Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося 06 жовтня 2014 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року, справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач ставить вимоги про стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача, яка складається з: заборгованості за кредитом\~7432,42 гривень; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 8000,73 гривень; штрафу (фіксована частина)\~500,00 гривень; штраф (відсоткова складова)\~771,66 гривень. В обґрунтування зазначив, що 07.06.2006 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2900,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На підставі [PERSON] та правил надання банківських послуг Кредитний ліміт по карті було змінено декілька разів. Підписавши заяву від 07.06.2006 року відповідач погодився з усіма умовами та правилами користування кредитом. Відповідач активно користувався своїм картковим рахунком: неодноразово знімав кошти, останній раз - 25.11.2011 року в розмірі 200,00 грн. та клав на нього грошові кошти 10.02.2012 року в розмірі 1000,00 грн; 06.03.2012 року в розмірі 700,00 грн.;18.04.2012\~\~ року в розмірі 800,00 грн.; 23.05.2012 року в розмірі 1300,00 грн.; 25.06.2012 року в розмірі 1200,00 грн.; і останній раз 28.07.2012 року в розмірі 600,00 грн., поповнював мобільний телефон, що підтверджується наданим до суду розрахунком та випискою по особовому рахунку. Тому просить суд задовольнити позов. Належним чином повідомлений представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, з підстав того, що позивачем при укладанні договору не було доведено до відома [PERSON] про [PERSON] надання банківських послуг чи [PERSON] та правила надання банківських послуг. В період виникнення кредитних правовідносин у банку діяли [PERSON] надання банківських послуг, тоді як позивач обґрунтовує свої позовні вимоги з посиланням на [PERSON] та правила надання банківських послуг. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07.06.2006 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний договір було укладено у письмовій формі, а саме шляхом подачі відповідачем позивачу заяви на отримання кредиту, в якій зазначаються істотні умови кредитного договору. Так, відповідно до заяви, відповідач просить позивача видати йому кредит у сумі 2900,00 грн. строком на три роки під 3% на місяць. Крім того, у заяві зазначається, що відповідач ознайомлений та погоджується з [PERSON] надання банківських послуг. В обґрунтування своїх вимог щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій та процентів із розрахунку 72% річних, а також в обґрунтування правових підстав підвищення відповідачу кредитного ліміту, позивач посилається на [PERSON] та правила надання банківських послуг, що діють у Банку. Судом встановлено, що в момент виникнення спірних правовідносин у Банку діяли не додані позивачем до позовної заяви [PERSON] та правила надання банківських послуг, а [PERSON] надання банківських послуг, що введені в дію на підставі наказу Голови правління Приватбанку № С-89 від 24 травня 2005 року. Зазначені [PERSON] надання банківських послуг від 24 травня 2005 року не містять в собі положень, які регламентували б порядок збільшення кредитного ліміту, застосування штрафних санкцій, нарахування процентів за ставкою, відмінною від вказаної в заяві на отримання кредиту. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Стаття 1055 Цивільного кодексу України визначає, що \~кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, правочин щодо збільшення розміру кредитного ліміту є нікчемним, оскільки він укладений без додержання письмової форми та його нікчемність прямо встановлена законом. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно із частинами першою, другою\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В поданих позивачем [PERSON] надання банківських послуг та [PERSON] та правилах надання банківських послуг відсутній підпис відповідача, який вказував би на ознайомлення та згоду із вказаними документами. Зважаючи на викладене та враховуючи, що відповідач заперечує проти ознайомлення його з [PERSON] надання банківських послуг та [PERSON] та правилами надання банківських послуг, не можна вважати, що позивач ознайомив відповідача саме з тими [PERSON] надання банківських послуг чи [PERSON] та правилами надання банківських послуг, що містяться в матеріалах справи, а отже вказані документи не можна вважати частиною укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору. Аналогічний висновок викладене у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15. Відповідно до статті 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Частина 3 статті 360-7 ЦПК України встановлює, що рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення, підлягають опублікуванню на офіційному веб-сайті Верховного Суду України не пізніш як через пятнадцять днів з дня їх прийняття. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2900,00 гривень сума отриманого і не повернутого кредиту згідно заяви відповідача. Вимоги про стягнення решти суми заборгованості за кредитом необґрунтовані, оскільки дана сума грошових коштів була передана позивачем відповідачу не на підставі кредитного договору, а на підставі нікчемного правочину про зміну кредитного ліміту. Разом з тим суд розяснює право позивачу на звернення з вимогою до відповідача про стягнення з останнього даної суми грошових коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. Відповідач не надав суду розрахунок процентів за користування кредитом в сумі 2900,00 грн. за ставкою 3% на місяць, у звязку з чим вимога про стягнення процентів не доведена у встановленому законом порядку. Вимоги про стягнення штрафних санкцій не підлягають задоволенню, оскільки кредитним договором не визначено порядку їх застосування. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розміри задоволених позовних вимог.

Outcome: partial