Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.07.2016 року звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS], що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. До початку розгляду судом справи по суті позивачем були змінені позовні вимоги шляхом подання письмової заяви /а.с. 53-54/, згідно якої позивач просить: здійснити поділ майна, двокімнатної квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності, та розташована за адресою: 41200, Сумська область, Ямпільський р-он, [ADDRESS], рівними частинами по ? частини із майна [PERSON] та [PERSON]. Зміст позовних вимог полягає в наступному: позивач та відповідач уклали шлюб 11 січня 2001 року. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2002 року відповідачем була придбана квартира [ADDRESS] загальною площею 52,2 кв.м. Позивач, посилаючись на ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, а також на те, що спірне майно квартира була придбана в період проживання однією сімєю з відповідачем, просить суд здійснити поділ рівними частинами вищезазначеної квартири. Заочним рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року, ухваленим в справі за зазначеним позовом, було задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано за [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності в рівних частках на наступне майно: на ? частину квартири, що розташована за адресою: 41200, Сумська область, смт. Ямпіль, вул.. Соборна (50 років Жовтня)[ADDRESS] за кожним. Ухвалою Ямпільського районного суду Сумської області від 27 березня 2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя скасовано з призначенням справи до розгляду в загальному порядку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні з урахуванням поданих уточнень /а.с. 53-54/ підтримав позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позові, також зазначив, що він в спірній квартирі проживає та зареєстрований, за власні кошти у 2011 році зробив ремонт у ванній кімнаті та вставив пластикові вікна. Причиною звернення до суду з вказаним позовом стало те, що він довідався у червні 2016 року, що відповідач збирається взяти у банку кредит під заставу квартири, придбаної ними під час шлюбу. Просив позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, подавши відповідні письмові заперечення, викладені в клопотанні про приєднання до справи письмових доказів /а.с. 109-113/, також зазначила, що квартира не зважаючи на те, що придбана в період шлюбу з позивачем, проте вона була придбана за її особисті кошти, які їй були надані 20.07.2002 року в дар для придбання квартири згідно розписки її матірю [PERSON], тому і оформлення /договір купівлі-продажу/ квартири було здійснено на її імя. Також відповідач зазначила, що 30.11.2006 року рішенням Ямпільського районного суду Сумської області шлюб між нею та позивачем було розірвано, проте вони продовжували жити в одній квартирі, за цей час [PERSON] вів постійно сварки, не дбав про матеріальне забезпечення сімї, після розірвання шлюбу сплачував аліменти на утримання їх спільної неповнолітньої дитини, проте їх розмір був недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Також просила до заявлених вимог про поділ майна застосувати позовну давність у три роки, подавши відповідну заяву /а.с. 124/, в обґрунтування зазначеного клопотання зазначила, що з моменту розірвання шлюбу або набрання законної сили рішення суду, яким було шлюб розірвано, минуло більше, ніж три роки, тому позивач [PERSON], на її думку, втратив право на подання вказаної позовної заяви. В задоволені позову просила відмовити. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014\~за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON] (прізвище до укладення шлюбу Костюченко) [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 11.01.2002 року у відділі реєстрації актів громадського стану Ямпільського району управління юстиції в Сумській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 01 /а.с.9/. Згідно рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 30 листопада 2006 року, яке набрало законної сили 12.12.2006 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с. 76/. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між дружиною [PERSON] та чоловіком [PERSON] розірвано, про що 03 березня 2017 року складено відповідний актовий запис №02 /а.с. 114/. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. \~ При цьому при визначенні моменту припинення шлюбу у разі його розірвання суд також враховує роз'яснення, викладенні в п. 15 постанови\~Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» /далі Постанови Пленуму ВСУ/ - хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання\~(ч.\~2 ст.114 СК України).\~\~Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України. Відповідно до договору купівлі-продажу /а.с. 10/, 31 липня 2002 року [PERSON] купила у [PERSON], [PERSON], [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею 52,2 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м., що знаходиться в смт. Ямпіль Сумської області по вулиці 50 років Жовтня будинок під номером 9-а (девять «а») квартира під номером 11 (одинадцять), 31 липня 2002 року договір посвідчено [PERSON] - державним нотаріусом Ямпільської районної державної нотаріальної контори, вищезазначений договір зареєстровано в Глухівському МБТІ, що також підтверджується і наданою на запит суду довідкою з БТІ /а.