Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач 18.11.2016 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що відповідач, який є її колишнім чоловіком та батьком дитини , з серпня 2013 року з дитиною, яка є інвалідом , не спілкується, не виявляє до неї батьківського піклування, матеріально дитину не забезпечує, не приймає участі у її лікуванні. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2018 року заочне рішення від 18 квітня 2017 року за вказаним позовом скасовано, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 09 лютого 2018 року, представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на теперішній час відсутні підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав на підставі статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, статті 164 СК України, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, належних та допустимих доказів його ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, до суду не надано. Наявний у справі висновок органу опіки, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина не заслуговує на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), окрім того, при його ухваленні взагалі не було отримано позицію батька з цього питання, в ньому не наведено достатніх фактичних даних щодо свідомої винної поведінки відповідача по відношенню до дитини, даних про те, що до відповідача застосовувались чи не застосовувалися заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, його думка щодо даного питання органом опіки та піклування не з'ясовувалась, відсутність на час розгляду справи виняткової ситуації, яка свідчить про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав і недоведеність позивачем вимог про застосування до відповідача крайнього заходу впливу, що є способом захисту прав та інтересів дитини, яким є позбавлення його батьківських прав. Висновок є однобоким, написаним зі слів позивача. Не може свідчити про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини факт стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання, яке, до речі, батько виконував добровільно, але цю інформацію позивач спотворила, не повідомила ні суд, ні орган опіки про те, що з травня 2016 року добровільно перераховував кошти на утримання дитини. З часу народження сина і після припинення шлюбних відносин з позивачем та зміни місця проживання відповідач приймав участь в утриманні та вихованні дитини, сплачував добровільно аліменти, передав позивачу та дитині у користування квартиру, яка належить їм на праві спільної часткової власності у користування, при цьому позивач нею не користується, проживає у іншому житлі, а цю квартиру здає в оренду та отримує додатковий дохід, який за взаємною домовленістю повинен також використовуватися та утримання дитини. Відповідач має постійне місце роботи та стабільну заробітну плату з 2016 року і ніколи не ухилявся ні від утримання, ні від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, але у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, не може постійно спілкуватися з дитиною, але періодично приїздить до сина і бажає з ним спілкуватися у наступному. Відповідач вважає, що саме в інтересах дитини недоцільно позбавляти його батьківських прав. На теперішній час місцем проживання відповідача є Кіровська область Російської Федерації, де він має постійне стабільне працевлаштування, на його утриманні є малолітня дитині від другого, цивільного шлюбу, [PERSON] [INFO] та непрацездатна цивільна дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, тому він не має можливості часто відвідувати сина, який проживає у м. Запоріжжі, але це не є підставою для позбавлення його батьківських прав. 07 березня 2018 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що заочне рішення по справі про позбавлення батьківських прав відповідача було ухвалено 18.04.2017 року, а з заявою про перегляд заочного рішення відповідач звернувся лише в січні 2018 року. Тобто більш ніж вісім місяців відповідач жодним чином не цікавився долею свого хворого сина та не піклувався про нього і не утримував його. Згідно розрахунку заборгованості ВДВС зі сплати аліментів від 02.02.2018 року згідно якого заборгованість відповідача по аліментам за період з 01.05.2017 - 01.01.2018 р. склала 22500 грн. , а заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 9000 грн. існувала і на період до 30.04.2017 року. Відповідачем не сплачуються регулярно аліменти на утримання його дитини, і так само вони не сплачувались регулярно і до їх примусового стягнення на підставі рішення суду. 16 березня 2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення , у яких зазначено, що після розірвання шлюбу відповідач вирішив виїхати до іншої країни. До від'їзду з України він постійно спілкувався з дитиною, займався її розвитком, матеріально утримував, і тільки після розірвання шлюбу та виїзду за межі країни припинив очне спілкування з сином, але продовжив перераховувати позивачу кошти на утримання сина. Іншої фізичної можливості приймати участь у вихованні сина відповідач не має. Дізнавшись про позбавлення батьківських прав відповідач відразу оскаржив це рішення, та приїхав до м. Запоріжжя для того, щоб поспілкуватися з сином та особисто взяти участь в судовому засіданні. У вступному слові позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити, надала пояснення, що відповідач проживає за межами України з 2015 року , але спілкується з сином по телефону, завжди добровільно сплачував аліменти на утримання дитини. Також зазначила, що в березні 2018 року відповідач по справі приїзжав до м. Запоріжжя, але не зустрівся із сином, оскільки позивачка чинила йому перешкоди, у зв'язку із чим він звернувся до органу опіки та піклування. Представник третьої особи органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Представник третьої особи органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району зазначила, що висновком районної адміністрації як органу опіки та піклування , з урахуванням обставин справи та віку дитини, стану її здоров'я, визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] відповідач по справі, є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Матір»ю дитини є позивачка [PERSON] (а.