Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернулась 16 березня 2016 року до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», стверджуючи, що 04 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», що з 21 грудня 2009 року перейменовано в Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та нею, [PERSON], було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11209190000. Однак, вважає, що договір про надання споживчого кредиту №11209190000 від 04 вересня 2007 року підлягає визнанню недійсним, оскільки цей договір суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанові Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та порушує права позивача, як споживача фінансових послуг, що пояснюється наступним. У договорі на час його укладення не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, що порушує п. 2 абзацу третього ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; в кредитному договорі на час його укладення не була зазначена сукупна вартість кредиту в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що порушує п. 3.3 Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України»; графік погашення кредиту, що встановлений згідно додатку № 1 до спірного договору не встановлює платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, що порушує п. 3.2 Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України»; в момент укладення кредитного договору було відсутнє письмове підтвердження позичальника про ознайомлення його про несення валютних ризиків що порушує п.п. 2.4, 3.8 Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України»; в момент укладення кредитного договору було відсутнє письмове підтвердження позичальника про ознайомлення його про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, що порушує п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; Банком під час укладення кредитного договору здійснювалась по відношенню к позичальнику (позивачу) нечесна підприємницька практика, тому що в момент укладення кредитного договору позичальника було введено в оману, оскільки перед укладенням кредитного договору позичальнику не була надана інформація щодо несення валютних ризиків, сукупної вартості кредиту, яка є обов'язкова, внаслідок чого в позичальника на час укладення договору була відсутня інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, що порушує ч.1, ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»; кредитний договір в момент його укладення не містив строку дії кредитного договору, що порушує п. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; зміст кредитного договору в момент його укладення суперечив п. 2 абзацу третього ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.-3.2, 3.3. Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», п. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у порушення ч.1 ст. 203 ЦК України. Позивачка просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11209190000 від 04 вересня 2007 року. Позивачка в ході судового розгляду підтримала позовні вимоги. Представник відповідача надав суду письмові заперечення, згідно яких вказував, що небажання позивача виконувати взяті на себе зобов'язання не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Позивачем на засадах змагальності сторін, суду не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладення спірного кредитного договору порушено загальні вимоги, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, оскільки твердження позивача спростовуються безпосередньо самим кредитним договором. Щодо обставин на які посилається Позивач, зокрема на Закон України «Про захист прав споживачів»: про існуючі форми кредитування з описом відмінностей між ними; типи відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги тощо, все це не свідчить про недійсність договору, оскільки ці умови не є істотними для кредитного договору. Позивач був ознайомлений з усіма його умовами, при підписанні оспорюваного Кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Позивач у момент підписання Договору був дієздатною особою і чітко розумів свої дії, мав можливість ознайомитись з усіма умовами Договору, та реалізував своє право підписавши даний Договір. Також, п. 1.2.2 чітко визначає строк дії кредитного договору календарною датою, а саме: Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору (якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 04 вересня 2025 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін. Крім всього вищевикладеного, вважають, що Позивачем порушений строк на звернення до суду за захистом прав та законних інтересів. Позивач звернувся з позовною заявою лише 16.03.2016 року, тобто після сплину строку позовної давності, обумовленого ст. 257 ЦК України. У звязку з вищенаведеним, просив відмовити у повному обсязі в задоволені позовних вимог, за позовом [PERSON] до АТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним. Дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення позивачки, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту №11209190000, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 38350,00 швейцарських франків, що дорівнювало еквіваленту 170734,20 грн. за курсом НБУ на день укладання договору, зі сплатою 8,99% річних, на строк не пізніше 04 вересня 2025 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором № 11209190000 від 04 вересня 2007 року, між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») 04 вересня 2007 року було укладено Іпотечний договір, предметом якого є двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Позивачка не заперечує, що вказані договори вона дійсно підписувала. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Отже, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Відповідно до статті 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачається що договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Згідно з ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції , чинній на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Вартість кредиту може складатися з: процентів за користування кредитом; комісійної винагороди; інших платежів, які зобов'язаний сплатити Позичальник при отриманні кредиту. Сукупність зазначених платежів становить загальну вартість кредиту. Укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак, з власної ініціативи приймає його умови. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Між тим, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. В матеріалах справи відсутні докази щодо нечесної підприємницької діяльності відповідача, наявності в оспорюваних кредитних договорах несправедливих умов, в тому числі умови про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, що виключає визнання договору частково або повністю недійсним з урахуванням положень ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживача». Таким чином, посилання позивача на обставини, які відповідно до положень закону можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження. [PERSON], підписавши договір про надання споживчого кредиту №11209190000 від 04.09.2007 року, погодилась з умовами договору, а тому була обізнана про розмір процентних ставок та ознайомлена з усіма тарифами банку. Таким чином суд дійшов до висновку, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Таким чином, відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору задоволенню не підлягають. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Договір про надання споживчого кредиту №11209190000 було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 04.09.2007 року. З позовом до суду [PERSON] звернулася лише 16 березня 2016 року, тобто більше ніж через вісім років. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. ПАТ «УкрСиббанк» подав заяву про застосування позовної давності до вимог [PERSON], позивачка заяв про поновлення строку для звернення до суду з даним позовом не подавала, а тому суд дійшов висновків, що позовні вимоги останньої не підлягають задоволенню на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Outcome: dismissed