Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач, [PERSON] 20.03.2020 звернувся до суду з позовом, з наступним уточненням, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдніпрошахт» (надалі - ДП «Південдніпрошахт») на його користь суму заборгованості щодо нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 66130 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати в розмірі 21654,33 грн., ст.ст.47,83,115-117,233 Кодексу законів про працю України. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24.03.2010 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 04.06.2020 позивача зобов`язано надати до суду докази на підтвердження заявлених позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працював на посаді головного юрисконсульта ДП «Південдніпрошахт» з 01.05.2018 по 01.10.2019. За період перебування у трудових відносинах з відповідачем останнім була не виплачена заробітна плата за період з 01.05.2018 по 01.10.2019 у розмірі 3890 грн щомісячно, таким чином загальний борг по несплаченій заробітній платі йому складає 66130 грн. В своєму позові позивач вказує, що звертався до ДП «Південдніпрошахт» із заявою про проведення з ним розрахунку, однак коштів від підприємства не отримав. Починаючи з 01.10.2019 по 17.03.2020 його середній заробіток за час затримки складає 21654,33 грн., який позивач просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, в позовних вимогах міститься заява, в якій позивач просить розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, його представник в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи. 22.06.2020 до суду надійшов відзив ДП «ДП «Південдніпрошахт» на позовну заяву [PERSON] , в якій відповідач посилається на те, що станом на 29.07.2019 [PERSON] не був керівником підприємства та не мав права підписувати будь-які відомості про наявність заборгованості по заробітній платі. Крім того, згідно акту перевірки, внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, військовий збір підприємством за позивача [PERSON] не сплачувалися. Представником під час перевірки ДП «Південдніпрошахт» Татаркіним О.Л. було надано відомості про нарахування заробітної плати за березень-червень 2018, в яких [PERSON] - відсутній. Відповідно до інформації ГУ ДПС у Харківській обл. за період з 01.04.2018 по 01.12.2019 ДП «Південдніпрошахт» повідомлення про прийняття на роботу не подавало. Відповідач стверджує, що позивач [PERSON] у ДП «Південдніпрошахт» не працював, таким чином заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію трудової книжки, згідно якої наказом №01/05/18-4 від 01.05.2018 року в.о.директора [PERSON] позивача зараховано на роботу до ДП «Південдіпрошахт» на посаду головного юрисконсульта. Згідно запису №2 наказом №30/09-1 від 30.09.2019. [PERSON] звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. Відповідно до пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Позивачем надано довідку №30-09-1 від 30.09.2019 за підписом керівника ДП «Південдіпрошахт» Севастьянова Ю.В. про наявність перед [PERSON] заборгованості по заробітній платі.(а.с.5) Підстави, законність надання такої довідки, наявність повноважень [PERSON] , як керівника підприємства відповідачем у відзиві заперечуються, як і факт перебування позивача [PERSON] у трудових відносинах з ДП «Південдіпрошахт». За таких обставин судом не приймається зазначений доказ. На виконання ухвали Київського районного суду м.Харкова від 04.06.2020 про надання доказів на підтвердження позовних вимог - працевлаштування в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдніпрошахт» (копію трудової книжки з відмітками про прийняття на роботу та звільнення) і дані про нарахування заробітної плати (виписка з ПФ) за період з 01.05.2018 року по 30.09.2019 року позивачем надано до суду тільки копія трудової книжки з наявними в ній виправленнями. Відомості з Пенсійного Фонду на вимогу суду позивачем до суду не подано. Також відповідачем надано відомості, що встановлені ГУ ДФС у Харківській обл. за актом планової документальної перевірки від 19.09.2018 №3882/20-40-13-07/00167606, в якому відомості щодо нарахування позивачу заробітної плати за період травень 2018 року - вересень 2019 року відсутні.(а.с.41-59) Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що наявна заборгованість по заробітній платі за період з травень 2018 року - вересень 2019 року, однак належних та допустимих доказів наявності нарахованої та невиплаченої заробітної за вказаний період не надає. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема, наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», передбачено типову форму № П-5 «Табель обліку використання робочого часу». Табелю обліку використаного робочого часу за травень 2018 року - вересень 2019 року відповідач суду не надав, що унеможливлює визначення кількості відпрацьованих позивачем днів, натомість відповідач взагалі заперечує перебування у трудових відносинах позивача з відповідачем, крім того посилається на звернення до правоохоронних органів з заявою про злочин щодо надання неправдивих довідок за підписом [PERSON] . Крім того відсутні докази встановленого позивачу розміру заробітної плати, штатного розкладу. Отже, за відсутності зазначених доказів, суд позбавлений можливості перевірити розрахунок наданий позивачем та навести в рішенні суду розрахунки сум, що підлягають стягненню. Будь-яких клопотань з приводу надання доказів позивачем не заявлено, а ухвала суду в порядку ст.81 ЦПК України позивачем в повному обсязі не виконана щодо надання доказів нарахування йому заробітної плати. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви [PERSON] до ДП «Південдіпрошахт» слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed