Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 квітня 2016 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Кодимської міської ради Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи та відшкодування завданої внаслідок цього моральної шкоди (а.с.1-3). В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що 30 листопада 2015 року відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України розпорядженням Кодимського міського голови вона була звільнена з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради. Після звільнення з роботи відповідач всупереч вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення не виплатив їх належної при звільненні заробітної плати, яку частково виплатив лише 03 грудня 2015 року в сумі 1952 грн. У зв'язку з тим, що заробітна плата була виплачена не у повному обсязі, 04 грудня 2015 року вона звернулась до відповідача з заявою про перерахунок виплачених коштів, після чого 15 грудня 2015 року отримала заробітну плату в сумі 143 грн.80 коп. та 02 лютого 2016 року - ще 90 грн.36 коп. У зв'язку з цим, відповідно до ст.117 КЗпП України просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 листопада 2015 року до 01 лютого 2016 року в сумі 4050 грн.18 коп. Окрім цього, просила стягнути з відповідача спричинену несвоєчасною виплатою заробітної плати моральну шкоду в сумі 5000 грн., оскільки вона є інвалідом 2 групи, хворіє, потребує лікування, якого не могла отримати внаслідок несвоєчасного отримання заробітної плати. Представник відповідача Мінакова Л.В. (діє відповідно до виданої Кодимським міським головою довіреності №02-17/375 від 13 квітня 2016 року строком дії до 31 грудня 2016 року) заявленого позову не визнала та пояснила, що дійсно позивач [PERSON] 30 листопада 2015 року відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України розпорядженням Кодимського міського голови була звільнена з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради. У зв'язку із закінченням операційного часу в управлінні державної казначейської служби Кодимського району, належна позивачеві до виплати заробітна плата в сумі 1952 грн. була перерахована міською радою на рахунок управління казначейства наступного дня - 01 грудня 2015 року. 04 грудня 2015 року позивач звернулась до міської ради з заявою про перерахунок виплаченої їй заробітної плати, після чого 17 грудня 2015 року їй було довиплачено 143 грн.82 коп. заробітної плати. Після чого, 31 грудня 2015 року позивач повторно звернулась з заявою про перерахунок виплаченої заява, на підставі якої 19 січня 2016 року їй було виплачено ще 90 грн.36 коп. Зазначені кошти не були нараховані позивачеві вчасно через відсутність в міській раді трудової книжки позивача. У зв'язку з цим не вбачає провини відповідача у несвоєчасній виплаті позивачеві заробітної плати при її звільненні, тому просила у задоволенні її вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні з роботи відмовити. З цих же підстав просила відмовити у задоволенні і вимог позивача про стягнення моральної шкоди. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові пояснення, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що розпорядженням Кодимського міського голови Одеської області Склярука В.О. №24 від 30 листопада 2015 року позивач [PERSON] відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України була звільнена з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради (а.с.3,29). Згідно із статтею 47 та частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Судом встановлено, що платіжним дорученням №809 від 01 грудня 2015 року Кодимська міська рада на рахунок управління державної казначейської служби України в Кодимському районі перерахувала грошові кошти в сумі 4907 грн.99 коп., з який 1952 грн.08 коп. для виплати [PERSON] заробітної плати за грудень місяць відповідно до платіжної відомості за грудень місяць 2015 року (а.с.30-31). У зв'язку з невиплатою належної при звільненні заробітної плати у повному обсязі, позивач [PERSON] 04 та 25 грудня 2015 року зверталась до Кодимської міської ради з заявами про донарахування їх належної заробітної плати, після чого платіжними дорученнями №894 від 14 грудня 2015 року та №11 від 19 січня 2016 року позивачеві було перераховано 143 грн.81 коп. та 90 грн.36 коп. відповідно (а.с.33-39). Частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Днем порушеного права позивача [PERSON] на отримання належних при звільненні грошових коштів є 03 грудня 2015 року коли позивач отримала заробітну плати при звільненні, але не в повному обсязі (а.с.15). Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», вказав, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), тому необхідно з'ясовувати зазначену дату. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Судом встановлено, що заяву про звільнення з роботи позивач [PERSON] надала до Кодимської міської ради 18 листопада 2015 року (а.с.28). Однак, у зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному з 19 по 27 листопада 2015 року (листок непрацездатності серії АГЗ №292263 - а.с.27), розпорядження про її звільнення було винесене наступного робочого дня після закінчення лікарняного, зокрема - 30 листопада 2015 року. В цей день, позивач на роботі була відсутня, тому належні їй при звільненні грошові кошти були перераховані на рахунок УДКС України в Кодимському районі 01 грудня 2015 року, тобто наступного дня, що відповідає положенню ч.1 ст.116 КЗпП України. В той же час, належні позивачеві при звільненні кошти були виплачені їй не в повному обсязі, зокрема платіжними дорученнями №894 від 14 грудня 2015 року та №11 від 19 січня 2016 року позивачеві було донараховано 143 грн.81 коп. та 90 грн.36 коп. відповідно (а.с.33-39), що за умови доведеності вини відповідача може бути підставою для покладення на нього передбаченого ст.117 КЗпП України обов'язку виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. Однак, з врахуванням вимог ч.1 ст.233 КЗпП України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які є в п.25 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, оскільки, як вже зазначалось, днем порушення права позивача [PERSON] на отримання належних при звільненні грошових коштів є 03 грудня 2015 року, коли перерахована відповідачем заробітна плата не в повному обсязі, зокрема в сумі 1952 грн.08 коп., надійшла на особистий банківських рахунок позивача (а.с.15). У зв'язку з цим, з огляду на відсутність обставин, які б свідчили про поважність пропуску позивачем визначеного ч.1 ст.233 КЗпП строку звернення до суду, з врахуванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які є в абз.6 п.25 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову [PERSON] у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи через пропуск строку звернення до суду із вказаними вимогами. Відмова у задоволенні позову в цій частині є підставою для відмови у задоволенні позову позивача і в частині відшкодування завданої їй моральної шкоди, оскільки застосування положень ст.237-1 КЗпП України про відшкодування моральної шкоди є похідним від задоволення основних вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed