Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.04.2020 року звернулася у Турківський районний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] і зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Турківського районного управління юстиції Львівської області 05.04.2008 року, актовий запис № 12. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « [PERSON] », а судові витрати у справі покласти на відповідача. На підставі розпорядження в. о. голови Турківського районного суду Львівської області Л.М. Кріля про передачу справи з одного суду до іншого від 21.04.2020 року за вих. № 01-09/159/20 матеріали вищевказаної позовної заяви на підставі п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передані на розгляд Сколівському районному суду Львівської області. Справа надійшла до Сколівського районного суду Львівської області 27.04.2020 року, а головуючим суддею щодо її розгляду визначено суддю Микитина В.Я.. В силу ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого у порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Відтак, ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 07.05.2020 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 03.07.2020 року о 12.00 год.. Позов обґрунтовано тим, що сім`я сторін фактично розпалася та існує тільки формально. Сторони втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми. Сторони з листопада 2019 року не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей, які на даний час проживають і надалі проживатимуть із позивачем. Позивач зазначає також, що вона не примирилася з відповідачем і останній надалі проживає окремо. З огляду на вказане, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом. Частиною 1\~ст. 279 ЦПК України\~встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5\~ст. 279 ЦПК України). Вказана вимога\~ЦПК України\~роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд зазначеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч. 13\~ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, у силу вимог ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 07.05.2020 року строк, не подано. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами, - немає. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, сторони вступили у шлюб 05.04.2008 року, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Турківського районного управління юстиції Львівської області, про що зроблено актовий запис № 12. Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Турківського районного управління юстиції Львівської області 05.04.2008 року (а. с. 5). Судом встановлено й те, що від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Турківського районного управління юстиції Львівської області 16.01.2009 року (копія міститься у справі, а. с. 7) та серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Турківського районного управління юстиції Львівської області 27.09.2011 року (копія міститься у справі, а. с. 6). Обоє дітей на даний час не досягли повноліття, проживають і надалі проживатимуть з позивачем за зареєстрованим її місцем проживання. Встановлено судом також й те, що сторони протягом тривалого часу не проживають в одному будинку, не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Такі дії сторін викликані несумісністю характерів, різними поглядами на життя та ведення спільного господарства. Тому позивач вважає, що примирення між нею та відповідачем неможливе, наполягає на розірванні шлюбу. Відтак, на переконання суду, подальше спільне життя сторін і збереження їх шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. Як роз`яснюється у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Виконуючи вищенаведені приписи, судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми і це підтверджується зібраними у справі доказами, у зв`язку з чим суд вважає, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, тому позов підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання позову до суду у розмірі 840 грн. 80 коп. (квитанція № 0.0.1664555803.1 від 31.03.2020 року).

Outcome: approved