с.5). На теперішній час шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2014 року. Зазначеним рішенням суду також встановлено, що сторони фактично не проживають разом з серпня 2013 року , а малолітня дитина проживає з матір'ю (а.с.6). Також, судом встановлено, що малолітній [PERSON] є дитиною-інвалідом , що підтверджено медичним висновком № 1387 від 01 липня 2014 року (а.с.7). Згідно заяви [PERSON] від 16 березня 2018 року, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], відповідач пояснив, що він категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Від часу народження дитини та до від'їзду з України в червні 2015 року він постійно спілкувався з дитиною, займався її фізичним та духовним розвитком, матеріально утримував, і тільки після розірвання шлюбу та виїзду за межі країни припинив очне спілкування з сином. Після того, як він знайшов постійну роботу, з 2016 року надає своїй колишній дружині [PERSON], [INFO], кошти на утримання сина у загальній сумі більше 15 000 грн. Іншої фізичної можливості приймати участь у вихованні сина не має. На його виїзд на постійне проживання до іншої країни 16 лютого 2015 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену згоду, в якій зазначила, що [PERSON] не має відносно неї невиконаних обов'язків та майнових зобов'язань, передбачених законодавством України. Про наявність судового провадження відносно нього про позбавлення батьківських прав не знав, оскільки в червні 2015 року виїхав на проживання до іншої країни та 29.05.2015 року знявся з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 251). Згідно долучених до матеріалів справи квитків на потяг, [PERSON] приїзжав до м. Запоріжжя для зустрічі із сином, але позивачка йому чинила у цьому перешкоду, у зв'язку із чим останній особисто звернувся до органів опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо вжиття заходів впливу на матір [PERSON] [PERSON] (а.с. 236-238). Також, судом встановлено, що згідно заяви [PERSON] від 16 лютого 2015 року нотаріально посвідченої приватним нотаріусом [PERSON], їй відомо про клопотання [PERSON] з питання виїзду з України за кордон на місце проживання до Російської Федерації. Одночасно з цим вона надала згоду на набуття її колишнім чоловіком [PERSON], [INFO], громадянства Російської Федерації. Не заперечувала проти його виїзду за кордон на постійне проживання до Російської Федерації і заначила , що виїжджаючий [PERSON] [INFO], не має по відношенню до неї невиконаних обов'язків та майнових зобов'язань, передбачених законодавством України. Як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON], відповідач із дитиною не спілкується . Дитина знаходиться на утриманні матері, яка не працює . Наразі їй відомо, що відповідач проживає за межами України. У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що відповідача із дитиною бачила 1-2 рази. Зараз [PERSON] проживає за межами країни. У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою, з дитиною спілкувався. Потім виїхав до іншої країни на постійне місце проживання, але продовжував спілкуватися із дитиною по телефону та через мережу Інтернет. Також зазначила, що [PERSON] надавав довіреність на виїзд дитини за кордон для лікування. Дитина знаходиться на утриманні матері. У судовому засіданні позивачка, не заперечувала той факт, що [PERSON], після виїзду за кордон у 2015 році продовжував спілкувався з дитиною по телефону та через мережу Інтернет. Також, суд звертає увагу на те, що після попередження судом [PERSON] про недопустимість зловживання процесуальними правами згідно ст. 44 ЦПК України, остання зазначила, що наразі відсутня заборгованість по аліментам. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач, перебуваючи за кордоном, добровільно надавав [PERSON] матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON], що підтверджено копіями квитанцій наявних в матеріалах справи. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (частина друга статті 166 СК України). Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань. Суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari &aив; Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради як органу опіки та піклування , з урахуванням віку малолітньої дитини, стану її здоров'я визнано за можливе позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Але слід відмітити, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, який складений на одному аркуші, не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення банківських прав відповідача. Адже орган опіки та піклування не намагався надати відповідачеві допомогу у здійсненні ним батьківських обов'язків відносно сина, не встановлено також і місце перебування відповідача, не обстежено його умови проживання, не відібрано його пояснення. А отже, вказаний висновок не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, для позбавлення особи гарантованих Конституцією України батьківських прав. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Судом не встановлено беззаперечних обставин, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи вищенаведене , з урахуванням встановлених обставин в судовому засіданні, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, у зв'язку із відсутністю підстав для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , оскільки судом встановлено, що хоч останній на даний час і проживає за межами України, але із сином спілкувався регулярно за допомогою телефону та через мережу Інтернет, а отже зв'язок між батьком та дитиною не втрачено, також [PERSON] добровільно сплачував аліменти на утримання та забезпечення сина [PERSON], що визнано самою позивачкою, а отже свідчить про небайдужість батька до дитини (харчування, медичного догляду, лікування, доступу до культурних та інших духовних цінностей), тобто фактично позивачем не доведено винної поведінки [PERSON], який в силу об'єктивних обставин на теперішній час не знаходитися на території України, проживає за її межами , але продовжує виконувати свої батьківські обов'язки , а також за таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed