Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивач 30.09.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що ТОВ «ВК Комунальник» є власником гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. ТОВ «ВК Комунальник» встановило, що в гуртожитку зареєстрований [PERSON], який більше шести місяців не з'являється в гуртожитку та не сплачує плату за проживання (комунальні послуги). Позивачем встановлено, що відповідач був поселений в гуртожиток без належного оформлення, а саме спеціального ордера. Враховуючи, що відповідач, більше шести місяців відсутній у житловому приміщенні він вважається таким що втратив право користування цим житловим приміщенням у гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, зважаючи на викладені вище обставини, посилаючись на норми ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, позивач просить визнати відповідача такими, що втратили право користування жилим приміщенням що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття відповідача з місця реєстрації. У судовому засіданні 28.01.2015 року представник позивача Левківський О.П. уточнив позовні вимоги, а саме зважаючи відсутність понад шість місяців відповідача за місцем реєстрації, просив визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснює, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 129 ЖК Української РСРна підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 60/100 частини (від гуртожитку загальною площею 4066,1 кв.м.), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить ТОВ «ВК Комунальник» (а.с. 5). Згідно довідки Форми №3 від 15.08.2014 року виданої ТОВ «ВК Комунальник» у гуртожитку розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстрований: [PERSON](а.с. 3). Згідно Акту від 28.01.2015 року складеного ТОВ «ВК Комунальник» відповідач [PERSON] з 09.07.2011 року не проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та його особисті речі у згаданому приміщенні відсутні (а.с. 24). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач більш як шість місяців в спірному жилому приміщенні не проживає, ним не цікавиться, залишив його добровільно, перешкод в користуванні йому ніхто не чинить, а тому він втратив право користування спірним жилим приміщенням. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 243,60 грн. сплачена позивачем згідно платіжного доручення від 15.08.2014 року (а.с.2). На підставі викладеного,

Outcome: approved