Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернувся 12.02.2016 року в суд з цим позовом, вказуючи, що наказом № к-104 від 17.01.1994 року він був прийнятий на роботу на посаду провідника службових собак стрілецької команди станції Котовськ. Наказом №24ос від 17.02.2015 року він був звільнений з посади стрільця стрілецької команди станції Котовськ «...по п. 7 ст. 40 КЗпП України, за появу на, роботі в нетверезому стані.» Вказаний наказ про звільнення вважає необґрунтованим, та таким, що не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню з наступних мотивів. Він працював на посаді стрільця стрілецької команди станції Котовськ з графіком роботи, - добу працює, після чого три доби вихідний. 12 лютого 2015 року він був вихідний, оскільки працював з 09 по 10 лютого 2015 року, а тому 11, 12 та 13 лютого 2015 року він був вихідний. 12.02.2015 року, в свій вихідний день, він в складі інших колег по роботі їздив в м. Одеса на профспілкову конференцію, після якої він, у вільний від роботи час, дійсно вживав алкогольні напої, в результаті чого отримав отруєння. Отже, в даному випадку в його діях відсутнє порушення законодавства, на роботі в нетверезому стані він не з'являвся, трудові обов'язки в той день не виконував, а тому фактично підстав для його звільнення по п. 7 ст. 40 КЗпП України не існувало. Крім того, в порушення вимог ч. 2 ст. 47 КЗпП України відповідач в день звільнення, а також в подальшому, не вручив йому копію наказу про звільнення, в зв'язку з чим він до даного не ознайомлений із суттю, мотивами та підставами його звільнення. До того ж відповідачем порушені вимоги ст. 43 КЗпП України, оскільки не була отримана попередня згода профспілкової організації на його звільнення. Неправомірними діями відповідача порушено його конституційне право на працю, що передбачене ст. 43 Конституції України. Крім того, при прийнятті рішення про його звільнення, відповідач не врахував його попередню працю, за яку він отримував лише заохочення та не мав жодного дисциплінарного стягнення. Позивач, уточнивши позовні вимоги від 12.12.2016 року, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №24ос від 02.02.2015 року про його звільнення, поновити його на роботі на попередній посаді, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за весь період вимушеного прогулу у сумі 87203,29 грн. та 10000,00 грн. заподіяної моральної шкоди. Також позивач просив поновити йому строк звернення до суду з вказаним позовом, оскільки ним він був пропущений з поважних причин. Так, відповідачем йому не був вручений наказ про звільнення, у зв'язку з чим він не мав інформації щодо викладеного в наказі формулювання звільнення. Крім того, в період з 17.02.2015 року у нього хворіли діти та дружина, він був вимушений вирішувати питання, пов'язані з їх одужанням, з придбанням ліків та інше. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та Виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Одеській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» за довіреністю Слюсар М. М. у судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких вказував, що згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України, можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь який час робочого дня незалежно від того чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим. Враховуючи, що Наказом роботодавця від 11.02.2015 р. № НОР-03/79 [PERSON] був відряджений 12 лютого 2015 р. на один день з міста Котовськ Одеської області до м. Одеса на конференцію трудового колективу Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони ДП «Одеська залізниця» по виконанню колективного договору за 2014 р., необхідно застосувати при розгляді спору по даній справі норму матеріального права, а саме: на нього розповсюджувався пункт 8 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» затверджених Наказом Міністерства Фінансів України № 59 від 13.03.1998 року ( Зареєстровано в Міністерстві Юстиції України 31 березня 1998 р. за № 218/2658 ) яким зазначено: «На працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений». Також надав заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом. У зв'язку з вищенаведеним, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Начальник Виробничого підрозділу служби воєнізованої охорони «Одеській загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» Опенкін Олег Володимирович у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та письмове заперечення до позову, в якому просив у позові відмовити за його безпідставності. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Судом встановлено, що наказом № к-104 від 17.01.1994 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони на посаду провідника службових собак стрілецької команди станції Котовськ Одеської залізниці. Відповідно до записів у трудовий книжці, 01.12.1999 р. [PERSON] був переведений на посаду стрільця Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони станції Котовськ. Наказом від 11.02.2015 р. № НОР-03/79, [PERSON] був відряджений 12.02.2015 р. на конференцію трудового колективу Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони по виконанню колективного договору за 2014 р. Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 13.02.2015 року встановлено, що [PERSON] 13.02.2015 року о 11.00 годині перебував у стані алкогольного сп'яніння. Протоколом профспілкового комітету Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони Одеської залізниці №88 від 16.02.2015 року, було постановлено, що за вживання алкогольних напоїв та порушення трудової дисципліни у робочий час профспілковий комітет дає згоду на звільнення [PERSON] за п.7 ст. 40 КЗпП України. Наказом №24ос від 17.02.2015 року [PERSON] був звільнений з посади стрільця стрілецької команди станції Котовськ «...по п. 7 ст. 40 КЗпП України, за появу на, роботі в нетверезому стані.» Вказаний наказ про звільнення позивач вважає необґрунтованим, та таким, що не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. З пояснень [PERSON] вбачається, що конференція трудового колективу закінчилась біля 12.00 години, після конференції він придбав у магазині горілку та випив її з товаришем, у результаті чого йому стало погано та він отримав отруєння. Позивач вказував, що поїздка до м. Одеси для участі у вказаній конференції трудового колективу не була виконанням ним посадових обов'язків, а носила добровільний характер і 12.02.2015 року в нього був вихідний день. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36, ст. 40 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі працівника в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Оскільки підставою для звільнення з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України є поява працівника в нетверезому стані на роботі (на робочому місці, в робочий час), виходячи з того, що [PERSON] був відряджений на конференцію трудового колективу загону, не може бути підставою для звільнення з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України його поява в нетверезому стані після проведення конференції трудового колективу. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що [PERSON] відповідно до наказу 12.02.2015 р. знаходився у відрядженні на конференції трудового колективу, йому оплачено відрядні за весь робочий день, оскільки [PERSON] був відряджений не для виконання роботи за трудовим договором в іншому, визначеному адміністрацією підприємства робочому місці, за своєю посадою, а як представник трудового колективу стрілецької команди станції Котовськ Одеської залізниці для участі у конференції трудового колективу загону, тобто на громадських засадах. Відповідач не надав суду доказів на підтвердження встановлення позивачу в період відрядження спеціального графіку роботи, визначеному адміністрацією підприємства. Отже, навіть за умови належного доведення відповідачем перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння, цей час не можна вважати робочим часом позивача. Вищевикладене в сукупності є підставою для визнання наказу відповідача про звільнення позивача з роботи незаконним та його поновлення на роботі. Проте, суд звертає увагу, що згідно ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивача звільнили з посади наказом від 17.02.2015 року, до суду з вказаним позовом позивач звернувся 12.02.2016 року, тобто через рік. У наказі про звільнення міститься підпис позивача від 17.02.2015 року про його ознайомлення з наказом, що підтверджується матеріалами справи. Суд вважає доводи позивача про неможливість своєчасно звернутись з позовом до суду, у зв'язку з хворобою дітей та дружини необґрунтованими, оскільки з медичних довідок вбачається, що останні хворіли на гостру респіраторну вірусну інфекцію, що не пов'язане з тяжкою хворобою чи з їх безпорадним станом, та зумовило неможливість позивача звернутись з позовом до суду про поновлення його на роботі. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року, встановлені статтями 228,233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов'язки сторін. З огляду на викладене, оцінивши зазначені позивачем у даній цивільній справі мотиви щодо поважності причин пропуску процесуального строку для звернення до суду, враховуючи фактичне звернення позивача до суду з позовними вимогами через рік після винесення наказу про звільнення, тобто після закінчення встановленого законом строку, суд вважає зазначені позивачем причини пропуску процесуального строку такими, що не є поважними, оскільки жодна із підстав наведених позивачем не обмежувала його право на доступ до суду, за наявності бажання, ні у фізичних, ні в інших спробах, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову, у зв'язку із пропуском визначеного ст.233 КЗпП України строку для звернення до суду.

Outcome: dismissed