Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач 20 грудня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.11-4), в якому посилаючись на викладені обставини просить в порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] : визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) право власності по 1/2 частці автомобіля MITSUBISHI LANCER, н/з [NUMBER] , 2008 р.в., темно-синього кольору, VIN - [NUMBER] , за кожним, припинивши їхнє право спільної сумісної власності на цей автомобіль; визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) право власності по 1/2 частці гаражу № [NUMBER] у гаражному кооперативі «Комунар» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 487704712101, опис: гараж [ADDRESS], який складається з: 1- гараж, 2- підвал, загальною площею 40,6 кв.м., адреса: [ADDRESS] , за кожним, припинивши їхнє право спільної сумісної власності на цей гараж; стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] ) грошові кошти в сумі 63647,63 грн. (шістдесят три тисячі шістсот сорок сім гривень шістдесят три копійки). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем із 29 липня 2006 року. В шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають із позивачем. Зазначає, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинено та з 15 серпня 2018 року вони проживають окремо. У період шлюбу сторонами придбане наступне майно: 1) 01 жовтня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу був придбаний легковий автомобіль MITSUBISHI LANCER, н/з [NUMBER] , 2008р.в., темно-синього кольору, VIN - [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано за мною на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] виданого Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 01.10.2008 року. Вказаний автомобіль після припинення подружніх стосунків перебуває у фактичному володінні і користуванні відповідача [PERSON] та доступу до вказаного майна я не маю. Дійсна вартість автомобіля на час пред`явлення позову становить - 221680 грн. (еквівалент 8000 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ станом на 12.12.2018 року); 2) 08 вересня 2015 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу був придбаний гараж [ADDRESS] у гаражному кооперативі «Комунар» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 487704712101, опис: гараж [ADDRESS], який складається з: 1- гараж, 2- підвал, загальною площею 40,6 кв.м., адреса: [ADDRESS] ). Дійсна вартість гаражу на час пред`явлення позову становить 150000 грн. (еквівалент 5413,2 дол. СІЛА згідно з офіційним курсом НБУ станом на 12.12.2018 року); 3) Грошові кошти у національній валюті в розмірі 128389,85 грн., розміщені [PERSON] на депозитному рахунку у АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «Ощадбанк» (код СДРПОУ - 00032129); 4) Грошові кошти у національній та іноземній валютах розміщені [PERSON] на депозитних рахунках у АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (код СДРПОУ - 14360570). У позасудовому порядку відповідач відмовляється вирішити даний спір, у зв`язку із чим, позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 02 січня 2019 року позов прийнято та відкрито провадження у справі (а.с.20-21). Учасники справи про день. час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до положень ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі представника за договором адвоката Шклярука Д.С., до суду надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.158). Відповідач в судове засідання не з`явився. Окрім того, відповідач повідомлявся шляхом направлення на його номер мобільного телефону смс-повідомлення, про що свідчить довідка про доставку. А також поштове відправлення, що направлялось відповідачу на адресу по якій він зареєстрований, повернулось до суду із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.157). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Підставою звернення позивача до суду є захист її майнових прав та інтересів, пов`язаних із поділом майна колишнього подружжя шляхом набуттям права власності на частину майна. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що з 29 липня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.10). Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ( а.с.11,12). В період шлюбу сторонами придбано таке майно: легковий автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», д/н [NUMBER] , 2008 року випуску, темно-синього кольору, VIN - [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] виданого Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 01.10.2008 року (а.с.13); гараж [ADDRESS] у гаражному кооперативі «Комунар» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 487704712101, опис: гараж [ADDRESS], який складається з: 1- гараж, 2- підвал, загальною площею 40,6 кв.м., адреса: [ADDRESS] , придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2015 року (а.с.15,152); грошові кошти у національній валюті розміщені [PERSON] на депозитних рахунках у АТ «Ощадбанк» в загальній сумі 127 295,25 грн. (а.с.93-95) та в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.28-72). Із наданих АТ «Ощадбанк» відомостей встановлено, що в січні 2019 року депозитний рахунок [PERSON] закрито, а фактичний залишок становить 0,00 грн. З відомостей наданих АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що станом на лютий 2019 року залишок за депозитними рахунками відповідача становить 0,00 грн. В судовому засіданні відповідач зазначив, що він проходив обстеження, лікування та реабілітацію у зв`язку із тяжким захворюванням, а тому в січні 2019 року він зняв з депозитного рахунку кошти, що ним підтверджено та не заперечується. Також, відповідач визнає позовні вимоги в частині поділу нерухомого майна, але заперечує проти визначеної його дійсної вартості та проти поділу грошових коштів, які знаходились на депозитних рахунках. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, вказане нерухоме майно та грошові кошти були набуті сторонами за час їх шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно із ч.ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 370 Цивільного кодексу України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що спірне майно та кошти дійсно є спільним майном подружжя [PERSON] , а їх частки як дружини та чоловіка є рівними, у зв`язку із чим, має бути поділено між ними та припинено їх право спільної сумісної власності на вказане майно. Крім того, суд наголошує, що відповідачем у свою чергу, не зважаючи на положення ст..81 ЦПК України, не спростовано того факту, що кошти зняті ним із депозитних рахунків витрачено в інтересах родини, а навпаки наголошено на тому, що витрачені в особистих цілях, у зв`язку із чим, заперечення щодо вимог про стягнення грошових коштів не можуть бути прийняті. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, із позивача на користь позивач слід стягнути судовий збір в сумі 2 500,35 грн. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: approved