Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивач 21 березня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що відповідач не проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті, залишивши її у безпорадному стані. Фактично відповідач ніколи не претендував на майно в домоволодінні № 21 по пров. Батальйонному в м. Дніпро, тому не здійснив жодних дій для прийняття спадщини після смерті матері. В 1983 році відповідач уклав шлюб з [PERSON], виїхав з домоволодіння та з того часу не проживає у житловому будинку, однак реєстрацію місця проживання у спірному будинку до сьогодні не скасував. При цьому, позивач навмисно приховує адресу свого фактичного проживання та намагається неправомірно заволодіти майном. В позові зазначено, що позивач у 1972 році уклала шлюб з [PERSON] та з того часу безперервно проживає у спадковому будинку. В 1987 році помер забудовник [PERSON] та його дружина, [PERSON], зареєструвала договір на забудову, в подальшому їй було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку № 21 по пров. Батальйонному в м. Дніпро. В 2001 році [PERSON] померла, сини померлої до нотаріальної контори не зверталися, але чоловік позивачки [PERSON] фактично прийняв усе майно, оскільки проживав зі спадкодавцем на час її смерті. Натомість, відповідач по справі [PERSON] не здійснював дій щодо прийняття у володіння та користування спадкове майно. На час смерті [PERSON] існувала велика заборгованість з житлово-комунальних послуг, заборгованість погашалася позивачем та її чоловіком. Також, відповідач не сплачував державі земельний податок, а його оплата здійснювалась за рахунок сім`ї позивача. Крім того, відповідач не тільки не проживав зі своєю матір`ю, але й ухилився від обовязку по утриманню та догляді хворої матері, яка важко хворіла, була паралізована та перебувала у безпорадному стані. Позивач особисто доглядала за нею, за кошти сім`ї купувала ліки та продукти харчування, годувала хвору та здійснювала інші необхідні дії щодо її утримання. Позивач просила встановити юридичний факт, що [PERSON] з 1983 року не проживає у домоволодінні по пров. Батальйонному, 21 в м. Дніпро та після смерті батьків не здійснював дій щодо прийняття спадщини за цією адресою. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнали в повному обсязі та просили відмовити в її задоволенні. Третя особа у судове зсідання не зявилася, письмово просили слухати справу у відсутність їх представника. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи встановлено, що 2/3 частин домоволодіння № 21 по пров. Батальйонному в м. Дніпро належать на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1989 року, після смерті чоловіка [PERSON], померлого 01 жовтня 1987 року (а.с.41 на зв.). Встановлено, що [PERSON] 04 вересня 2001 року померла. Після її смерті відкрилася спадщина на частину домоволодіння № 21 по пров. Батальйонному в м. Дніпро. Спадкоємцями є сини померлої [PERSON] та [PERSON] (а.с.54, 54 на зв.). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 березня 1972 року (а.с.6). Як зазначає позивач, її чоловік [PERSON] помер, при цьому свідоцтва про смерть у позивача не має, оскільки вона не зверталася до органів реєстрації актів цивільного стану для отримання відповідного свідоцтва. Медична довідка про смерть також надана не була. В судовому засіданні суд розяснював про те, що позивач має право подати до суду заяву про оголошення особи померлою, однак позивач з цього приводу до суду так і не звернулась. Відтак, оскільки у [PERSON] відсутні докази смерті чоловіка, суд приходить до висновку, що остання не має законних підстав звертатися з даним позовом до суду та є неналежним позивачем по справі. Відповідно до ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), діями спадкоємця, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном або подання ним державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом з тим, як зазначає позивач, відповідач по справі з 1983 року не проживає у домоволодінні по пров. Батальйонному, 21 в м. Дніпро та після смерті батьків не здійснював дій щодо прийняття спадщини за цією адресою. Однак, суд з цим твердженням не погоджується та вважає їх неспроможними. З пояснень свідків наданих в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] періодично проживав в домоволодінні № 21 по пров. Батальйонному в м. Дніпро. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] фактично вступив в управління або володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON], померлої 04 вересня 2001 року, відповідно до ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, оскільки з 1982 року був зареєстрований за спірною адресою. 29.12.2016 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовної заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлої 04 вересня 2001 року, яка була оглянута в судовому засіданні. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставні, недоведені, необґрунтовані, а отже, не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають. Враховуючи викладене і

Outcome: dismissed