Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 листопада 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача на місяць до повноліття дитини та аліменти на утримання дружини у такому ж розмірі щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду, і до досягнення донькою трирічного віку. В позовній заяві позивач вказала, що 04 листопада 2011 року вона уклала шлюб з [PERSON], від якого мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач, будучи зобов'язаним утримувати вказану дитину, від виконання свого обов'язку ухиляється, дитині матеріально не допомагає. Вона в даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому потребує допомоги з боку відповідача. Під час розгляду справи позивач уточнила свій позов та, з огляду на відсутність у відповідача постійного доходу (заробітку), просила стягувати з нього аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. на місяць, а на утримання дружини - у розмірі 400 грн. на місяць. В судовому засіданні позивач та її представник не з'явились, надавши до суду письмову заяву від 25 січня 2016 року, в якій позов підтримано у повному обсязі, просили справу розглядати справи без їх участі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє відповідно до довіреності від 14 грудня 2015 року, в судовому засіданні уточнений позивачем позов визнала частково, вказавши, що відповідач [PERSON] дійсно є батьком малолітньої [PERSON], 2013 року народження, яку він зобов'язаний утримувати. На даний час відповідач ніде не працює, не має постійного доходу, тому здатен сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 300 грн. щомісяця. При цьому, позов у частині стягнення аліментів на утримання дружини не визнають, оскільки позивач не має змоги утримувати дружину, яка неофіційно працює в магазині та отримує заробітну плату, вийшла вдруге заміж. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 19 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів на місяць до повноліття дитини та аліменти на утримання дружини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення донькою трирічного віку. В подальшому позивач уточнила свої позовні вимоги та просила стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. на місяць, та аліменти на утримання дружини - в сумі 400 грн. на місяць. Частиною першою статті 38 ЦПК України встановлено, що сторона у справі має право приймати участь у розгляді справи судом особисто або через свого представника. Документи, що посвідчують повноваження представників, мають відповідати положенням статті 42 ЦПК України. У зв'язку з цим, повноваження представника позивача [PERSON] - [PERSON], підтверджені витягом з угоди про надання правової допомоги №ОД-089209 та ордером адвоката серії ОД №-089209, а повноваження представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - довіреністю, виданою 14 грудня 2015 року та посвідченою секретарем виконавчого комітету Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області Калдар Л.В., а відтак - є належними. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданого 15 червня 2013 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції Одеської області. В даний час сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 21 січня 2016 року, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобов'язаний утримувати свою малолітню дитину до її повноліття, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. У ст.3 Конвенції про права дитини вказано, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, вчиняються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється турботі про інтереси дитини. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ніде не працює, постійного заробітку (доходу) не має, у зв'язку з цим суд вважає необхідним визначити аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір цих аліментів, суд враховує майновий стан сторін, їх стан здоров'я, потреби дитини у матеріальному забезпеченні, розмір визнаного відповідачем позову, а тому вважає необхідним зменшити заявлений позивачем розмір аліментів, визначивши його на рівні 500 грн. на місяць. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання позивача [PERSON], то відповідно до вимог ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, але за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд, прийнявши до уваги пояснення представника відповідача про неспроможність відповідача утримувати дружину, з огляду на майновий стан відповідача, відсутність у нього роботи та заробітку, необхідного для утримання дружини, наявність аліментного зобов'язання щодо утримання дитини, вважає за необхідне відмовити у частині цих позовних вимог. Стосовно вимог позивача про стягнення на її користь витрат на правову допомогу адвоката в сумі 600 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких п.2 ч.2 ст.79 ЦПК України відносять витрати на правову допомогу. При визначеності критеріїв відносно вартості юридичних послуг суд виходить також з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої вартість юридичних послуг повинна бути обґрунтованою, реальною, необхідною, помірною, розумною (справа «Меріт проти України», рішення від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01, справа «Шмалько проти України», рішення від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00). Водночас, позивачем не надано письмових доказів понесення нею витрат на правову допомогу, тому у стягненні цих судових витрат має бути відмовлено. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. У зв'язку з цим, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial