Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач 12.08.2020 року звернулася до суду та просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є одноособовим власником житлового будинку по [ADDRESS] . Вказана квартира належить їй згідно договору дарування від 16.01.1998 року, згідно якого матір [PERSON] подарувала їй будинок. У вказаному будинку на сьогодні зареєстрований колишній чоловік позивача [PERSON] , 1972 року народження. Проте останній з 2008 року, тобто з дати розірвання шлюбу фактично не проживає за вказаною адресою, у будинку відсутні його особисті речі. Вказане підтверджується актами обстеження за червень-липень 2020 року, складеними депутатом селищної ради. В добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації. На сьогоднішній час реєстрація в помешканні сторонньої особи перешкоджає позивачу у користуванні власним майном, позбавляє можливості відчужити своє майно, чим порушуються її права як власника квартири. В порядку усунення перешкод у здійснені нею, як власником, права користування та розпорядження своїм майном просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням за вказаною адресою. З метою захисту своїх майновий прав змушена звернутись до суду. В судове засідання учасники справи не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В заяві позивач позов підтримала, просила його задовольнити повністю з підстав, у ньому зазначених. Не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за місцем реєстрації. Причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Відзиву проти позову не надав, тому, враховуючи, що позивач в заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору дарування від 16.01.1998 року позивач [PERSON] прийняла в дар від своєї матері [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] та є з вказаної дати одноособовим власником вказаного житлового будинку. Сторони перебували у шлюбі з 01.06.1996 року і розірвали шлюб у червні 2008 року (а.с. 7-8, 10). Згідно повідомлення відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Житомирській області від 20.08.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 16.06.1998 року (а.с. 21). Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу з 2008 року не проживає у вказаному помешканні. На підтвердження зазначеного факту свідчать: копія свідоцтва про розірвання шлюбу між сторонами; акти обстеження, складені депутатом міської ради від 01.06.2020 року, 02.07.2020 року, 10.08.2020 року, за участі свідків сусідів [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12-14). Стаття 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач не проживає за місцем реєстрації понад 12 років, тобто з 2008 року по 2020 рік, не повідомив про поважність причини своєї відсутності за зареєстрованим місцем проживання, домовленості про інше між сторонами не досягнуто, тому суд приходить до переконання, що [PERSON] втратив право на користування житлом позивача. Крім того, стаття 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відмову відповідача в добровільному порядку знятися з реєстрації суд вважає порушенням права власника - [PERSON] - щодо вільного розпорядження своєю власністю. Тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням і задовольняє позов у цій частині. Відтак встановлені підстави для задоволення позову. Судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved