Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач 13.05.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по відсоткам нарахованих на прострочену заборгованість по відсоткам за кредитним договором № К2Н0RX3600784 від 03.06.2006 року за період з 28.04.2011 року по 28.04.2016 року у розмірі 22359,65 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 03.06.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № К2Н0RX3600784, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 2988,26 грн. Відповідач особистим підписом в заяві підтвердив свою згоду про те, що він попередньо був ознайомлений та погодився з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі, підписана заява про отримання кредиту разом із запропонованими банком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між банком та відповідачем кредитний договір. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Так умовами договору передбачено, що банк надає клієнтові строковий кредит у сумі 2988,26 грн. на строк з 03.06.2006 року по 04.06.2007 року, включно в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені в заяві та відповідно до умов строки. При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 12,37 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Відповідач ж не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, у зв'язку з чим розмір простроченої заборгованості перед банком станом на 28.04.2016 року, становить 2988,26 грн. Згідно п. 5.5 умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони дійшли згоди, що термін позовної давності по вимогам щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Отриманні відповідачем кредитні кошти на даний час не повернуті, враховуючи, що договір № К2Н0RX3600784 від 03.06.2006 року не є розірваним, чи припиненим, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам нарахованих на прострочену заборгованість за кредитним договором № К2Н0RX3600784 від 03.06.2006 року за період з 28.04.2011 року по 28.04.2016 року у розмірі 22359,65 грн. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2016 р. у вказаній цивільній справі у позові ПАТ «КБ «Приватбанк» відмовлено (ас.32-34). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2017 р. вказане вище судове рішення залишено без змін, у задоволені апеляційної скарги Банку відмовлено (ас. 57-59). Проте, ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 01.11.2017 р. рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2016 р. та ухвала Апеляційного суд м. Києва від 08.02.2017 р. скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (ас. 96-97). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2017 р. матеріали справ прийнято до провадження під головуванням судді Шум Л.М. (ас. 100). Ухвалою суду від 18.07.2018 р. підготовче засідання розпочато та відкладено, представником жодних клопотань заявлено не було (ас. 104-105). В підготовчому засіданні 06.12.2018 р. за згодою представника позивача підготовче засідання було проведено та завершено, заяв, клопотань, доповнень з боку позивача до суду не надходило, розгляд справи призначено по суті. У судовому засідання представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, вказав про можливість розгляду справи по суті на підставі наявних в справі письмових матеріалів та у відсутність відповідача. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином (ас. 108), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу за його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника рішення. Суд, заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-8 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.. Судом встановлено, що 03.06.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № К2Н0RX3600784, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 2988,26 грн., а позичальник, зобов'язався повернути кредит та відсотки за користування кредитними коштами до 04.06.2007 року (а.с. 6-10). Підписанням заяви на отримання кредиту відповідач підтвердив ознайомлення та згоду з умовами договору, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, встановленими банком. Умовами договору передбачено зобов'язання відповідача здійснювати погашення заборгованості за кредитом, відсотках та оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що предметом даного позову є вимога банку про стягнення із відповідача простроченої заборгованості за вказаним кредитним договором по відсотках за період з 28.04.2011 року по 28.04.2016 року у розмірі 22359,65 грн. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, заявивши даний позов, позивач не виконав, передбаченого статтею 81 ЦПК України, процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами факту надання кредиту відповідачу, розміру і періоду виникнення боргу за кредитом, відсотками і неустойкою. Так, у підтвердження позовних вимог позивачем було надано лише довільно складений розрахунок боргу (а.с. 5). При цьому зі змісту даного розрахунку не вбачається розрахунку за періоди із вимогами про стягнення з якими звернувся до суду позивач та які складові у нього були включені. Разом з тим, належним доказом наявності кредитної заборгованості є відповідні платіжні документи, або виписка про рух коштів на особовому рахунку позичальника, відповідні докази отримання кредиту позичальником, як то заява на отримання готівки, заява на переказ коштів на особовий рахунок та ін. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що Вищий спеціалізований суд України в своїй ухвалі від 01.11.2017 р. скасовуючи рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2016 р. та ухвалу Апеляційного суд м. Києва від 08.02.2017 р. наголосив на необхідність роз'яснення позивачу його обов'язок щодо надання доказів на обґрунтування позовних вимог, попередження останнього про наслідки невчинення вказаних дій, визнання явки представника банку обов'язковою та отримання додаткових пояснень від представника Банку у разі такої необхідності. Проте, з'явившись до суду 06.12.2018 р. представник Банку, якому були роз'яснення його процесуальні права та обов'язки, підтримав позовні вимоги у обсязі поданому у травні 2016 р., жодних клопотань, заяв та доповнень до суду від останнього не надходило, додаткових пояснень щодо предмету позову представник Банку не надав, при цьому, вказав, що з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.11.2017 р. ознайомлений. На підставі наведеного вище суд постановляє дане судове рішення на підставі наявних письмових доказів у вказаній цивільній справі. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, необґрунтованість і недоведеність належними і допустимими засобами доказування заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог зумовлює відсутність правових підстав для задоволення даного позову. Враховуючи вищевикладене та дослідивши зібрані матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що представник позивача всупереч ст. 81 ЦПК України, не довів в судовому засіданні свої позовні вимоги, не надав суду безперечних доказів в обґрунтування та підтвердження останніх, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed