Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач 15.04.2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Білгород-Дністровський РВ ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку № 258, розташованого за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський р-н, с.Молога, вул.Кишинівська. В зазначеному житловому будинку зареєстрований, однак не проживає бульше 8 років її син відповідач по справі [PERSON] В своїй позовній заяві позивач вказує на той факт, що відповідач у 2007 році виїхав з України за кордон та більше за місцем реєстрації не проживав. В теперішній час працює за кордоном, у нього є нова сімя, наміру повернутися в Україну немає. На підставі вищевикладеного позивач просить суд: визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: вул.Кишинівська, буд.258, с.Молога, Білгород-Дністровського р-ну Одеської області її сина [PERSON], [INFO]; зобовязати Білгород-Дністровський РВ ГУДМС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку за адресою: вул. Кишинівська, буд.258, с.Молога, Білгород-Дністровський р-н Одеської області [PERSON], [INFO] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома (а.с.30). Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку № 258 по вул. Кишинівська, с.Молога, Білгород-Дністровського р-ну Одеської області, що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6-7). Згідно довідки з місця реєстрації, про склад сімї та прописки від 03.04.2015 року, виданої сільським головою Мологівської сільської ради, у житловому будинку № 258 по вул. Кишинівська, с.Молога, Білгород-Дністровського р-ну Одеської області зареєстрований [PERSON], [INFO] - син власника житлового будинку (а.с.8). Згідно довідки № 259 від 03.04.2015 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], проте за адресою реєстрації не проживає протягом 8 років (а.с.9). У відповідності до акту про не проживання та відсутність особистих речей від 03.04.2015 року, [PERSON] з 2011 року фактично не мешкає у будинку №258 по вул. Кишинівська, с.Молога, Білгород-Дністровського р-ну Одеської області, його особистих речей не виявлено (а.с.10). У відповідності до акту про не проживання та відсутність особистих речей від 09.12.2015 року, [PERSON] з 2011 року фактично не мешкає у будинку №258 по вул. Кишинівська, с.Молога, Білгород-Дністровського р-ну Одеської області, його особистих речей не виявлено (а.с.11). У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.\~ У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Частиною 1\~ \~\~статті 383 ЦК України\~ передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в\~ \~\~статті 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини 1\~\~статті 156 ЖК України\~ \~члени сім'ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім'ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У відповідності до ч.2ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.\~ У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку\~ \~\~з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~405, 406 ЦК України. Частиною 2\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~статті 405 ЦК України\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Поважними причинами відсутності члена сімї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо. Власник житла і член його сімї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин. У своїй позовній заяві позивач вказувала на той факт що відповідач ще у 2007 році виїхав з України за кордон та більше за місцем реєстрації не проживав. В теперішній час працює за кордоном, у нього є нова сімя, наміру повернутися в Україну немає. Суд ставиться критично до складеного акту від 03.04.2015 року про не проживання відповідача у спірному будинку оскільки акт не містить інформацію про причини відсутності відповідача, крім того акт складений 03 квітня 2015 року, а позивач звернулася до суду з позовом 15 квітня 2015 року, також в акті не зазначено із яких даних відомо, що відповідач начебто не проживає у спірному будинку з 2011 року, а другий акт від 09.12.2015 року взагалі складений майбутнім часом, тож взятий судом до уваги бути не може. Всупереч положення ст. 60 ЦПК України, позивач не надав суду інших належних та допустимих доказів, які б дійсно підтвердили з якого часу особа не проживає в жилому приміщенні без поважних причин; чи не переривався перебіг строку тимчасової відсутності;. Зазначені обставини повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами, як це передбачено ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів які підтверджують факт відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік , з яких підстав суд вважав би вимоги обґрунтованими. Вимоги позивача, щодо зняття з реєстраційного обліку , є похідними від основного позову та може бути задоволено лише у разі задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому, за викладених обставин задоволенню не підлягає. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed