Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), Черкаської міської ради (м. Черкаси, вул. Байди Вишневецького, 36) про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивує тим, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 05.11.1959 року. [INFO] померла його мати [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1997 року, зареєстрованому на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за № 32, його матері належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстровано к КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Його батько, починаючи з 05 листопада 1959 року та до смерті своєї дружини проживав постійно разом з нею, в тому числі, на момент її смерті, а тому, після смерті матері належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] успадкував його батько, проте, він не встиг оформити своє право власності. [INFO] помер йог батько [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1997 року, зареєстрованому на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за № 32, його батькові належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстровано у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Позивач зазначає, що у встановлений законом строк він звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Р. В. із заявою про прийняття спадщини, а по завершенню шестимісячного строку із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.08.2021 № 230/02-31приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Р.В. відмовлено йому у видачі свідоцтва на спадщину за законом , мотивуючи це тим, що договір купівлі-продажу від 30.10.1997, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за № 32 не є нотаріально посвідченим. Просить суд визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м. 20 вересня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 19 листопада 2021 року н6а запит суду від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Р.В. надійшла копія спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] . Представник позивача-адвокат Топор А. І. надав суду заяву про проведення судового засідання без участі позивача та його представника. Зазначив, що позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Також зазначив,що розгляд справи просить здійснювати без його участі. Відаповідач Шабанова Н. О. .через канцелярію суду надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Також зазначила, що розгляд справи просить здійснювати без його участі. Представник відповідача Черкаської міської ради за дорученням Волкович Ю.О. надала суду заяву, в якій зазначила, що просить проводити судове засідання без її участі. Також зазначила, що заперечує проти позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України) Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.\~3, 4 ст.\~77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.\~2 ст.\~78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст.\~13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1998 року, зареєстрованого на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості», [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з Довідки № 21576о від 01 квітня 2021 року, виданої КП «ЧООБТІ», право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у КП «ЧООБТІ» за [PERSON] (1/2 частка) та за [PERSON] (1/2 частка). Відповідно до Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] [INFO] померла. Відповідно до Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] [INFO] помер. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 серпня 2021 року, підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] є те, що договір купівлі-продажу зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» 30 жовтня 1997 року нотаріально посвідчений не був. Як вбачається із копії спадкової справи № 16/2021, яка надана до суду приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Р.В. , 08 грудня 2020 року з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] . На день його смерті залишилось спадкове майно, що складається щ квартири [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні встановлено, що Договір купівлі-продажу від 30 жовтня 1997 року, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за № 32 укладений до набрання чинності ЦК України від 01 січня 2004 року, а тому, до даних правовідносин в частині визначення належної форми укладення договору слід застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року. За загальними правилами, визначеними у ст.ст. 47,227 ЦК Української РСР (в редакції від 27 грудня 1996 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу жилого будинку (його частини) підлягали нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР (в редакції від 27 грудня 1996 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Тому, у відповідності до ЦК Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про товарні біржі» ( в редакції від 16 лютого 1993року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Відповідлно до ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» (в редакції від 16 лютого 1993року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Тобто, відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» (в редакції від 16 лютого 1993року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на момент укладання [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, законодавство дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення. Згідно з п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392\~ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~статей 1216-1218\~ЦК України\~спадкуванням є\~перехід прав\~та обов`язків\~(спадщини)\~від фізичної\~особи,\~яка померла\~(спадкодавця),\~до інших\~осіб (спадкоємців).\~Спадкування здійснюється\~за заповітом\~або за\~законом.\~До складу\~спадщини входять\~усі права\~та обов`язки,\~що належали\~спадкодавцеві на\~момент відкриття\~спадщини і\~не припинилися\~внаслідок його\~смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях\~1261-1265 цього\~Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст.\~1223 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець,\~який прийняв\~спадщину,\~у складі\~якої є\~нерухоме майно,\~зобов`язаний звернутися\~до нотаріуса\~або в\~сільських населених\~пунктах -\~до уповноваженої\~на це\~посадової особи\~відповідного органу\~місцевого самоврядування\~за видачею\~йому свідоцтва\~про право\~на спадщину\~на нерухоме\~майно. Згідно з п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем. В судовому засіданні встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин не передбачалось нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладення такого договору на товарній біржі, а тому, набуття [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] було правомірним, а форма такого набуття відповідала вимогам законодавства. Крім того, згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» в частині, що не суперечить нормам чинного цивільного процесуального законодавства, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред?явлено позов, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача. Після залучення співвідповідача, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Враховуючи вищезазначене, позивачем та його представником не доведено, що [PERSON] та [PERSON] будь-яким чином порушуються, не визнаються або оспорюються його права, свободи чи інтереси, а тому в частині позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, надані письмові докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для часткового задоволення даного позову. Крім того, представником позивача адвокатом Топор А.І. заявлено, що судові витрати, понесені у зв`язку з подачею до суду даного позову в розмірі 908 грн. 00 коп., позивач залишає за собою, а тому відсутні підстави для стягнення їх з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed