Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 вересня 2015 року, після чого 24 листопада 2015 року з уточненим позовом звернулася в суд до відповідача [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь 14 000 гривень грошової компенсації вартості 1/2 частини її частки у праві спільної сумісної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, визнання за нею права власності на 1/2 частину депозитних вкладів у АТ «Банк «Фінанси та кредит» в розмірі 193 582 гривень 50 копійок, здійснених відповідачем у АТ «Банк «Фінанси та кредит» в загальній сумі 387 165 гривень та стягнення на її користь грошових коштів в сумі 193 582 гривень 50 копійок як 1/2 частину депозитних вкладів у АТ «Банк «Фінанси та кредит», витребування у відповідача належного їй майна: пилососу «Ракета», килимів на підлогу у кількості 4 штук, шафи для одягу, книжкової шафи, шафу для посуду та шафи для білизни. В обґрунтування позову вказувала, що 27 лютого 2010 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. Спільне життя з відповідачем не склалося та рішенням Кременчуцького районного суду від 25 лютого 2015 року шлюб між ними був розірваний. В період шлюбу за спільні кошти нею та відповідачем було придбано спільне майно, яке не поділене між ними та на даний час яким користується відповідач. Угоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. За час проживання у шлюбі за період з 2011 - 2014 роки ними було придбане майно, а саме: два легкових причіпи ТД «Кремінь», три телевізори, холодильник, дві морозильні камери. Крім цього є депозитні вклади в АТ «Фінанси та кредит» в розмірі 387 165 гривень, які були внесені відповідачем за період з 01 жовтня 2012 року по 25 лютого 2015 року. Під час спільного проживання з відповідачем нею було перевезене до відповідача її особисте майно, а саме: пилосос, килими на підлогу 4 штуки, шафа для одягу, книжкова шафа, шафа для посуду, шафа для білизни, яке вона бажає витребувати у відповідача. Так як у користуванні відповідача перебуває більша частина майна, набутого за час шлюбу, вважає, що розподілити все майно необхідно наступним чином: передати в користування відповідача два легкових причіпи ТД «Кремінь», три телевізори, холодильник, дві морозильні камери та стягнути з [PERSON] на її користь 14 000 гривень компенсаційної вартості 1/2 частини частки у праві спільної сумісної власності на це майно, набуте під час шлюбу. Визнати за нею право власності на 1/2 частину депозитних вкладів у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в розмірі 193 582 гривень 50 копійок, здійснених [PERSON] в загальному розмірі 387 165 гривень та стягнути на її користь вказану суму, як 1/2 частину депозитних вкладів та витребувати у відповідача пилосос, килими на підлогу 4 штуки, шафу для одягу, книжкову шафу, шафу для посуду, шафу для білизни. Позивач [PERSON] та її представник по довіреності адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснили так, як викладено в описовій частині рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позовні вимоги [PERSON] до нього є безпідставними, не обґрунтованими та не доведеними належними доказами. Подав письмові заперечення, в яких зазначив, що з 27 лютого 2010 року він проживав в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року їх шлюб розірвано. 23 вересня 2015 року [PERSON] подала до Кременчуцького районного суду позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, а 24 листопада 2015 року заяву про збільшення позовних вимог. Викладені [PERSON] в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог факти придбання майна подружжя та виникнення грошових вкладів в банківській установі, перелік спільного майна подружжя не відповідають дійсним обставинам справи. Відсутні будь-які докази придбання переліченого в позові майна на спільні кошти подружжя, відсутня оцінка вартості майна, до переліку спільного майна подружжя позивачем [PERSON] включене майно, яке належить юридичній особі ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «СВП «Ванкувер-Кременчук». Крім того позивач вимагає виділення частки майна, в яке не вкладала жодних коштів. [PERSON] разом із своєю дочкою [PERSON] протиправно заволоділи належним ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «СВП «Ванкувер-Кременчук» оверлоком JAGUAR Т-74, який знаходиться у позивача. Отримувані [PERSON] під час сумісного проживання з ним пенсія та доходи від здачі в найм квартири до сімейного бюджету не надходили, на придбання речей подружжя не витрачалися. Вважає, що вона безпідставно вимагає розподілу нібито сумісно нажитого майна. Як вже було вказано вище, під час спільного проживання з [PERSON] було придбано за рахунок ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «СВП «Ванкувер-Кременчук» оверлок JAGUAR T-74, морозильник та лише автомобільний причіп, який зареєстровано після доукомплектування його шляхом наявних у нього запасних деталей, а також шляхом обміну з [PERSON] інших наявних у нього предметів на колеса та диски до причепа. Грошовий вклад в банк «Фінанси та кредит» ним внесено після припинення сумісного проживання з [PERSON] та за рахунок власних коштів, які зберігалися у нього до реєстрації шлюбу після отримання внаслідок підприємницької діяльності відповідно до договору з ТОВ «Полтавський ГЗК» № 2571/4603 від 31.10.2008 року та додатковою угодою до вказаного договору №1/2160/4603 від 23.10.2009 року та договору з ТОВ «Комсомольський хлібозавод» № 7730 від 28.09.2004 року, а тому вказані кошти належать особисто йому і не можуть бути віднесені до спільного майна подружжя. Він не має жодних претензій щодо майна, яке [PERSON] перевезла до його будинку після реєстрації шлюбу. Як підтверджується технічним записом судового засідання при розгляді справи про розірвання шлюбу, він не заперечував і не заперечує про наявність належного позивачу [PERSON] вказаного майна та не здійснював жодних протиправних дій відносно неї щодо можливості забрати їй свої речі. Також пояснював, що причіп, на який вказує позивачка, був дійсно придбаний ним за час шлюбу за його кошти в розукомплектованому неробочому стані і коштував приблизно 1000 гривень. Решта майна була придбана до шлюбу за рахунок доходів від діяльності юридичної особи ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «СВП «Ванкувер-Кременчук» і спільним майном подружжя не являється. Він дійсно вносив кошти в банк за період з 01 січня 2012 року по 01 січня 2015 року, але ці кошти були отримані ним ще до шлюбу з [PERSON] і зберігалися у нього у тайнику, в тому числі: частково від продажу майна, що було отримано ним у спадщину після смерті його матері; частково з коштів, отриманих ним від підприємницької діяльності. Кошти, внесені ним після 01 січня 2015 року також не є спільними коштами подружжя, оскільки отримані ним вже після того, як вони з [PERSON] перестали проживати разом, вона пішла з його будинку і припинила вести спільне господарство та спільний бюджет, позивач виїхала з будинку та забрала частину своїх речей, вкрала разом із своєю дочкою [PERSON] оверлок JAGUAR T-74, який належить юридичній особі. 06 червня 2014 року він поклав до банку кошти в сумі 97 165 гривень. Оскільки позивач здавала в оренду квартиру, в якій вона проживала до шлюбу з ним, отримувала орендну плату приблизно з розрахунку 1500 гривень в місяць за період з березня 2010 року по травень 2014 року, тобто за 49 місяців, що склало 73 500 гривень, які не йшли у сімейний бюджет (їх отримували дочка чи зять позивачки), вважає, що вона не має права на спільно нажите майно. Також вказував, що позивачка сама ініціювала перевезення її речей до місця їх спільного проживання в його будинок в селі [PERSON]. Після розлучення вона не тільки не вживала заходів до вивезення вказаного майна з його помешкання, а стала вимагати, щоб саме він забезпечив перевезення її речей назад у квартиру [ADDRESS], звідки вона зі своєю дочкою вигнала квартирантів. Він не перешкоджав позивачу забрати її власні речі. Тому просив суд повністю відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні її позову до нього. Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши письмові докази справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 27 лютого 2010 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року був розірваний (а.с.4). Позивач та відповідач є пенсіонерами, у шлюбі отримували пенсію, позивач [PERSON] працювала начальником відділу технічного контролю ПАТ Кременчуцька виробничо-торговельна фірма «Кремтекс» до 10 червня 2011 року, де отримувала заробітну плату (а.с.121), займалися городництвом на присадибній земельній ділянці та утримували птицю за місцем проживання у [INFO], відповідач [PERSON] є засновником та директором ТОВ ВКФ «СВП «Ванкувер-Кременчук», де отримував доходи від діяльності підприємства, чого не заперечували сторони у судовому засіданні. Підтверджено належними та допустимими доказами, що в період шлюбу сторін було набуте наступне майно. Згідно довідки Центру ДАІ 5302 з обслуговування міста Кременчука та Кременчуцького району від 06 листопада 2015 року фізичною особою [PERSON] 22 березня 2012 року було поставлено на облік причіп ПР 183141 (2011) синій, шасі В0003364, державний номер [NUMBER] (а.с.75,76). Сторони в судовому засіданні дійшли згоди щодо вартості набутого в період шлюбу причіпа в сумі 1000 гривень. Згідно довідки Придніпровського регіонального департамент АТ «Банк «Фінанси та кредит» від 16 листопада 2015 року загальна сума депозитних вкладів внесених громадянином [PERSON] в АТ «Банк «Фінанси та кредит» за період з 01 січня 2012 року по 25 лютого 2015 року складає 387 165 гривень (а.с.65). Відповідно до ч.3 статті 10, статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частин 1,2 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно частин 1,2 статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно частин 1,2 статті 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до частин 1,2,3 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до розяснення абзацу 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За таких обставин неподільну річ автомобільний причіп ПР 183141 (2011) синій, номер шасі В0003364, державний номер [NUMBER], вартістю 1000 гривень, суд при поділі майна подружжя передає у власність відповідачу [PERSON] та стягує з нього на користь позивача [PERSON] компенсацію половини вартості причіпа в сумі 500 гривень. Відповідно до розяснення абзацу 2 пункту 21, абзацу 2 пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку поділу грошових сум вклади, внесені у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє імя з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом установлено, що згідно довідок Придніпровського регіонального департаменту АТ «Банк «Фінанси та кредит» від 16 листопада 2015 року та 11 грудня 2015 року загальна сума депозитних вкладів внесених громадянином [PERSON] в АТ «Банк «Фінанси та кредит» за період з 01 січня 2012 року по 25 лютого 2015 року складає 387 165 гривень. За депозитними вкладами сума коштів, отриманих [PERSON] за період з 26 лютого 2015 року по 26 листопада 2015 року становить 43 659 гривень. З них через касу банку було отримано 10 527 гривень та з депозитної картки банку 33 132 гривень (а.с.65,113). Згідно статті 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Тому суд визнає банківський депозитний вклад в сумі 387 165 гривень спільною сумісною власністю сторін, який підлягає поділу між ними пополам. Відповідачем [PERSON] не заперечується, що в його помешканні за адресою: село Мала Кохнівка, вулиця Зелена, 57, Кременчуцького району Полтавської області після розлучення дійсно залишилися належні позивачу [PERSON] пилосос, чотири килими для підлоги, шафа для одягу, книжкова шафа, шафа для посуду та шафа для білизни. Відповідач погоджується передати ці речі позивачу. Згідно статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги позивача про витребування у відповідача вказаного майна підлягають задоволенню, суд зобовязує відповідача [PERSON] передати [PERSON] належне їй майно: пилосос «Ракета», килими на підлогу у кількості 4 штук, шафу для одягу, книжкову шафу, шафу для посуду та шафу для білизни. Майно юридичної особи, приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Позивачем [PERSON] не доведено, що легковий причіп ТД «Кремінь», три телевізори, холодильник, дві морозильні камери були набуті у шлюбі та частина цього майна є в наявності. Сама позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що у неї відсутні докази на це майно, яке придбавало ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «СВП «Ванкувер-Кременчук», а відповідач [PERSON] пояснив, що вказані речі придбані фірмою і перебували на балансі підприємства. Зокрема це підтверджується договором купівлі-продажу причіпа до легкового авто, укладеного 04 вересня 2013 року між ПП «Завод «Кремінь Плюс» та ТОВ ВКФ «СВП «Ванкувер-Кременчук» (а.с.86), видатковою накладною №П59-006360 від 18 вересня 2012 року, що ТОВ ВКФ «СВП «Ванкувер-Кременчук» придбало морозильник «VESTFROST» (а.с.87), видатковою накладною №ФТКП-3 від 27 січня 2014 року про отримання згідно договору поставки ТОВ ВКФ «СВП «Ванкувер-Кременчук» рідкокристалічного телевізора «THOMSON» (а.с.90). Тому суд відмовляє позивачу [PERSON] у задоволенні її вимоги про поділ цього майна, стягнення на її користь компенсації його вартості у сумі 13 500 гривень. Згідно ч.1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 1390 гривень (а.с.1), 243 гривень 60 копійок (а.с.42), 685 гривень 82 копійок (а.с.70), 243 гривень 60 копійок (а.с.99), що в загальній сумі складає 2 563 гривень 02 копійки. Позивач [PERSON] просила задовольнити її позовні вимоги на загальну суму 207 582 гривень 50 копійок. Суд задовольняє позовні вимоги позивача на суму 194 082 гривень 50 копійок ( 207 582,50 13 500), що складає 93,5% від суми заявлених позовних вимог. Тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають присудженню до стягнення судові витрати в сумі 2 396 гривень 42 копійки (2563,02 х 93,5%). Позивач [PERSON] при поданні позовної заяви до суду по вимозі про витребування у відповідача належного їй майна не сплатила судовий збір. Тому згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» суд стягує з позивача [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок. Заперечення відповідача [PERSON], що депозитний грошовий вклад у Банку в сумі 387 165 гривень не підлягає поділу, оскільки він був внесений ним після припинення сумісного проживання з [PERSON] за рахунок його власних коштів, які зберігалися у нього у тайнику ще до реєстрації шлюбу з позивачем, ці кошти він отримав у спадок від матері та від підприємницької діяльності, не підтверджені належними і допустимими доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування, документи про отримання спадщини не надані, а наявні у справі договір між СПД [PERSON] та ТОВ «Полтавський ГЗК» № 2571/4603 від 31 жовтня 2008 року, додаткова угода від 23 жовтня 2009 року №1/2160/4603 до договору №2571/4603 від 31 жовтня 2008 року та додаткова угода №2 від 21 березня 2005 року до договору №7730 від 28 вересня 2004 року (а.с.82,83; 84;85) достовірно не підтверджують, що ці договори реально виконані сторонами і грошові кошти за вказаними договорами були отримані у ті періоди часу саме відповідачем [PERSON] на його особовий рахунок та внесені ним в касу Банку як депозитний вклад з 01 січня 2012 року по 25 лютого 2015 року, відповідні фінансові документи (виписки по рахунку, платіжні доручення, розрахункові ордери, квитанції, чеки тощо) чи інші засоби доказування, які б свідчили про ці обставини, відповідачем в обґрунтування заперечення суду не подані. У період шлюбу відповідач [PERSON] в числі інших вкладів на підставі договору-заяви про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 06 січня 2015 року вніс у АТ «Банк «Фінанси та кредит» кошти у сумі 97 165 гривень (а.с.89). Але цей документ беззаперечно не свідчить, що вказані грошові кошти особисто належали тільки відповідачу та є його приватною власністю, не спростовує факту, що ці кошти були набуті у період шлюбу сторін. Необґрунтованими запереченнями проти позову є також посилання відповідача [PERSON], що позивач [PERSON] здавала в оренду квартиру, в якій вона проживала до шлюбу з ним, отримувала орендну плату приблизно 1500 гривень в місяць за період з березня 2010 року по травень 2014 року, тобто за 49 місяців, що склало 73 500 гривень, які не йшли у сімейний бюджет (їх отримували дочка чи зять позивачки), у звязку з чим вважав, що позивач не має права на спільно нажите майно. Таке твердження відповідача є безпідставним. Суд розяснював відповідачу його право на предявлення зустрічного позову, де б він міг доводити вказану обставину всіма засобами доказування про роздільний бюджет сімї та поділ на його думку набутих позивачем у період шлюбу коштів, але своїм правом відповідач не скористався. Позивач [PERSON] пояснила, що вона має лише 1/3 частки квартири, яку в оренду не здавала та вказаних відповідачем коштів не отримувала. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач [PERSON] також заявив, що відповідач [PERSON] вкрала разом із своєю дочкою [PERSON] оверлок JAGUAR T-74 вартістю 2529 гривень, який належить ТОВ ВКФ «СВП «Ванкувер-Кременчук» та просив суд повернути цю річ (а.с.81,91). Суд розяснив відповідачу [PERSON], який є керівником вказаної юридичної особи, його право звернутися з заявою про крадіжку до правоохоронних органів та до суду з позовною заявою до вказаних ним осіб. Згідно ч.1 статті 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Судом установлено, що відповідачем [PERSON] частково були порушені права та інтереси позивача [PERSON], які відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України підлягають захисту. Оцінивши відповідно до статті 212 ЦПК України подані докази, на які сторони посилалися як на підставу свої позовних вимог та заперечень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial