Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Позивач 11 листопада 2014 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень зазначив, що в період з 06 квітня 2013 року по 28 квітня 2014 року сторони постійно проживали однією сім`єю в квартирі за адресою: [ADDRESS], а також були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Відносини між сторонами фактично припинені 28 квітня 2014 року, спільне життя не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейні взаємини, ведення спільного господарства та відсутність взаєморозуміння та довіри. В період спільного проживання позивачем на своє ім`я в трьох банківськіх установах були оформлені кредитні картки на різні суми. Дані кредитні зобов`язання були взяті на себе позивачем з метою ведення спільного господарства. За період сумісного проживання вказані кредитні карти були передані відповідачу, яка фактично одноосібно розпоряджалася грошовими коштами, при цьому не ставляче до відома позивача про розмір витрачених коштів, характер покупок, а також про стан кредитної заборгованості. Після фактичного розірвання сімейних відносин, відповідач повернула банківські карти, приховавши факт виникнення кредитної заборгованості з травня 2014 року. Позивач просив встановити факт проживання [PERSON]\~і [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з 6 квітня 2013 року до 28 квітня 2014 року; поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON]\~і [PERSON], враховуючи борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім`ї, а саме, кредитну заборгованість за кредитними договорами: № 00984/02947 від 20 червня 2013 року, укладеним між позивачем і ПАТ «Платинум Банк» на суму 13\~285,65 грн.; № 007-03526-050013 від 05 вересня 2013 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» на суму 49\~920,81 грн.; № ПК 5168-3430 від 14 вересня 2013 року, укладеному між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» на суму 7\~389,23 грн., що станом на 19.09.2014 року складає загальну суму 70\~595,69 грн.; виділити відповідачу ? частину майна подружжя, тобто 35\~297,84 грн., виділити позивачу ? частину майна подружжя, тобто 35\~297,84 грн., стягнути судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позові.Не заперечував факт , що з тчервня 2013 року по вересень 2013 року перебував за кордоном. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Треті особи у судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. Від представника ПАТ «Альфа-Банк» надійшла письмова заява з проханням слухати справу у їх відсутність, позовну заяву не підтримали. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. При розгляді даної справи суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що ? частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 19 грудня 2013 року Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 3-1746 (а.с.12-13). \~ Як пояснив в судовому засіданні позивачу період з 06 квітня 2013 року по 28 квітня 2014 року він разом з відповідачкою постійно проживали однією сім`єю в квартирі за адресою: [ADDRESS], а також були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Відносини між ними фактично припинені 28 квітня 2014 року, спільне життя не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейні взаємини, ведення спільного господарства та відсутність взаєморозуміння та довіри. Разом з тим, доводи позивача про те, що він з [PERSON]проживали однією сім»єю з 6 квітня 2013 року до 28 квітня 2014 рокує неспроможними за нижченаведених підстав. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Тобто, при вирішенні спору про встановлення факту проживання однією сімєю мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Причому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст.. 58, ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. На підтвердження позовних вимог, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували позовні вимоги суду в частині встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу В судовому засіданні позивач не зміг пояснити суду що у нього з [PERSON] . існував баланс доходів і витрат, сумові доходи,не зміг вказати суму витрат за певний період часу, також не вказав планування фінансів, які товари широкого вжитку вони спільно купували, які подарунки він дарував [PERSON]. Аналізуючи показання свідків позивача, та відповідача , їх сукупності, суд приходить до висновку, що свідки не змогли пояснити суду, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, побут та мали спільний бюджет, а також доказів про наявність відношень, притаманних сім»ї. В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача та з боку відповідача, однак з наданих свідчень не можливо встановити, що позивач проживав однією сім`єю з відповідачкою саме з 6 квітня 2013 року до 28 квітня 2014 року. Але, ж в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в судовому засіданні позивачем не доведено та судом не встановлено, що сторони проживали разом, однією сім»єю, що вони вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, тобто, не встановлено, що їх відносини носили усталений характер, що притаманний подружжю, на одних показаннях свідків рішення суду грунтуватись не може. Крім того, проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу хоча і створює для них певні майнові права та обов`язки, але не наділяє їх статусом подружжя. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна\~\~сторона\~\~зобов'язана\~\~довести ті обставини,\~\~на які вона посилається як на підставу своїх\~\~вимог\~\~і\~\~заперечень,\~\~крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази\~\~подаються сторонами та іншими особами,\~\~які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини,\~\~які мають значення\~\~для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON]\~ про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбує недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу майна, що є\~ об»єктом\~ права спільної сумісної власності подружжя,\~суд виходив з наступного. У відповідності до вимог ст.. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах , встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог ст.. 520 ЦК України боржник у зобов»язанні може бути змнений іншою особою(переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Встановлено, що 20 червня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством\~ «Платинум Банк» було укладено договір № 00984/02947ВССА про відкриття банківського рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту, згідно умов якого Банк надав позивачу платіжну картку з кредитним лімітом 13\~500,00 грн. (а.с.21-22). 14 вересня 2013 року, позивач уклав кредитний договір з ПАТ «Альфа-Банк» та отримав платіжну карту (а.с.19-20). Між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 007-03526-050013 від 05 вересня 2013 року, відповідно до умов якого Банк відкрив позивачу поточний рахунок з використання платіжної картки (а.с.202). Як зазначає позивач, дані кредитні зобов`язання були взяті позивачем з метою ведення спільного господарства з відповідачем та підлягають поділу між ними. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність усталенних відносин. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сімєю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. Отже, в судовому засіданні позивачем не доведено та судом не встановлено, що позивач разом з відповідачем проживали разом, однією сім»єю, що вони вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, тобто, не встановлено, що їх відносини носили усталений характер, що притаманний подружжю. Таким чином, позовні вимоги в частині поділу майна , що є\~ об»єктом\~ права спільної сумісної власності подружжяне підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. А тому, враховуюче вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed