Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] від імені та в інтересах якої виступає за довіреністю [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В підтвердження позовних вимог посилається на те, що [PERSON], [INFO], на праві власності належить житловий будинок по вул.Шевченка,29 у с.Станиля, Дрогобицького р-ну Львівської області згідно Договору дарування будинку від 25.06.2008 року реєстр.№1037.[PERSON], [INFO] є сином колишньої батькової дружини (мачухи позивача). Він зареєстрований у даному будинку згідно даних міграційної служби, будинкової книги з 01.07.2006 року.[PERSON] ніколи не проживав за адресою [INFO]. Батько позивача [PERSON] одружився з матір»ю відповідача 17.12.1994 року і разом з дітьми проживали у будинку по вул.Шевченка, 44 у с.Станиля. Після закінчення середньої школи відповідач [PERSON] виїхав на навчання у м.Київ, там вчився, одружився і зараз проживає. Будь-яких стосунків ми не підтримуємо. Його фактичне місце проживання невідоме.Комісією в складі працівників Станильської сільської ради складено акти про відсутність [PERSON] за місцем його реєстрації та про відсутність його речей у житловому будинку понад десять останніх років: від 29.09.2015 р., 29.10.2015 р.,01.12.2015р., 02.06.2016 р., 24.02.2017року. Таким чином, будучи повнолітньою особою, [PERSON] був зареєстрований у житловому будинку по вул.Шевченка,29, с.Станиля у 2006 році за згоди позивача як повнолітнього члена сімї (власником будинку на той час був батько [PERSON] - вітчим відповідача). На момент реєстрації відповідач був членом сімї [PERSON]У 2008 році [PERSON] набула право власності на житловий будинок. [PERSON] не є членом її сімї, не проживав ніколи у цьому будинку, ніколи не брав участі в його утриманні.Відповідно до ч.І, 2 ст.156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщення. Таким чином, член сім»ї правомірно володіє правом користування у житловому приміщенні, якщо він постійно у ньому проживає та несе витрати цього приміщення нарівні з іншими членами сім»ї. [PERSON] [PERSON] не проживає у даному житловому будинку з 2006 року понад десять років, не несе витрати на його утримання, а тому виникла необхідність звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явився, однак від представника позивача поступила заява, в якій він просить слухати справу у його відсутності, заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підтримує повністю, а тому суд розглянув справу у відсутності представника позивача на підставі наявних доказів по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, не повідомивши причин, хоча повістка йому була вручена своєчасно, а тому суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 224 ЦПК України. Що відповідно до ст.197 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається із копії Договору дарування будинку від 25.06.2008р., [PERSON], зареєстрований в [INFO] та [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з господарськими прибудовами під №29, що знаходиться на вул.Тараса Шевченка в с.Станиля, Дрогобицького району, Львівської області; житловий будинок складається з двох житловий кімнат площею 32,8 кв.м. та кухні, загальна площа будинку 60,3 кв.м., вартість спадкового майна становить 29396,00 грн. Факт не проживання відповідача у спірному будинку підтверджується Актом обстеження фактичного місця проживання [PERSON] від 29.09.2015р., складеного комісією в складі секретаря сільської ради [PERSON], головного бухгалтера [PERSON] та спеціаліста землевпорядника [PERSON], згідно якого [PERSON] протягом 10 років працює та проживає в м.Київ, в житловому будинку, який належить [PERSON] , в м.Станиля, по вул.Шевченка,29 під час обстеження відсутній. Зняття з реєстрації місця проживання особи, згідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІУ, здійснюється, окрім інших підстав, на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. У відповідності до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тощо. Ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до закону від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4. 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316. 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи вище обставини, суд прийшов до переконання, що заявлені позовні підлягають до задоволення, оскільки відповідач [PERSON] протягом тривалого часу, тобто протягом 10 років не проживає у спірному будинку, не користується ним, не несе витрати по його утриманню, що створює для позивача незручності, оскільки вона додатково сплачує за зайву особу витрати по оплаті за комунальні послуги, що породжують як власнику житла негативні наслідки (вищевказаний факт унеможливлює оформити субсидії по відшкодуванню витрат за користування комунальними послугами), відтак відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України позивач має право вільно володіти, користуватись, та на підставі ст.319 ЦК України - розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим помешканням та зняття з реєстраційного обліку, а відтак заявлені позовні вимоги є підставними та обґрунтованими. Частиною другою ст.405 ЦК України визначено, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності чле\-на сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. А відтак, суд надав оцінку сукупності узгоджених між собою доказів та зазначив, що їх достатньо, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Outcome: approved