Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.06.2018 року звернулася у суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати між ними шлюб, укладений та зареєстрований 12.11.2011 року виконавчим комітетом Верхнячківської сільської ради Сколівського району Львівської області, про що складений актовий запис № 12. Після розірвання шлюбу позивач просить змінити їй прізвище на «Гавин». Судові витрати у справі залишає за собою. Ухвалою судді від 13.08.2018 року вказаний позов, після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 04.09.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~Розгляд справи по суті відбувся 10.10.2018 року, з участю сторін. Позов обґрунтовано тим, що сімя сторін фактично розпалася та існує тільки формально. Сторони втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми. З червня 2018 року сторони, проживають окремо, хоча фактично, в силу конфліктів на ґрунті ревнощів, не підтримують шлюбних відносин з часу народження їх сина [PERSON], [INFO]. Після того, як позивач втекла від відповідача з місця їх проживання у [INFO] до м. Сколе Львівської області, де зараз проживає у найманому житлі та офіційно працевлаштована, сторони не примирилися і надалі проживають окремо, миритися та зберігати шлюб, а також повертатися до відповідача позивач не бажає, оскільки вважає себе приниженою та обмеженою у шлюбі, в силу авторитарних поглядів відповідача на шлюб та сімю, на спілкування з оточуючими тощо. Крім того, зі слів позивача, мають місце постійні образи з боку відповідача, нешанобливе ставлення та застосування щодо неї психологічного і фізичного насильство, а такі дії вчиняються відповідачем при їх малолітньому синові. З огляду на вказане, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом. \~ \~ \~ \~Позивач та її представник адвокат [PERSON] у судове засідання щодо розгляду справи по суті зявилися, позов підтримали, просили такий задовольнити з наведених у ньому підстав. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] у судове засідання щодо розгляду справи по суті зявилися, проти розірвання шлюбу заперечили з підстав нестійкого розладу у сімї та можливості примирення подружжя [PERSON]. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав, однак просив суд надати їм з позивачем термін на примирення. \~ \~ \~ \~Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та розяснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони вступили у шлюб 12.11.2011 року, який був зареєстрований виконавчим комітетом Верхнячківської сільської ради Сколівського району Львівської області, про що складений актовий запис № 12. Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-СГ № 335656, виданим повторно Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 14.06.2018 року. Від спільного проживання у сторін народився син [PERSON], [INFO], який на даний час є малолітнім і проживає разом із відповідачем за зареєстрованим місцем його проживання у [INFO]. Статтею 110 СК України визначено право на предявлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. Як встановлено судом, сторони з червня 2018 року не проживають в одному будинку, не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Такі дії сторін викликані несумісністю характерів, різними поглядами на життя та ведення спільного господарства. Факт проживання позивача окремо від відповідача стверджується та доводиться зібраними матеріалами справи, не заперечувався учасниками справи у ході судового розгляду. Це повязано з тим, що позивач поїхала від відповідача з місця їх проживання у [INFO] до м. Сколе Львівської області, де зараз проживає у найманому житлі. Такі дії позивача викликані постійними відчуттями свого приниження у шлюбі, обмеженням її елементарних людських прав силу авторитарних поглядів відповідача на шлюб та сімю, на спілкування з оточуючими та на стосунки чоловіка і жінки в цілому, що триває уже близько пяти останніх років, після народження сина. Проти надання терміну на примирення, незважаючи на біль з приводу відсутності належного спілкування з дитиною, позивач заперечила у категоричній формі, оскільки боїться повертатися до чоловіка за місцем його проживання з дитиною, не може більше миритись із нешанобливим ставленням відповідача та застосуванням щодо неї психологічного тиску, обмеженням її прав. Судом також встановлено, що відповідач, незважаючи на висловлення у судовому засіданні наміру примиритись із позивачем, жодних дій з вказаного приводу, починаючи з часу звернення позивача до суду із даним позовом, а це червень 2018 року, - не вчиняв, а навпаки, під час навідувань позивачем їх малолітнього сина, продовжував зясування стосунків та навязування позивачу свого бачення сімейних стосунків, що свідчить про інше усвідомлення самого примирення відповідачем, яке, нажаль, не має нічого спільного із компромісом чи зустрічними поступками по відношенню одне до одного. При цьому, надана відповідачем позитивна характеристика на нього за місцем проживання з приводу відсутності скарг від мешканців села може свідчити про поведінку відповідача у місцевій громаді і аж ніяк не свідчить про його поведінку та стосунки у сімї, зокрема по відношенню до позивача. Відтак, підстав для вживання передбачених ст. 111 СК України заходів щодо примирення подружжя [PERSON] у суду не було. Таким чином, на переконання суду, подальше спільне життя сторін і збереження їх шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам позивача, а особливо враховуючи ту обставину, що у таких неприйнятних умовах сімейного життя буде зростати дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. Як розяснюється у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Виконуючи вищенаведені приписи, беручи до уваги емоційний стан позивача, судом беззаперечно встановлено, що шлюбні відносини сторін припинені, сторони втратили одне до одного почуття поваги, любові, і такі обставини підтверджується зібраними у справі доказами, у звязку з чим суд вважає, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, суперечило б інтересам позивача, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved