Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.06.2021 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що між сторонами по справі 13.11.2020 укладено договір позики, за умовами якого позивачем на картковий рахунок відповідача були перераховані кошти в розмірі 5640 грн. 30.11.2020 між сторонами по справі укладено договір позики, за умовами якого позивач перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 9887 грн. Позивач вказував, що договорами позики не було обумовлено строку повернення суми позики, тому позивач 10.03.2021 направив дві вимоги про повернення позик, але станом на день подання позову [PERSON] договори не виконано, кошти не було повернено. В поданій до суду позовній заяві позивач просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договорами позики від 13.11.2020 та від 30.11.2020 загальною сумою 15527 грн, яка складається із сум 5640 грн за договором від 13.11.2020 та 9887 грн за договором від 30.11.2020 та трьох відсотків річних в розмірі 66 грн 37 коп. Просив вирішити питання про судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18.06.2021 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито в справі провадження за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання з розгляду справи по суті. Відповідач [PERSON] 10.08.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що в листопаді 2020 року між сторонами по справі було досягнуто домовленостей про надання послуг з доставки легкового автомобіля, у зв`язку з чим позивачем було перераховано відповідачу на поточні витрати на виконання домовленостей кошти в розмірі 5640 грн та 9887 грн. Вказував, що фактично мав місце укладений в усній формі договір про надання послуг, який виконаний в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні повністю підтримали вимоги позовної заяви, посилаючись на обставини, які викладені в поданій до суду позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні не підтримав обставини, які були викладені в поданому до суду відзиву на позовну заяву та щодо задоволення позовних вимог заперечував з інших підстав. Не оспорював в судовому засіданні факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача, але вказував, що договір укладено в усній формі без дотримання вимог щодо письмової форми договору позики, тому вважає, що такий договір є нікчемним, а позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 13.11.2020 передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 5640 грн, а 30.11.2020 - грошові кошти в розмірі 9887 грн. Факт передачі грошових коштів та отримання їх відповідачем [PERSON] підтверджено платіжними дорученнями (а.с. 6-7) та не оспорюється відповідачем. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує на ту обставину, що між сторонами по справі було укладено в усній формі договір позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Вимоги щодо форми договору позики передбачені в ст. 1047 ЦК України, яка передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено судом, письмовий договір між сторонами по справі укладено не було, разом з тим, на підтвердження укладення договору позики позивачем надано до суду платіжні доручення від 13.11.2020 та від 30.11.2020, які посвідчують передання позивачем відповідачу відповідних сум грошових коштів. Тому суд приходить до висновку, що між сторонами по справи виникли правовідносини з договору позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Встановлено, що відповідно до умов зобов`язання, яке виникло між сторонами по справі, грошові кошти відповідач отримав, що підтверджено платіжним дорученнями, але не повернув. Встановивши дані обставини, оскільки відповідачем [PERSON] позивачу грошові кошти за договорами не повернуто, суд приходить до висновку, що заборгованість за договорами позики від 13.11.2020 в розмірі 5640 грн та від 30.11.2020 в розмірі 9887 грн підлягає стягненню з відповідача. Твердження представника відповідача про те, що сторонами не було дотримано вимоги щодо форми правочину, тому такий правочин є нікчемним, не заслуговує на увагу. Відповідно до положень ст. 228 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Отже, за винятком випадків, прямо передбачених у законодавчих актах, недодержання сторонами простої письмової форми правочину не призводить до його недійсності. За загальним правилом, у разі виникнення спору таке порушення позбавляє сторони права посилатися для підтвердження вчинення правочину і дійсності його умов на показання свідків, але не перешкоджає сторонам надавати письмові й інші докази, передбачені законодавством. На підтвердження зобов`язань, які виникли між сторонами по справі позивачем надано до суду платіжні доручення від 13.11.2020 та від 30.11.2020, якими підтверджено перерахування відповідних сум грошових коштів. Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач жодних доказів на підтвердження своїх заперечень на надав, з вимогами про визнання договорів недійними не звертався, відсутні підстави вважати, що договори є нікчемними. За нормами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідачем позивачу грошові кошти не повернуті, тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3 % річних в розмірі 66,37 грн враховуючи межі заявлених позовних вимог. Також з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн.

Outcome: approved