с. 58/. Після придбання квартири сторони в ній проживали разом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому слід також зазначити, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16 грудня 2015 року у справі\~№ 6-2696цс15. Відповідач [PERSON] у своїх запереченнях вказує на те, що квартира, яка була придбана нею за час шлюбу з позивачем, а саме 31.07.2002 року, була придбана за гроші, які надала їй в дар її мати, [PERSON] Дослідивши копію розписки від 20.07.2002 року, що була надана відповідачем [PERSON] в підтвердження факту отримання нею в дар від її матері [PERSON]. на придбання квартири коштів в сумі 9\~500,00 грн. суд приходить до наступного: Відповідно до положень ст. 244 ЦК України у редакції від 18 липня 1963 року, що діяв на час виникнення правовідносин, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Проте [PERSON] у підтвердження дарування [PERSON]. грошових коштів на придбання квартири не надано суду нотаріально посвідченого договору дарування цих грошових коштів. Умови договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2002 року не містять посилань на те, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана [PERSON] за її особисті кошти /а.с.10/. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідачем не надано доказів придбання нею спірної квартири за особисті кошти, як і належних доказів, які б підтверджували надання їй іншими особами коштів для придбання спірної квартири. Крім того необхідно зазначити, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що позивач не зобов'язаний доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, оскільки відповідно до\~ст.60 СК України\~воно вважається таким, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку/доходу. Для спростування презумпції права спільної сумісної власності на майно, заінтересована особа - відповідач, має звернутись з позовом про визнання майна особистою власністю і довести, що майно, яке придбане за час шлюбу, придбано за її особисті кошти. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] з таким позовом до суду не зверталася. Оскільки квартира [ADDRESS] набута подружжям у шлюбі та жоден із них не ставили питання про визнання її особистою приватною власністю, така має статус спільної сумісної власності подружжя. Доводи відповідача [PERSON] про те, що її частка у спірному майні підлягає збільшенню не можуть бути взяті до уваги, оскільки наявність обставин, які, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України\~є підставами для збільшення розміру частки відповідачем не доведена належними і допустимими доказами. Також ст. 70 СК України наголошено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, вказана квартира, яку сторони набули у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. За умови відсутності письмових договорів між ними щодо цього майна, їх частки в ньому при поділі відповідно до ст. 70 СК України є рівними. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування загального строку позовної давності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з моменту розірвання або набрання чинності рішення Ямпільського районного суду Сумської області №2-383/2006 від 30.11.2006 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] пройшло більше, ніж три роки, тому позивач [PERSON], на її думку, втратив право на подання позовної заяви про поділ майна. Позивачем [PERSON] в судовому засіданні зазначено, що він після розірвання шлюбу продовжував проживати в спірній квартирі, робив в ній ремонт /в підтвердження чого надано товарні чеки/, що також не було спростовано під час розгляду справи в судовому засіданні відповідачем, а навпаки [PERSON] підтвердила, що позивач весь час після розірвання шлюбу продовжував проживати в спірній квартирі, був зареєстрований, а проведення ремонтних робіт є обовязком користувача житла. Позивач також зазначив про те, що у червні 2016 року дізнався, що відповідач збирається взяти у банку кредит під заставу квартири, яка придбана ними у шлюбі, що і послугувало зверненню до суду з позовом про поділ майна. В судовому засіданні встановлено, що згідно відмітки у паспорті громадянина України [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO] з 05.11.2009 року /а.с. 5/. Статтею 55 Конституції України гарантується кожному право на захист своїх прав і свобод в суді. Проте, як випливає із змісту статті 256 Цивільного кодексу України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. \~\~\~\~\~\~ Згідно\~ч.2 ст. 72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Відповідно до вимог ч.4\~ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Згідно\~ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Така правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. З огляду на викладене, доводи відповідача про застосування позовної давності не можуть бути взяті до уваги. Відповідно до частини 1\~статті 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved