Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивач 29.04.2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ФОП [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк», треті особи Управління з питань захисту споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради та Громадська організація «Дніпропетровський міський комітет захисту прав споживачів», про визнання договору на продаж ПВХ-конструкцій недійсним, стягнення грошових коштів та визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15.09.2015 року він зустрів працівників ФОП [PERSON], які займаються виготовленням дверей. Після заміру дверей вони повідомили, що вартість замовлення становить 10232 грн., однак у позивача не було можливості сплатити вказану суму. Після чого вони вмовили позивача підписати заяву позичальника на отримання кредиту, повідомивши при цьому, що кредит є практично безпроцентним. Позивач є людиною похилого віку та має поганий зір, тому не зміг прочитати договір. Оскільки кредит оформили на суму 10000 грн., а замовлення коштувало трохи більше, то позивачу запропонували сплати 500 грн. через мобільний термінал на отримувача «Вікна Спицький», що він і зробив. Після того як вони поїхали, позивач попросив свого сусіда прочитати йому договір, коли сусід прочитав позивачу всі платежі у графіку погашення та реальну процентну ставку, позивач зрозумів, що його обманули. 16.09.2015 року позивач поїхав до відділення ПАТ «Акцент-Банк» та попросив анулювати заяву позичальника, однак йому було відмовлено та повідомлено про те, що гроші вже відправлено до виробника. Після чого позивач неодноразово звертався до ФОП [PERSON] з проханням розірвати договір, однак позивачу було відмовлено в розірванні договору. Враховуючи зазначену складну ситуацію позивач з метою недопущення накопичення заборгованості за кредитним договором сплачував грошові кошти. Позивач вважає, що відповідачами було порушено чинне законодавство та його права як споживача, зокрема ст. ст. 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Уточнивши позовні вимоги в редакції від 31.01.2017 року, позивач просив визнати недійсним договір на продаж ПВХ-конструкцій від 15.09.2015 року, укладений між позивачем та ФОП [PERSON]; застосувати наслідки недійсності договору та стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача 500 грн. як кошти сплачені по договору на продаж ПВХ-конструкцій від 15.09.2015 року, 9549,28 грн. як кошти, які були сплачені по договору на продаж ПВХ-конструкцій від 15.09.2015 року, отримані як споживчий кредит по кредитному договору від 15.09.2015 року, 12982,78 грн. як відшкодування збитків у подвійному розмірі згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України, усього на суму 23032,06 грн.; визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 15.09.2015 року з ПАТ «Акцент-Банк» та застосувати наслідки його недійсності. У заяві від 10.08.2017 року позивач [PERSON] просив розглядати справу без його присутності. Представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Мисечко К.О. у заяві від 10.08.2017 року просила розглядати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Представник ПАТ «Акцент-Банк» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. У запереченнях, що надійшли до суду 01.12.2016 року просив відмовити в задоволенні позову. Треті особи Управління з питань захисту споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради та Громадська організація «Дніпропетровський міський комітет захисту прав споживачів» у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 15.09.2015 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір за індивідуальним номером замовлення GI2816, за умовами якого виконавець зобов'язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ-конструкцій за ціною 10232,00 грн. (а.с. 17). Також, 15.09.2015 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений кредитний договір (заява) № ABH0RG119120884, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 9549,28 грн. для оплати товару, шляхом безготівкового перерахування цих грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] № [NUMBER], відкритий у ПАТ «А-Банк» (а.с. 25). Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, про що свідчить його підпис (а.с. 100). 17.09.2017 року позивач звернувся до ФОП [PERSON] із письмовою заявою з проханням розірвати договір на виготовлення дверей у зв'язку із погіршенням стану здоров'я та необхідністю лікування (а.с. 19). Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Але, слід звернути увагу, що [PERSON] протягом визначеного Законом часу (14 календарних днів) до Банку не звертався із письмовими заявами про відкликання згоди на укладення договору та здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості по кредиту, що є підтвердженням фактичного виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 27). Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частин 1, 3, 5 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з договору № GI2816 від 15.09.2015 року з [PERSON] було узгоджено колір виробу, заповнення, фурнітуру, вартість виробу та йому була надана інформація щодо властивостей товару. Крім того, укладаючи додаток № 1 до договору GP2816, [PERSON] підтвердив отримання інформації щодо товару, умов його оплати та доставки (а.с. 18). На підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, за змістом ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не надано суду доказів, які підтвердили б, що під час укладання оспорюваних правочинів його було введено в оману (ст. 230 ЦК України). Позивач власноручно підписав договір на виготовлення та передачу в його власність ПВХ-виробів від 15.09.2015 року, а також кредитний договір, що свідчить про те, що він був ознайомлений з умовами зазначених договорів. Доводи позивача в частині несправедливості та суперечливості положень оспорюваних договорів суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його особистих суб'єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов'язань. При цьому на час укладання договору позивач був згодний з його умовами та взяв на себе відповідні зобов'язання добровільно. Оскільки факт підписання позивачем договору на виготовлення ПВХ-конструкцій свідчить про вільне волевиявлення та ознайомлення з умовами договору на виготовлення дверей, в тому числі про укладення договорів щодо отримання кредитних коштів для оплати товару (дверей), суд приходить до висновку про недоведеність вимог щодо введення позивача в оману під час укладення договорів, а також ведення відповідачами нечесної підприємницької діяльності та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed