Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач 17.12.2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача та просив суд постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі з урахванням індексу інфляції в сумі 56373,17 гривен, середній заробіток за весь час затримки виплати йому заробітної плати, з 17.07.2014 року по 17.12.2015 року, що складає 108543,98 гривен; моральну шкоду 15000 гривен, стягнути витрати про правовій допомозі. Свої позовні вимоги про стягнення заробітної плати позивач мотивує тим, що наказом №77 від 05.02.2013 року він прийнятий на роботу механіка виробництва Державного підприємства «Хлібна база №77 державного агенства резерву України», що розташоване в смт.Іванівка Іванівського району Одеської області. 17.07.2014 року згідно наказу №126-к він звільнений з посади головного інженера за згодою сторін (ст.36 п.1 КЗпП України). При звільненні відповідач не провів розрахунок з позивачем, зазначений у ст.116 КЗпП України. Заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення 17.07.2014 року складає 53234,41 гривен. Заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції складає 56373,17 гривен. Середній заробіток за весь час затримки виплати йому заробітної плати, з 17.07.2014 року по 17.12.2015 року, всього 17 місяців, складає 108543,98 гривен. За цей період позивач морально та матеріально страждав, вишукуючи кошти для утримання себе та його родини. Йому довелося змінювати спосіб життя, пристосовуватися та перебувати в принизливому положенні для своєї родини і навколишніх, умовляти, просити відповідача виплатити борг. Фактично на період розгляду справи відповідач не усунув порушення прав позивача на отримання заробітної плати. Позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 15000 грн. Позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, стягнути на його користь з відповідача суми вказані у позові. Наголосив суду, що до теперішнього часу відповідачем йому не виплачено борг по заробітній платі, не зважаючи на неодноразові звернення. Відсутність коштів та їх пошук призводить до моральних страждань, тому ним заявлена вимога про стягнення моральної шкоди. Представник відповідача Державного підприємства «Хлібна база № 77 державного агенства резерву України»у судове засідання повторно не прибув, запепречень на позов не надав. Суд, за згодою позивача провів заочний розгляд справи та ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, згідно ст.224-ст.226 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково, а саме: в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції, в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено наступне. Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] працював у Державному підприємстві «Хлібна база № 77 державного агенства резерву України» за професією механіка виробництва з 05.02.2013 року (наказ №24-к від 05.02.2013 р). 08.07.2013 року наказом №119-к від 08.07.2013 року переведений на посаду головного інженера. 17.07.2014 року наказом №126-к від 17.07.2014 року [PERSON] звільнено із займаної посади головного інженера по ст.36 п.1 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів розрахунок з позивачем, зазначений у ст.116 КЗпП України. Заборгованість по заробітній платі на день звільнення складає 53234,41 гривен, згідно довідки від 22.10.2015 року, підписаної директором ДП «Хлібна база №77» Державного агенства резерву України. Індекс інфляції за період з 01.11.2013 року по 01.08.2014 року на всю суму заборгованості складає 3138,76 грн. Фактично на період розгляду справи відповідач не усунув порушення прав [PERSON] на отримання заробітної плати. За статтею 47 КзПП роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КзПП, а саме у день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КзПП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, яке набрало законної сили, у мотивувальній частині рішення дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Перебіг строку на звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди за несвоєчасну виплату всіх сум при звільненні розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Давши аналіз наведених положень КСУ вирішив: 1. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Рішення Конституційного Суду України є обовязковим для виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Суд врахував, що, оскільки позивач звернувся з позовом 17.12.2015 року, звільнений він 17.07.2014 року, а на день звернення до суду розрахунок не проведено, то трьохмісячний строк щодо предявлення вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, згідно ст.233, ст.117 КЗпП України, а також про стягнення моральної шкоди не наступив. Позов в цій частині не підлягає задоволенню. Суд при розгляді справи враховує положення Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових споріввід 06 листопада 1992 року №9 та Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці. Враховуючи викладене, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, позовна заява [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 53234,41 грн., та стягнення індексу інфляції у розмірі 3138,76 грн. підлягає задоволенню, на загальну суму 56373,17 грн. Суд не вбачає підстав для звернення рішення до негайного виконання, оскільки позивач у своїй заяві не наполягав на цьому. На користь держави суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 563,73 гривен. Оскільки позивач не надав суду доказів про понесені ним витрати на правову допомогу, суд відмовляє йому у стягненні з відповідача цих витрат. На підставі ст.45 Конституції України, рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року по справі №1-5/2012, статей 18,47,116,117, 221, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved