Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся 14.12.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача, [PERSON] , на його користь грошову суму в розмірі 1 504 502,76 грн в якості 1/2 частини грошових коштів, сплачених ним на погашення кредитної заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року зі всіма змінами та доповненнями до нього та стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 9 162,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування позивача та відповідача у шлюбі, з метою забезпечення своєї родини, сторони будували (організовували будівництво) житлових будинків на придбаних з цією метою земельних ділянках та продажу цих будинків з метою одержання прибутку для забезпечення потреб родини за наявні кошти родини, але основна частина грошових коштів були кредитними, які після продажу чергового об`єкту повертались кредитору або вкладались в чергове будівництво. В період шлюбу, 28.11.2007 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АК БСР «Укрсоцбанк») укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006 (далі кредитний договір), за яким кредитор зобов`язався надавати кредит в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 490 000 доларів США, з графіком зниження максимального ліміту заборгованості, вказаного в пункті 1.1.1 на строк до 05.11.2017 року. Зазначає, що кредитний договір укладено за згодою [PERSON] , між якою та АК БСР «Укрсоцбанк» 28.03.2010 року укладено нотаріально посвідчений договір поруки № 820/16/10-007, за яким поручитель зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за договором невідновлювальної кредитної лінії № 838/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року. Грошові кошти, що отримувались позивачем [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року витрачались родиною на придбання у спільну сумісну власність з відповідачем майна і кошти, отримані від кредиту, витрачались саме в інтересах родини та на потреби їх родини та майно навіть купувалось на ім`я відповідача [PERSON] . Виконання зобов`язання з повернення отриманих кредитних коштів в період з моменту їх отримання та до кінця жовтня 2012 року до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та сплата відсотків за користування кредитними здійснювалось за спільні грошові кошти подружжя. Після припинення шлюбних відносин в жовтні 2012 року, зобов`язання з повернення отриманих кредитних коштів та сплату відсотків за користування ними за вказаним договором виконано позивачем особисто та одноособово за рахунок його власних грошових коштів. Позивачем [PERSON] за період з 01.11.2012 року по день остаточного розрахунку по кредитному договору 14.12.2015 року включно, особисто, за власні грошові кошти, сплачено банку на виконання умов кредитного договору грошову суму в розмірі 3 009 005,53 грн, з якої 2 201 665,66 грн сума основного зобов`язання та 807 33,87 грн сума нарахованих відсотків. Оскільки позивач самостійно здійснив повне погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, отже у позивача виникло право на звернення до іншого солідарного боржника відповідача по справі щодо стягнення 1/2 сплачених ним за договором коштів, на підставі чого просить задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] 1 504 502,76 грн. 21.01.2019 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1/2 частини сплачених позивачем грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.01.2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та до вирішення даного спору по суті накладено заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , право власності, яке належить [PERSON] в межах ціни позову 1 504 502,76 грн. 29.05.2019 року ухвалою суду задоволено заяву представника [PERSON] про заміну заходу забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1/2 частини сплачених позивачем грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, з метою забезпечення позовних вимог замінено один захід забезпечення позову іншим, а саме: накладено заборону відчуження на нерухоме майно, яке належить [PERSON] , шляхом заборони відчуження нежитлових приміщень підвалу № № V, Va, Vб, Vв, Vг, VII, VIIа, VIIIa в літ. «А-4», які розташовані за адресою: [ADDRESS] в межах ціни позову1 504 502,76 грн. Скасовано заборону відчуження квартири [ADDRESS] , яка на праві власності зареєстрована за [PERSON] , накладену ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 28.01.2019 року. Постановою Харківського апеляційного суду від 25.09.2019 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , ухвалу суду першої інстанції від 29.05.2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою в задоволенні заяви [PERSON] про зміну заходів забезпечення позову відмовлено. 27.09.2019 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1/2 частини сплачених позивачем грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.08.2020 року задоволено касаційну скаргу [PERSON] , скасовано постанову Харківського апеляційного суду від 25.09.2019 року та залишено в силі ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.05.2019 року. 08.10.2020 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1/2 частини сплачених позивачем грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, прийнято до провадження судді Дзержинського районного суду міста Харкова Аркатової К.В., призначено справу до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.04.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання справ в одне провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 1/2 частини сплачених позивачем грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи за її відсутності позов просила залишити без задоволення з підстав, викладених у раніше поданому відзиві, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , вказуючи про те, що шлюб між сторонами у справі розірвано рішенням суду 04.06.2014 року, набрало законної сили 18.07.2014 року, твердження позивача про те, що з 2012 року він з відповідачкою не проживав однією сім`єю не відповідає дійсності. З довідки, долученої позивачем до позову вбачається, що після розірвання шлюбу останнім погашено 992802 грн. заборгованості за кредитом та 307406,60 грн. відсотків за користування ним, всього 1300208,60 грн. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності до статей 13,81 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. З 25.07.2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюб, а у жовні 2012 року фактично припинили шлюбні відносини та рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова 17.12.2012 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.07.2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1082 розірвано (справа № 2012/9367/2012, провадження № 2/2012/2804/2012). Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області від 31.01.2013 року задоволено заяву [PERSON] про відмову від позову до [PERSON] про розірвання шлюбу, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.12.2012 року скасовано, провадження у справі закрито. 04.06.2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова задоволено позов [PERSON] та розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.07.2003 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1082 (справа № 639/4223/14, провадження № 2/639/1411/2014). Зазначене рішення суду від 04.06.2014 року набрало законної сили 18.07.2014 року. Відповідно до\~статті 68\~Сімейного кодексу\~України розірвання\~шлюбу не\~припиняє права\~спільної сумісної\~власності на\~майно,\~набуте за\~час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 28.11.2007 року між позивачем [PERSON] (позичальником) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитором) укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006, за яким кредитор зобов`язався надавати кредит в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 490 000 доларів США, з графіком зниження максимального ліміту заборгованості, вказаного в пункті 1.1.1 на строк до 05.11.2017 року. Зазначений договір відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006 укладено за згодою дружини позивача [PERSON] , відповідача по справі [PERSON] , що підтверджується наступними обставинами. 28.11.2007 року, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитором) та позивачем [PERSON] (позичальником) та відповідачем [PERSON] (поручителем) укладено догорів поруки № 838/12-27/37/7-006, за яким поручитель зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 838/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року. Відповідно до пункту 1.2 договору поруки вказано, що поручитель ознайомлений з умовами договору кредиту, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має. Між цими ж сторонами 25.03.2010 року укладено нотаріально посвідчений договір поруки № 820/16/10-007, за яким поручитель зобов`язався перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за договором невідновлювальної кредитної лінії № 838/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року. Також відповідно до пункту 1.2 вказаного договору поруки вказано, що поручитель ознайомлений з умовами договору кредиту, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має. Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною четвертою статті 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Грошові кошти, що отримувались позивачем за договором відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року витрачались родиною на придбання у спільну сумісну власність з відповідачем майна, отже кошти, отримані від кредиту, витрачались саме в інтересах родини та на потреби їх родини, майно в тому числі купувалось на ім`я [PERSON] , а саме сторонами за кредитні кошти придбано: - 29.01.2009 року за договором купівлі-продажу придбано на ім`я [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, що знаходиться: [ADDRESS] , вартість якої склала 200 000 грн, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Даньшиною К.І., зареєстрованого в реєстрі за № 276; - 09.09.2008 року придбано за договором купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартість якої склала 104 300 грн, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4016. Окрім того, грошові кошти, що отримувались за договором відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року витрачались родиною на будівництво житлових будинків на куплених земельних ділянках, а саме: - на земельній ділянці, придбаній 13.04.2007 року на підставі договору купівлі-продажу на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2876, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , побудовано житловий будинок літ. «А-2» з надвірними спорудами, загальною площею 322, 8 кв. м, житловою площею 86,2 кв.м. Після закінчення будівництва на ім`я [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Київською районною у місті Харкові радою 24.04.2008 року та зареєстровано в КП «ХМБТІ» 05.05.2008 року. Викладене підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.04.2008 року, витягом з КП «ХМБТІ» від 05.05.2008 року, рішенням Виконавчого комітету Київської районної у місті Харкові ради від 15.04.2008 року № 71-7 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] », змістом договору купівлі-продажу від 25.07.2008 року. - на земельній ділянці, що придбана 09.09.2008 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки на ім`я [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою Ю.В., реєстровий № 4016, також подружжям побудовано житловий будинок літ. «А-3» загальною площею 437, 0 кв.м., житловою площею 190, 9 кв.м. з входом в цокольний поверх літ. «а», приямком літ. «а1», ганком літ. «а2», верандою літ. «а3» та балконом літ. «а4», що підтверджується відомостями технічного паспорта на вказаний будинок. Документом, що підтверджувало право власності було рішення Київського районного суду міста Харкова від 12.11.2009 року по справі № 2-6830/09/16, право власності зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.03.2010 року. В подальшому вказаний житловий будинок разом з земельною ділянкою продано саме [PERSON] за договорами купівлі-продажу від 16.07.2015 року. - на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що придбана 07.12.2007 року також на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Даньшиною К.І., за реєстровим номером № 1-268 побудовано житловий будинок, але до теперішнього часу не введений до експлуатації. Будівництво також відбувалось за грошові кошти отримані за кредитним договором. Відповідно до пункту 1.2. договору відновлювальної кредитної лінії № 828/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року кредит надавався позичальнику на поточні потреби, що давало сторонам справи можливість використовувати ці кошти як на придбання земельних ділянок так і на здійснення будівництва на цих та інших земельних ділянках та і витрачати ці кошти на ремонтні роботи в об`єктах нерухомості що вже їм належали на праві спільної сумісної власності. Так, слід зазначити, що виконання зобов`язання з повернення отриманих кредитних коштів в період з моменту їх отримання та до кінця жовтня 2012 року до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та сплата відсотків за користування кредитними здійснювалось за спільні грошові кошти подружжя сторін по цій справі. Згідно зі статтею 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Як визначено частиною першою статті 544 Цивільного кодексу України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Право на зворотну вимогу (регрес) виникає у одного з солідарних боржників до інших лише після виконання ним солідарного обов`язку. Правовий аналіз положень зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені у ній, настають лише в разі повного виконання боржником солідарного обов`язку. Часткове виконання боржником солідарного обов`язку не породжує перехід до нього права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. За правилом\~статті 60\~Сімейного кодексу\~України майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісноївласності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 Сімейного кодексу України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. На момент припинення шлюбних відносин сторін, а саме: станом на 01.11.2012 року, строкова заборгованість за вказаним кредитним договором перед банком складала 2 509 072,26 грн та строкова заборгованість по нарахованим відсоткам складала 30 312,24 грн що загалом складало 2 539 384,50 грн, що підтверджується відповідною копією довідки АТ «Укрсоцбанк» № 04.22-08/96-10703 від 11.12.2018 року, наявної в матеріалах справи. Суд зазначає, що після припинення шлюбних відносин сторін по справі в жовтні 2012 року, зобов`язання з повернення отриманих кредитних коштів та сплату відсотків за користування ними за вказаним договором виконано позивачем особисто та одноособово за рахунок його власних грошових коштів. Так, позивачем [PERSON] за період з 01.11.2012 року по день остаточного розрахунку по кредитному договору 14.12.2015 року включно, особисто, за власні грошові кошти, сплачено банку на виконання умов кредитного договору грошову суму в розмірі 2 201 665,66 грн сума основного зобов`язання та 807 33,87 грн сума нарахованих відсотків, що загалом склало 3 009 005,53 гривень 53 копійки. Викладене підтверджується копією довідки АТ «Укрсоцбанк» № 04.22-08/96-10704 від 11.12.2018 року, завірена копія якої міститься в матеріалах справи. Суд звертає увагу на те, що повне погашення заборгованості за кредитним договором від 28.11.20007 року зі сторони позивача відбулось 14.12.2015 року, таким чином позивач в порядку регресу має право на стягнення з відповідачки 1/2 частини сплачених ним особисто на погашення кредитної заборгованості грошових коштів в розмірі 1 504 502,76 грн (3 009 005,53 грн : 2). Зі змісту договору про внесення змін № 5 від 14.12.2015 року до договору відновлювальної кредитної лінії № 838/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року вбачається, що сторони домовились про те, що станом на дату укладання цього договору про внесення змін, заборгованість за договором кредиту 1300208 грн, заборгованість по відсоткам за користування Кредитом в сумі 307406 грн. Сторони прийшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, які викладені в договорі кредиту (з урахуванням всіх змін та доповнень до нього): сторони домовились, що погашення заборгованості за договором кредиту в сумі 1300208 грн здійснюється позичальником не пізніше 14.12.2015 року; сторони домовились, що в разі якщо позичальник належним чином виконає умови, які викладені в пункті 3.1 цього договору про внесення змін, то позичальник набуває право на анулювання (прощення) залишку заборгованості за договором кредиту. У день виконання умов, які викладені в пункті 3.1 цього договору про внесення змін позичальник надає кредитору підписану «Заяву на сплату заборгованості з частковим анулюванням» форма якої зазначена у додатку № 1 до цього Договору про внесення змін (надалі за текстом «Заява» не пізніше 16 год. 30 хв. поточного робочого дня кредитора, в якій позичальник внесе суму, зазначену в пункті 3.1 цього договору про внесення змін, також інші умови. Згідно до умов вказаного договору про внесення змін № 5, позивачем в строки, передбачені умовами, а саме: 14.12.2015 року подано заяву на сплату заборгованості з частковим анулюванням за формою встановленою у додатку № 1 до договору, та позивачем сплачено 1 300 208,60 грн. Відповідно до довідки АТ «Укрсоцбанк» № 04.22-08/96-10701 від 11.12.2018 року заборгованість за договором кредиту № 838/11-27/37/7-006 від 28.11.2007 року зі строком користування по 05.11.2017 року, повністю погашена 14.12.2015 року [PERSON] . Зазначена обставина перерахування останнього платежу 14.12.2015 року в розмірі 1 300 208,60 грн підтверджується як вищевказаною довідкою, так і довідкою АТ «Укрсоцбанку» № 04.22-08/96-10704 від 11.12.20018 року, в якій міститься роздруківка всіх платежів за вищевказаним кредитним договором, де в пункті 47 , що датується 14.12.2015 року, міститься останній платіж на вищевказану суму 1 300 208,60 грн 999 802 грн сплачена сума боргу за кредитом та 307 406, 60 грн сплачені відсотки за кредитом. Таким чином, позивач, в порядку регресу, має право на стягнення з відповідача 1/2 частини сплачених ним особисто на погашення кредитної заборгованості грошових коштів в розмірі 1 504 502,76 грн (3 009 005,53 грн : 2). Вищевикладені висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 року по справі № 727/4089/15-ц (провадження 61-4597св18), від 09.01.2020 року по справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19), від 05.02.2020 року по справі № 760/27180/17 (провадження № 61-12765св19), від 02.04.2020 року по справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18), від 24.06.2020 року по справі № 311/245/18 (провадження № 61-40095св18), від 20.11.2020 року по справі № 760/9191/15-ц (провадження № 6-9251св19), від 17.02.2021 року по справі № 459/1365/17-ц (провадження № 61-17206св20). За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Посилаючись на те, що сторони після розірвання шлюбу 17.12.2012 року Жовтневим районним судом м. Харкова відновили сім`ю й проживали однією сім`єю та вели спільне господарство до розірвання шлюбу у 2014 році, відповідачем не надано належних та допустимих доказів для підтвердження вказаних обставин. Крім того, слід зазначити, що в рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.06.2014 року, яке набрало законної сили 18.07.2014 року, зазначено, що: «…проживав він (позивач) з відповідачкою разом однією сім`єю до жовтня 2012 року, після чого їх проживання однією сім`єю було фактично припинено.» Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, доводи відповідача щодо відновлення з позивачем сім`ї, проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства до розірвання шлюбу у 2014 році є непереконливими та недоведеними відповідачем і спростовуються матеріалами справи, зокрема, фото знімками, що відображають відпочинок позивача з іншими жінками та свята за час з жовтня-листопада 2012 року до середини 2014 року, копіями закордонних паспортів про подорожі без відповідача, наявність яких свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин, як це і відображено у рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.06.2014 року, що набрало законної сили 18.07.2014 року. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом\~України принципу верховенства права. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї головної функції ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про те, що боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того з ким із подружжя укладений кредитний договір. Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором відновлювальної кредитної лінії від 28.11.2007 року складає 1 504 502,76 грн. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] документально підтверджена сплачена сума судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved