Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач 27 лютого 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача (на підставі угоди) посилався на те, що від незареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] має неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає, а тому позивач просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі - 800 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково і пояснила, що від шлюбу з позивачем має одну неповнолітню дитину - сина [PERSON]. Згодна сплачувати аліменти, але в меншому розмірі, ніж той, на якому наполягає позивач. Вислухавши вимоги представника позивача, пояснення відповідача, яка визнала позов частково, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягають задоволенню частково, з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… В судовому засіданні встановлено, що відповідач є матір»ю неповнолітнього [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане Грабівською сільською радою Кодимського району Одеської області 29 червня 2005 року) (а.с. 5). Таким чином, відповідач зобов'язаний утримувати свою неповнолітню дитину, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Як убачається з досліджених під час судового розгляду матеріалів, відповідач не працює, постійного заробітку не має, а тому не в змозі сплачувати аліменти у розмірі, визначеному позивачем. З огляду на те, що відповідач не працює і не має гарантованого заробітку, інших виплат по виконавчим документам не має, суд прийшов до висновку про стягнення з останньої аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. На підставі ст. ст. 180, 181, 184, 191,84 СК України,

Outcome: partial