Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 листопада 2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що шлюб із [PERSON] уклала 29 жовтня 2004 року у виконавчому комітеті Пиріжнянської сільської ради Кодимського району Одеської області. Від шлюбу має неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. В зв'язку з цим просила позов задовольнити та після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідач [PERSON] на час розгляду справи перебуває у виправній колонії №14 УДПтС України в Одеській області, де відбуває покарання у вигляді 1 року 8 місяців позбавлення волі, призначене йому вироком Кодимського районного суду Одеської області від 24 травня 2012 року. У зв'язку з цим, у відповідності з вимогами ч.6 ст.76 та ст.122 ЦПК України, а також з врахування рішення Конституційного Суду України №9-рп/2012 від 12 квітня 2012 року, копія позовної заяви [PERSON] та додані до неї документи були вручені відповідачеві через адміністрацію місця утримання. Отримавши копію позовної заяви, відповідач [PERSON] надав заяву про повне визнання позову [PERSON] Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази та матеріали цивільної справи, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав і інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 29 жовтня 2004 року у виконавчому комітеті Пиріжнянської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис №10, що, крім пояснень позивача, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 29 жовтня 2004 року вказаною сільською радою. Сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Згідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що дитина буде проживати з позивачем. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved