Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач 15.01.2015 року звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 14 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «УкрСибанк» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту № 110955178000. Вказав, що кредитний договір не відповідає законодавству і його потрібно визнати недійсним з наступних підстав: Кредитний договір є недійсним виходячи з норм матеріального права, а саме: Зазначив, що у пункті 9.5. Договору зазначено, що строк дії даного договору встановлюється з дня укладення цього договору і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені; разі її нарахування. Таке тлумачення не може розглядатися як установлення строку- дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України. Згідно з цією нормою права строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Також вказав, що згідно з п. 1.1.2 Правила після підписання сторонами Договору, стають його невід'ємною частиною. Підписуючи Договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та Правилах. Також зазначив, що відповідно до п.22 ч.1 ст.1 Закону «Про захист про споживачів» встановлено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Виходячи з вищевикладеного, строк Кредитного договору не встановлений, що прямо суперечить ч.3 ст. 180 ГКУ, а відтак Кредитний договір є недійсним. Посилаючись на викладене просив, визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 11095178000 від 14 грудня 2006 року, що підписаний Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «УкрСибанк») та ним. У судове засідання представник позивача не з'явився до суду надав заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив у повному обсязі надавши суду письмові заперечення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Проаналізувавши матеріали справи та дослідивши всі докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так судом встановлено, що 14 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11095178000, згідно якого підписанням Кредитного договору позивач засвідчує, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе, а також що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів»Даний Договір був власноруч підписаний [PERSON], що свідчить про те, що він погодився з усіма його умовами. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України. Відповідно до ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.20091. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Тобто з моменту підписання даного договору сторонами. Відповідно до п. 1.2.2. Кредитного договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 14 грудня 2017 року. Отже, строк дії договору про надання споживчого кредиту № 11095178000 від 14 грудня 2006 року закінчується 14 грудня 2017 року. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що з підписанням Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, сума комісії, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов'язки сторін та інші умови, а також Банком були надані, а позивачем [PERSON] отримані кредитні кошти. Тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність Договору вимогам законодавства. Так позивачем [PERSON] не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 58-60 ЦПК України доказу на підтвердження того, що Кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1050 ЦК України право кредитодавця - банку вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним, і реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення ст. 651 ЦК України. . У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до вимог діючого процесуального законодавства, враховуючи положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України про те, що сторони у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed