Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.09.2018 року звернулася у суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом із його матір'ю. Судові витрати у справі позивач залишає за собою. Ухвалою судді від 08.10.2018 року, після отримання у встановленому порядку інформації про місце проживання (перебування) відповідача, яка не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 22.11.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Розгляд справи по суті відбувся у судовому засіданні 08.04.2019 року, з участю сторін та їх представників, а також з участю представника третьої особи. Позов обґрунтовано тим, що сторони з 12.11.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час котрого у них народився син [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано у судовому порядку 10.10.2018 року, а малолітній син сторін після розірвання їх шлюбу залишається проживати з батьком, так як позивачу довелося переїхати з будинку, котрий належить батькам відповідача. Позивач стверджує, що вона як матір, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх з відповідачем малолітнього сина [PERSON], [INFO] разом із позивачем. Позивач зазначає, що у них з сином психологічний контакт та прив'язаність один до одного, вона прагне приділяти йому багато часу, чого зробити не може, так як відповідач чинить їй у цьому всілякого роду перешкоди, що призводить до душевних страждань позивача та хвилювання за сина. За словами позивача, відповідач як батько їх малолітнього сина, який також як і вона не має власного житла, у то-же час, на відміну від неї, ще й не має власного заробітку, а живе за рахунок своїх батьків. У місцевості, де відповідач проживає у будинку своїх батьків та тримає їх з позивачем сина, немає ані дошкільного закладу, ані будь-яких розвиваючих установ для дошкільнят. Натомість, позивач винайняла житло у м. Сколе, влаштувалась офіційно на роботу, отримує стабільний заробіток та домовилася із керівником місцевого дошкільного закладу освіти про прийняття їх з відповідачем сина. Відтак, з посиланням на ст. ст. 19, 141, 153, 157, 160-161 СК України, положення Закону України «Про охорону дитинства» та існуючу практику європейського Суду з прав людини з приводу вирішення спорів даної категорії, позивач звернулася до суду із даним позовом. Позивач та його уповноважена представник - адвокат Вуйцік О.Б. у судове засідання щодо розгляду справи по суті з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, що у ньому викладені (а. с. 2-3) та викладені у відзиві на відзив вх. № 5496 від 13.11.2018 року (а. с. 41-42). Позивач, будучи допитаною як свідок, за правилами ст. 234 ЦПК України, у деталях підтвердила викладені на підтримання свої позовних вимог обставини. Належно уповноважений представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області - провідний спеціаліст-юрисконсульт служби Коциба Р.Б. у судове засідання щодо розгляду справи по суті з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задовольнити, посилаючись на їх підставність та обґрунтованість. Вважає, що малолітня дитина повинна проживати з матір'ю і перешкод у цьому службою не виявлено, як і не встановлено істотних переваг для того, щоб дитина сторін беззаперечно залишилася проживати з батьком. Відповідач та його уповноважений представник - адвокат Кручок В.С. у судове засідання щодо розгляду справи по суті з'явилися, проти позову заперечили з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву вх. № 5194 від 25.10.2019 року (а. с. 19-20). Зокрема відповідач стверджує, що їх з позивачем син [PERSON], [INFO] після того, як позивач пішла та після розірвання їх з позивачем шлюбу, залишається проживати у належному відповідачеві житловому будинку, де проживав з народження. З ними проживають батьки відповідача, які, поряд з відповідачем, власне й піклуються про майновий, духовний та фізичний розвиток дитини, приділяють йому належну увагу. Натомість позивач не має власного житла, не є матеріально забезпеченою, а, на переконання відповідача, проживає з іншим чоловіком, у зв'язку з чим, не має права виховувати їх спільного сина. З огляду на вказане, просили у позові відмовити. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, показання позивача, допитаної як свідка, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд, перевіряючи у засіданні порушення прав позивача цивільного характеру, а також, виходячи у першу чергу із задоволення потреб та інтересів дитини, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, 12.11.2011 року між сторонами у справі у Верхнячківській сільській раді Сколівського району Львівської області було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 12, що стверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 14.06.2018 року Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, серії [NUMBER] (копія міститься у справі, а. с. 5). За час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 14.06.2018 року Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, серії [NUMBER] (копія міститься у справі, а. с. 7). Рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 10.10.2018 року у цивільній справі № 453/770/18, провадження № 2/453/403/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано, а позивачу повернуто її дошлюбне прізвище (копія мітиться у справі, а. с. 84-85). Вказане рішення суду, після його оскарження в апеляційному порядку, 31.01.2019 року набрало законної сили. Як встановлено судом у вищевказаній цивільній справі про розірвання шлюбу (абзаци 18 та 19 мотивувальної частини судового рішення), сторони з червня 2018 року не проживали в одному будинку, не підтримували шлюбних відносин та не вели спільного господарства. Це пов'язано з тим, що позивач поїхала від відповідача з місця їх проживання у с. Климець Сколівського району Львівської області до м. Сколе Львівської області, де проживає у найманому житлі. Такі дії позивача викликані постійними відчуттями свого приниження у шлюбі, обмеженням її елементарних людських прав у силу авторитарних поглядів відповідача на шлюб та сім'ю, на спілкування з оточуючими та на стосунки чоловіка і жінки у цілому, що тривало уже близько п'яти останніх років, після народження сина [PERSON]. Проти надання терміну на примирення, незважаючи на біль з приводу відсутності належного спілкування з дитиною, позивач заперечила у категоричній формі, оскільки боїться повертатися до чоловіка за місцем його проживання з дитиною, не може більше миритись із нешанобливим ставленням відповідача та застосуванням щодо неї психологічного тиску, обмеженням її прав. Як встановлено судом у даній справі, позивач надалі проживає у найманому за усною домовленістю із його власником житлі у [ADDRESS], а малолітній син сторін залишається проживати разом із відповідачем за зареєстрованим його місцем проживання - у [ADDRESS]. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В силу ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Зокрема, пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У свою чергу, статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як встановлено судом, позивач зареєстрована у будинку своїх батьків - у с. Верхнячка Сколівського району Львівської області, вона хоча і не має власного житла та змушена його наймати, однак з 11.10.2018 року офіційно працевлаштована у м. Сколе у магазині «Рукавчика» ТзОВ «Львівхолод», що стверджується її трудовою книжкою серії [NUMBER] (копія міститься у справі, а. с. 47), має стабільний дохід, котрий за останні два місяці 2018 року склав 10 958 грн. 59 коп., що стверджується довідкою про доходи позивача від 18.12.2018 року за вих. № 11104 (копія міститься у справі, а. с. 76). У зв'язку із наявністю офіційної роботи, позивач винайняла житло саме у м. Сколе Львівської області. З наданої суду характеристики на позивача за місцем її праці (а. с. 46), остання характеризується виключно позитивно, поводить себе добре, працьовита, не конфліктна, ввічлива, користується повагою серед відвідувачів магазину. Згідно довідки КЗ СРР «Сколівська ЦРЛ» від 10.09.2018 року за вих. № 241 (копія міститься у справі, а. с. 77), позивач на диспансерних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» (копія міститься у справі, а. с. 8), позивач володіє рахунком для заощаджень (без відкритої кредитної лінії), на котрому станом на дату видачі такої довідки містилися кошти у сумі 9 263 грн. 45 коп.. Як вбачається з заяви позивача, поданої директору ДНЗ № 1 м. Сколе [PERSON] 11.09.2018 року (копія мітиться у справі, а. с. 75), позивач просила прийняти її дитину - [PERSON], [INFO] до зазначеного дошкільного навчального закладу, де дитина могла б бути протягом робочого часу позивача. На заяві міститься резолюція директора, згідно котрої та не заперечує після проходження дитиною у встановленому порядку медичного огляду. У свою чергу, з показань самої позивача, допитаної як свідка, вбачається, що вона узгодила з керівництвом за місцем праці такий графік робочого часу, котрий підходив би для можливості поєднання із відвідуванням дитиною дошкільного навчального закладу. Натомість, матеріалами справи встановлено, що відповідач до та після розірвання із позивачем шлюбу, зареєстрований і проживає у [ADDRESS], разом із своїми батьками, котрим власне цей будинок й належить. Отже відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відсутністю у позивача власного житла, сам такого у власності не має і відповідних доказів на спростування цієї обставини суду не надав. При цьому, відповідач ще й ніде не працевлаштований, як і не отримує допомогу по безробіттю, не є фізичною особою-підприємцем. Єдиним джерелом доходу відповідача є отримання ним мізерної допомоги у зв'язку із здійсненням ним догляду за особою похилого віку, що стверджується довідкою Управління СЗН Сколівської РДА Львівської області про отримання допомоги від 09.08.2018 року за вих. № 871 (копія міститься у справі, а. с. 27). Більше того вбачається, що відповідач проживає за рахунок своїх батьків - [PERSON] та [PERSON], які офіційно працевлаштовані та мають стабільний дохід, на підтвердження чого відповідач долучив до матеріалів справи довідки про доходи своїх батьків (копії містяться у справі, а. с. 28. 29). У матеріалах справи наявні акти обстеження як сім'ї позивача, так і сім'ї відповідача (копії містяться у справі, а. с. 9, 24), згідно з котрими умови проживання у кожного із сторін нормальні та придатні для можливості проживання дитини. Разом з тим, суд не вважає такі докази визначальними при ухваленні даного рішення, так як компетентними службами проводилось обстеження житла, яке нікому із сторін не належить і може бути у подальшому зміненим. У той же час, згідно розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації Львівської області № 05 від 08.01.2019 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» (копія міститься у справі, а. с. 68) визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON], [INFO]. Прийняттю такого розпорядження сприяли відповідні висновок Служби у справах дітей від 27.12.2018 року № 03/16-1092 (копія міститься у справі, а. с. 66) та рішення Комісії з питань захисту прав дитини № 4 від 27.12.2018 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» (копія міститься у справі, а. с. 67). Такі письмові докази, на переконання суду, поряд із доказами щодо обстеження житлових умов сторін, мають істотну перевагу та ґрунтуються на ретельно досліджених обставинах у їх сукупності органом опіки і піклування. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Так, ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що у таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін, перевіривши їх доказами, які в силу ст. ст. 81, 89-90, 234 ЦПК України оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, а також встановивши, що позивач як матір дитини здатна та належно виконує свої батьківські права, врахувавши висновки органу опіки і піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір'ю, а також можливості створення останньою належних умов для проживання та розвитку цієї дитини, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом із матір'ю - [PERSON], [INFO], що відповідає найкращим інтересам дитини. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач, як дружина відповідача та матір їх малолітнього сина, була змушена переїхати на постійне місце проживання в силу неможливості проживання спільно з відповідачем та подальшого розірвання з ним шлюбу через постійні приниження її особистості та з інших встановлених судовим рішенням про розірвання шлюбу підстав, що послужило для втрати позивачем частково звичних зв'язків з малолітнім сином на певний час, однак аж ніяк не свідчить про аморальний образ позивача як жінки чи матері, про зловживання нею алкоголем чи забороненими препаратами, про невиконання нею з власної волі обов'язку щодо участі у вихованні та розвитку сина і небажанні цього робити, у зв'язку з чим суд повністю погоджується з висновками органу опіки і піклування про доцільність та можливість проживання малолітнього сина сторін саме з матір'ю, яка цього прагне, а доводи відповідача таких висновків уповноваженого органу влади та висновків суду не спростовують.

Outcome: approved