповідності до всіх вимог чинного законодавства. Суд вислухавши позивача [PERSON] , представників відповідача Крихту А.А. та Черемошенцева А . В. , допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно наказу № 105/к від 11 липня 2017 року «Про прийняття на роботу», [PERSON] був прийнятий на посаду ловця бездоглядних тварин дільниці безпритульних тварин з окладом згідно штатного розпису з 12 липня 2017 року (а.с. 25). Позивач працював на посаді ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради та виконував покладені на нього обов`язки на підставі Колективного договору Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради на 2016 рік, прийнятого на зборах трудового колективу 01 серпня 2016 року та зареєстрованого Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради р.н. № 99/03-12/16 від 21 листопада 2016 року (а.с. 49-59). Згідно доповідної, складеної [PERSON] 12 грудня 2017 року на ім`я директора Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради, [PERSON] був відсутній на робочому місці. На дзвінки не відповідав у продовж всього дня. Своє місце знаходження не повідомив. Причина відсутності не відома. (а.с. 26). Також згідно Акту про відсутність на робочому місці 12 грудня 2017 року, складеного та підписаного начальником дільниці [PERSON] , інспектором з кадрів [PERSON] , фахівцем з державних закупівель [PERSON] , зафіксована відсутність на робочому місці [PERSON] в період з 08 до 17 год. На дзвінки керівництва не відповідав. Пояснення не надав (а.с. 27). Згідно Акту від 13 грудня 2017 року, підписаного [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивачу було запропоновано надати письмове пояснення з приводу відсутності на роботі 12 грудня 2017 року з 08.00 до 17.00 год., однак останній відмовивсянадати пояснення (а.с. 28). Наказом Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради від 13 грудня 2017 року «Про звільнення з роботи [PERSON] », звільнено позивача, ловця бездоглядних тварин за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин робочого дня) без поважних причин з 13 грудня 2017 року, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 29) Підставою зазначено Доповідну начальника дільниці безпритульних тварин, акт про відсутність [PERSON] на роботі, акт відмови від надання пояснень від 13 грудня 2017 року. Також зазначено зробити розрахунок і виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки у кількості 10 календарних днів. У вказаному наказі відмітка про ознайомлення позивача з наказом про його звільнення відсутня. У відповідності до Акту від 13 грудня 2017 року, складеного інспектором з кадрів Скрипник С.О., за підписами [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] відмовився ознайомитись під підпис з наказом про його звільнення, завірену копію наказу отримав (а.с. 30). Позивач у своїй позовній заяві та у судовому засіданні заперечував факт своєї відсутності на робочому місці 12 грудня 2017 року, стверджував, що доповідна та акт про відсутність його на робочому місці, не могли бути складені та підписані [PERSON] 12 грудня 2017 року, оскільки останній був відсутній на роботі цього дня. Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд зазначає наступне. Статтею 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору тощо. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Крім того, як роз`яснено у п. 24 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України. Як встановлено судом, оскаржуваний наказ від 13 грудня 2017 року про звільнення позивача з посади ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради винесений на підставі Доповідної начальника дільниці безпритульних тварин [PERSON] від 12 грудня 2017 року, Акту про відсутність [PERSON] на роботі, складеного та підписаного начальником дільниці [PERSON] , інспектором з кадрів [PERSON] , фахівцем з державних закупівель [PERSON] , акт відмови від надання пояснень від 13 грудня 2017 року. В той же час, у відповідності до інформації, наданої на запит суду Адміністрацією Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» від 10 грудня 2017 року за № 3/1077, [PERSON] знаходиться на амбулаторному лікуванні у відділенні діалізу (хронічного гемодіалізу та амбулаторного діалізу) Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» з 14 листопада 2013 року по теперішній час. Отримує відповідну терапію три рази на тиждень по чотири години. За письмовим проханням пацієнта було переведено лікуватися у третю зміну діалізу. 12 грудня 2017 року [PERSON] отримував лікування в умовах діалізного залу, сеанс гемодіалізу було розпочато о 16 годині 12 хвилин та завершено о 20 годині 12 хвилин. Процедура здійснювалась амбулаторно (а.с. 130). Крім того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили у судовому засіданні факт відсутності [PERSON] на робочому місці 12 грудня 2017 року та що між позивачем та начальником дільниці безпритульних тварин [PERSON] склалися неприязні стосунки та те, що табеля обліку робочого часу по адмінперсоналу Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради складалися не у відповідності з дійсними фактами. Представниками відповідача не були спростовані встановлені судом обставини щодо знаходження [PERSON] 12 грудня 2017 року у Комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І. І. Мечникова». Враховуючи викладене, суд не може прийняти до уваги Доповідну начальника дільниці безпритульних тварин [PERSON] від 12 грудня 2017 року, Акт про відсутність [PERSON] на роботі, складеного та підписаного начальником дільниці [PERSON] , інспектором з кадрів [PERSON] , фахівцем з державних закупівель [PERSON] у якості належних та допустимих доказів, у відповідності до положень ст.ст. 77-78 ЦПК України, як таких, що зафіксували відсутність позивача на робочому місці 12 грудня 2017 року через встановлені судом обставини. До того ж в наказі про звільнення [PERSON] за прогул і в трудовій книжці невірно вказано норму, на підставі якої позивача звільнено - п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин здійснюється на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Дану помилку відповідним наказом виправлено не було. За таких обставин, суд не приймає доводи представників відповідача про те, що позивача [PERSON] звільнено на підставах та у порядку, визначеному законом та вважає, що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Наказ № 263/к від 13 грудня 2017 року, яким позивача звільнено за прогул без поважних причин з роботи на підставі п. 4 ст.40КЗпП України, є незаконним, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення [PERSON] з посади ловця бездоглядних тварин дільниці бездоглядних тварин за п. 4 ст. 40 КЗпП України і поновлення позивача на роботі з дати його звільнення, суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП Українивідповідальність. При розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивача було звільнено 13 грудня 2017 року, всі належні позивачу суми при звільнені у розмірі 2 434 грн. 38 коп. були виплачені 22 грудня 2017 року (а.с. 9-10, 29, 31). Згідно довідки про доходи Комунального підприємства «Міські автомобільні дороги-1» Нікопольської міської ради від 21 лютого 2018 року за № 147/18, розмір заробітної плати [PERSON] за останні два місяці роботи, що передували звільненню становить 4 151.00 грн., середньоденна заробітна плата складає 193 грн. 07 коп. (а.с. 24). З урахуванням розміру середньоденного заробітку в розмірі 193 грн. 07 коп. та затримки розрахунку в шість днів (з 13 грудня 2017 року по 22 грудня 2017 року) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 1 158,42 грн. , проте враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно яких суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 943,20 грн., в межах заявлених позивачем вимог. Ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити з урахуванням Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 з наступними змінами. Згідно п.п.2,5 цього Порядку середня заробітна плата працівника обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Оскільки розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 193,07 грн., кількість робочих днів вимушеного прогулу за п`ятиденний графіком робочої неділі становить 461 день (з 13 грудня 2017 року по 21 жовтня 2019 року), а тому, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 89 005, 27 грн., який і підлягає стягненню з відповідача без утримання податків та платежів, оскільки не є заробітною платою в розумінні ст. 94 КЗпП України. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Оскільки позивач з вини підповідача не працював та не отримував заробітну плату, відповідно до ст. 235 КЗпП України на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. При визначенні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суд виходив з правового висновку Верховного Суду України у постанові від 25 травня 2016 року № 6-511цс15, що законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення по дату поновлення на роботі; встановити термін, спосіб і порядок виконання судового рішення, покласти на відповідача в визначений термін часу подати до суду звіти про виконання цього рішення (встановити судовий контроль), суд приходить до наступного. Враховуючи положення ст. 129? Конституції України, згідно яких судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в цій частині. Також обраний позивачем спосіб захисту про скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення всіх належних сум, передбачених ст.ст. 116,117, 235 КЗпП України є достатнім для відновлення порушених прав позивача. Крім того, встановлення терміну, способу і порядку виконання судового рішення про поновлення на роботі та покладення на відповідача обов`язку в визначений термін часу подати до суду звіти про виконання рішення нормами діючого ЦПК України як вид судового контролю за виконанням судових рішень не передбачений. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та присудження стягнення середнього заробітку за один місяць, Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закона України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial