Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач 21.09.2020 року звернулась до суду з позовом, про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 9000.0 грн. щомісячно, до досягнення ними повноліття, починаючи з моменту подачі позову. Позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] з 2007 року проживали разом без реєстрації шлюбу та у них [INFO] народився син [PERSON] . В липні 2012 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини, їхня сім`я фактично припинила своє існування та вони з відповідачем почали проживати окремо. Позивач переїхала з сином до м. Ірпінь Київської області де й проживає на сьогоднішній день. Позивач стверджує, що з моменту припинення шлюбних відносин їх спільний із відповідачем син перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач добровільно сплачує грошові кошти в середньому 1100 грн. на утримання свого сина в місяць, хоча такі платежі є нерегулярними та вкрай недостатніми для належного забезпечення розвитку дитини. Так [PERSON] вказує, що для забезпечення належного життєвого рівня їх спільного сина необхідна сума в розмірі більше ніж 19000 грн., які необхідні для належного забезпечення [PERSON] одягом, харчуванням, придбання спортивного обладнання, відвідування спортивних та інших гуртків, забезпечення належного відпочинку та оздоровлення дитини. За таких обставин сума коштів у розмірі 1100 грн., які надає відповідач є недостатніми для забезпечення базових мінімальних потреб їх сина. В обґрунтування своїх доводів позивач також вказує, що [PERSON] починаючи з 2013 року набув у власність дві квартири та один житловий будинок, а також автомобіль, крім того до 2018 року [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець та продовжує займатися підприємницькою діяльністю. Отже, фінансові витрати відповідача в період 2013-2019 роки дають підстави стверджувати про фінансову спроможність останнього забезпечити належний життєвий рівень своїй дитині, сплачуючи на утримання свого сина щомісячно аліменти у розмірі 9000 грн.. Відповідач надав до суду відзив у якому вказував, що згоден сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина та просив стягувати із нього аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх доходів відповідача, але не менше ніж 50 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того наполягав, що заявлений позивачем розмір аліментів є необґрунтованим, адже рівень доходів відповідача є недостатнім для забезпечення потреб позивача. Відповідач наполягає, що він не займається підприємницькою діяльністю та відповідного доходу від неї не отримує, є інвалідом ІІ групи та отримує відповідні пенсійні виплати, які і є його регулярним постійним доходом. Крім того просив суд врахувати, що на його утриманні також перебуває непрацездатний батько, який має онкологічне захворювання і потребує постійної допомоги. Зважаючи на наведені обставини відповідач стверджує, що не має змоги сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Позивачем надано до суду письмові пояснення відповідно до яких остання вказує, що [PERSON] як і його батьки є заможними особами, які володіють великою кількістю рухомого та нерухомого майна, зокрема декількома автомобілями та житловими будинками, при цьому і сам відповідач володіє двома квартирами та житловим будинком, які ним були придбані протягом 2016-2019 років, а тому заявлений відповідачем розмір доходів не є спів мірним із його витратам, що свідчить про наявність інших доходів відповідача, не пов`язаних із отриманням ним пенсії. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Витріщак Т.І. на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі, вказуючи при цьому, що відповідач має можливість сплачувати заявлений розмір аліментів у повному обсязі, оскільки займається підприємницькою діяльністю та володіє великою кількістю нерухомого майна, придбаного за короткий період часу. Крім того наполягала, що заявлений розмір аліментів є обґрунтованим та обрахований позивачем виходячи із реальних потреб дитини. Просила врахувати суд, що [PERSON] буде навчатися в Ірпінському ліцеї інноваційних технологій - Мала академія наук, вартість навчання в якому становить 4000 грн. У судовому засіданні представник відповідача, адвокат Брус С.М. проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі вказуючи на те, що відповідачем в добровільному порядку щомісячно здійснюється перерахування коштів на потреби свого сина у тому розмірі, який відповідач може собі дозволити виходячи із його реальних доходів. Окрім того вказував, що позивачем не в повній мірі зазначені обставини справи, зокрема не повідомлено про факт розподілу майна подружжя на підставі мирової угоди, що була укладена між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка затверджена ухвалою Золотонського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2012 року. Відповідно до вказаної мирової угоди [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди про передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] . Хоча сторони не укладали відповідної угоди про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею нерухомого майна, однак домовлялися про такі обставини, саме тому позивач звернулася до суду із даною позовною заявою про стягнення аліментів у 2020 році, хоча сторони припинили фактично шлюбні відносини ще в 2012 році. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін приходить до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 16.04.2008 року) [PERSON] народився [INFO] , а його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що після фактичного припинення шлюбних відносин спільна дитина сторін по справі проживає разом із нею та перебуває на її матеріальному утриманні. Відповідач в цій частині позовні вимоги визнав та не заперечував щодо вказаних обставин, а тому, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Як вбачається судом зі змісту відзиву відповідача, останній факт свого батьківства відносно [PERSON] не заперечує, однак заперечує проти задоволення позову про стягнення із нього аліментів у зв`язку із своїм матеріальним станом та недоведеністю позивачем заявлених нею позовних вимог. Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. З системного аналізу наведених правових норм, вбачається, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які погребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52). а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Суд вважає доведеним, що відповідач є батьком [PERSON] , а тому, згідно вимог чинного законодавства та міжнародних правових актів на нього також покладається обов`язок щодо належного його утримання та матеріального забезпечення. Відповідач не може уникнути обов`язку утримувати свою дитину лише з підстав отримуваного ним незначного доходу. Таким чином сплата аліментів на утримання своєї неповнолітньої дитини є обов`язком відповідача. За таких обставин та враховуючи, що сплата коштів відповідачем та їх розмір залежать від його волевиявлення та можуть бути нерегулярними, суд погоджується із доводами позивача про необхідність стягнення із відповідача аліментів в твердій грошовій сумі. Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про необхідність стягнення із нього аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з якими проживає дитина, що визначено ч. 3 ст. 181 СК України. Як вбачається із ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач наполягає, що відповідач є працездатною особою, інших аліментних зобов`язань не має, займається підприємницькою діяльністю, має велику кількість нерухомого майна придбаного протягом останніх років, що свідчить про те, що відповідач в змозі надавати матеріальну допомогу в необхідному розмірі і сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, який заявлений позивачем. Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц. Вивчаючи позовні вимоги заявлені позивачем судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних відомостей про ведення відповідачем підприємницької діяльності, вказана обставина спростовується також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої 21.11.2018 року була здійснена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності. Доводи позивача про придбання відповідачем нерухомого майна як свідчення можливості останнім виконувати свої зобов`язання у заявленому розмірі також не можуть бути визнані судом належними. Факт набуття права власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №219722410. Посилаючись на придбання протягом 2013-2019 років нерухомого та рухомого майна позивач не взяла до уваги, що квартира [ADDRESS] була набута відповідачем на підставі договору дарування від 12.12.2019 року. Крім того, докази на які посилається позивач в частині придбання нерухомого майна не містять відомостей про вартість набутого майна, його стан, стан зношення, тощо, що позбавляє можливості суд визначити витрати відповідача на його придбання. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач у своїх позовних вимогах зазначає, що з огляду на кількість майна, яке належить відповідачу, витрати на його утримання значно перевищують його дохід. Однак такі доводи зводяться до припущень позивача, оскільки жодних доказів стосовно таких витрат на утримання такого майна, суми, вартість тощо, матеріали справи не містять. Таким чином наведені позивачем докази не дають підстав суду прийти до переконання про належний рівень життя відповідача, та можливість сплачувати ним аліменти у заявленому позивачем розмірі. Доводи ж позивача щодо належного матеріального забезпечення батьків відповідача не можуть братися судом до уваги при розгляді даного спору, оскільки обов`язок утримувати та надавати допомогу своїм батькам не залежиться від наявності чи відсутності у них відповідного матеріального забезпечення. Крім того суд зважує і на необґрунтованість заявленої позивачем суми аліментів та порядок розрахунку витрат на утримання сина. Так із поданого до суду розрахунку вбачається, що позивач включала до розрахунку одноразові витрати такі як придбання баскетбольного м`яча чи ремонт велосипеду. Крім того, серед іншого, позивач включила до свого розрахунку витрати на водовідведення, плату за постачання електроенергії, які тільки за серпень 2020 року обрахувала у розмірі 2400 грн. Таким чином у суду відсутні будь-які підстави прийти до переконання про належне доведення позивачем заявлених нею позовних вимог щодо розміру аліментів. Суд при вирішенні вказаної категорії спорів має враховувати матеріальне становище як позивача так і відповідача та розмір його доходів, які мають бути достатніми для виконання заявлених позовних вимог. Очевидно, що відповідач має дохід вищий ніж зазначає про це у своєму відзиві на позовну заяву. При цьому суд враховує висновки Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, згідно якої такий показник як заробітна плата не може прийматись судом як об`єктивний рівень доходу відповідача; різноманітні аргументи щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично, а до уваги належить брати рівень життя платника аліментів, який слід оцінювати непрямими методами (зокрема, за його витратами та наявністю певного майна), принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства. Поряд із вказаним належних та достатніх доказів про відповідний матеріальний стан відповідача позивачем також не надано як і належно не мотивовано заявлений позивачем розмір аліментів. Отже, кожній дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, що зобов`язані забезпечувати обоє батьків, про що вказував також Верховний Суд у своїй постанові від 06.03.2019 року у справі №351/1444/17. Суд вважає доведеним, що відповідач є батьком [PERSON] , а тому, згідно вимог чинного законодавства та міжнародних правових актів на нього також покладається обов`язок щодо належного його утримання та матеріального забезпечення. Відповідач не може уникнути обов`язку утримувати свою дитину лише з підстав отримуваного ним незначного доходу. Поряд із цим суд враховує також і доводи представника відповідача щодо домовленості між позивачем та відповідачем про передачу квартири [PERSON] , обґрунтованість яких стверджується часом подання позивачем даної позовної заяви, а саме майже через вісім років після припинення фактичних шлюбних відносин. За таких обставин, враховуючи доводи сторін по справі, відсутність належних доказів отримання відповідачем доходу достатнього для належного забезпечення виконання рішення суду про стягнення аліментів, вимоги позивача про стягнення із відповідача аліментів у розмірі 9000 грн. є, на думку суду, завищеними та враховуючи не доведення позивачем достатності розміру доходів відповідача, стабільності його заробітку для виконання вказаних зобов`язань та забезпечення особистого нормального проживання, підлягають зменшенню. При визначенні розміру аліментів суд виходить із прожиткового мінімуму установленого законом на дитину відповідного віку. Так відповідно до ст.. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (з урахуванням дати подачі позову) прожитковий мінімум на 2020 рік для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до ст.. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на 2021 рік для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Суд вважає, що аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з відповідача у твердій грошовій сумі, та виходячи з принципів розумності та справедливості, суд стягує аліменти на утримання дитини в розмірі 2000.0 грн., що буде відповідати вимогам чинного законодавства, справедливому та об`єктивному вирішенню справи на підставі саме тих доказів, які подані позивачем. Також суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що нормами ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 та ст. 181 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). На підставі ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідач має ІІ групу інвалідності, що стверджується відповідною довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, серії 12 ААБ №135530, а тому від сплати судового збору звільнений. На підставі зазначеного та

Outcome: partial