Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач 22.12.20 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , квартиронаймачем якої вона є. Свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідач є її сином та зареєстрований проживаючим у спірній квартирі. З 01.01.20 р. відповідач не проживає у спірній квартирі, не користується нею, повністю припинив виконувати обов`язки, передбачені ст. 64 ЖК України по утриманню житлового приміщення. Будь яких домовленостей між сторонами щодо проживання відповідача у спірній квартирі немає. На її вимогу знятись з реєстрації у спірній квартирі, відповідач не реагує. Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі вона розцінює як порушення її прав, так як вона позбавлена можливості оформлення житлової субсидії. Покликаючись на ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 71, 72, 107, 9 ЖК УРСР, просить позов задовольнити. Провадження у справі було відкрито за ухвалою суду від 21.01.21 р.. \~ \~ \~ \~Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачеві надіслано судом у встановленому законом порядку та отримано ним 13.03.21 р.. За станом на 05.04.21 р. до суду не надійшло відзиву відповідача на позовну заяву. У судовому\~засіданні позивач\~позовні вимоги\~підтримала у\~повному обсязі\~та просить\~позов задовольнити\~з підстав,\~зазначених у\~позовній заяві,\~суду пояснила,\~що відповідач\~біля 5\~р.\~у спірній\~квартирі не\~проживає.\~Він певний\~час перебував\~у місцях\~позбавлення волі\~та після\~звільнення проживав\~у іншому\~винайнятому житлі\~із своєю\~сім`єю.\~Відповідач періодично\~знімався з\~реєстрації у\~спірній квартирі\~та знову\~реєструвався проживаючим\~у ній.\~Його дружина\~та дитина\~на даний\~час проживають\~у спірній\~квартирі.\~Крім довідки\~голови ОСББ,\~яка є\~її подругою\~і часто\~буває у\~її квартирі,\~а тому\~бачила особисто,\~що відповідач\~у спірній\~квартирі не\~проживає,\~інших доказів\~непроживання відповідача\~у спірній\~квартирі,\~суду надати\~не може.\~ \~ Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належно повідомлений. Причини неявки суду не повідомив. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності відповідача. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначено у ч. ч. 1, 2 ст. 76\~ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У ст. 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як відмічено вище, за положеннями ст. 81\~ЦПК України «Обов`язок доказування і подання доказів», кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з довідки від 06.11.20 р., виданої головою ОСББ «Шкільна, 2» (смт Люблинець Ковельського району Волинської області), у складі сім`ї позивача є син [PERSON] відповідач у справі, а також невістка та внучка. Однак як вбачається з довідки від 21.12.20 р., виданої головою ОСББ «Шкільна, 2» (смт Люблинець Ковельського району Волинської області), син позивача [PERSON] з 01.01.20\~р. не проживає фактично у спірній квартирі по дату видачі такої довідки 21.12.20 р.. Таким чином судом встановлено, що відповідач значиться зареєстрованим у спірній квартирі та належить до членів сім`ї позивача. При цьому суд враховує, що позивачем не надано суду доказів того, що саме вона є квартиронаймачем спірної квартири. Надану позивачем довідку, видану ОСББ «Шкільна, 2» (смт Люблинець Ковельського району Волинської області), про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, згідно з якою позивач є\~власником спірної квартири, що є неприватизованою, та за якою у склад сім`ї позивача входить відповідач, а також невістка та внучка, що, однак, не містить дати її видачі, суд вважає недостовірним доказом та відкидає його, так як на її\~підставі неможливо\~встановити дійсні\~обставини справи,\~а саме:\~коли саме\~вона видана\~(дата), яким чином позивач набула статусу власника неприватизованого, тобто, комунального житла. Відповідач вселився і зареєстрований у спірній квартирі з 12.02.98 р., тому доводи позивача про те, що він знімався з реєстрації у цій квартирі та знову реєструвався у ній, суд вважає не підтвердженими. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 63, ст. 64\~ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач покликалась на положення ст. ст. 71, 72, а також ст. 107 ЖК України. Обставини, за якими можливо встановити підставність вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням є відмінними. За змістом ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально - профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Згідно положень\~ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як встановлено ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої і безперервної відсутності. Суд зауважує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 міс. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 міс.. Тому, вирішуючи такий спір по суті, суд має з`ясувати і врахувати причину непроживання, як стверджує позивач, відповідача у спірній квартирі більше 6 міс. безперервно. Суд, враховуючи пояснення позивача про те, що відповідач певний проміжок часу перебував у місцях позбавлення волі, вважає за можливе послугуватись даними ЄДРСР. Зокрема, у справі Ковельського міськрайсуду Волинської області № 159/4 832/20 провадження № 1 - в/159/157/20 за поданням нач. Ковельського ВП ГУ НП у Волинській області про встановлення адміннагляду щодо [PERSON] , встановлено, що останній звільнився з місць позбавлення волі умовно достроково за ухвалою суду від 16.12.15 р. та як мешканець спірної квартири допустив ряд адмінправопорушень, у т. ч. домашнє насильство у 2020 р.. А за постановами суддів Ковельського міськрайсуду Волинської області від 16.03.20 р., 17.03.20 р., 28.10.20 р. у справах про притягнення [PERSON] до адмінвідповідальності, встановлено, що останній по місцю свого проживання у спірній\~квартирі - вчиняв домашнє насильство. \~ \~ \~ \~Такими судовими рішенням спростовуються дані довідки голови ОСББ від 21.12.20 р. про те, що відповідач з 01.01.21 р. не проживає у спірній квартирі безперервно більше 6 міс., та пояснення позивача про те ж. Докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не є, на думку суду, достатніми у своєму взаємозв`язку і сукупності для висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог і втручання держави у гарантоване Конституцією України та п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право кожної\~особи, окрім інших прав, на повагу до її житла. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних\~і адекватних\~заходів для\~захисту прав» (рішення від 21.02.90 р. у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). \~ \~ \~ \~Суд також враховує, що позивач у своїй позовній заяві покликається також на положення ст. 107 ЖК України, згідно з якою наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь - який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. \~ \~ \~ \~Але суд зазначає, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись. Позивач же не довела жодним чином наявності такої обставини як вибуття відповідача на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті і саме у зв`язку з цим втрату наміру повернутись у спірну квартиру для продовження проживання у ній. Тому суд вважає, що на даний час немає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у спірній квартирі, з огляду на недоведеність позовних вимог як з врахуванням положень ст. 71 ЖК України, так і з врахуванням полодень ст. 107 ЖК України. Тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed