Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого уповноваженого представника адвоката Сопотуха В.В. (ордер про надання правової допомоги серії ЛВ № 019022 від 05.08.2020 року, оригінал міститься у справі, а. с. 5), 05.08.2020 року звернувся у Сколівський районний суд Львівської області із позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить ухвалити рішення про зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, котрі були присуджені рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28.10.2014 року (набрало законної сили 10.11.2014 року) у справі № 453/1416/14-ц, та стягувати з нього на користь відповідачки аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення сином повноліття. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 18.08.2020 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Визначено дату судового засідання щодо розгляду справи по суті 12.10.2020 року, 10.30 год.. Розгляд справи по суті відбувся у судовому засіданні, котре було призначене на 12.10.2020 року о 10.30 год., за участі уповноваженого представника позивача адвоката Сопотуха В.В. та за участі відповідачки. Позов обґрунтовано тим, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 28.10.2014 року у цивільній справі № 453/1416/14-ц, провадження № 2/453/537/14, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та одного із подружжя, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у частці від заробітку у розмірі ј частини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, а саме з 30.09.2014 року і до досягнення сином повноліття. Зазначене рішення суду 10.11.2014 року набрало законної сили та за заявою відповідачки як стягувача було скеровано до примусового виконання. Позивач стверджує, що після ухвалення вищевказаного рішення його було звільнено з роботи і на даний час він офіційно непрацевлаштований, живе із тимчасових заробітків. Крім того, позивач зареєстрував новий шлюб, від котрого народилося ще двоє дітей, які також перебувають на його утриманні. Відтак, просить на підставі ст. ст. 181-184, 192 СК України позов задовольнити. Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з`явився, однак забезпечив явку свого уповноваженого представника адвоката Сопотуха В.В., який позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, що у ньому викладені. \~ \~ \~ \~Відповідачка у судове засідання щодо розгляду справи по суті з`явилася, проти позову заперечила, відзиву на позовну заяву у запропоновані судом строки та порядку не подавала. Заперечення відповідачки проти позову обґрунтовані періодичними поїздками позивача за кордон на заробітки, що може свідчити про його працездатність та отримання доходу. Тому, просить у позові відмовити повністю. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд, перевіряючи у засіданні порушення прав позивача цивільного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, 17.11.2012 року між сторонами у справі у Либохорівській сільській раді Сколівського району Львівської області було зареєстровано шлюб, котрий заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 19.06.2015 року у цивільній справі № 453/734/15-ц, провадження № 2/453/352/15, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (копія міститься у справі, а. с. 7), було розірвано. Вказане рішення суду 07.07.2015 року набрало законної сили. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 28.10.2014 року у цивільній справі № 453/1416/14-ц, провадження № 2/453/537/14, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та одного з подружжя (копія з ЄДРСР мітиться у справі, а. с. 29), з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у частці від заробітку у розмірі ј частини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, а саме з 30.09.2014 року і до досягнення сином повноліття. Вказане рішення суду 10.11.2014 року набрало законної сили. Судом у межах даної справи встановлено, що після ухвалення вищевказаного судового рішення позивач втратив офіційний заробіток, зокрема 06.10.2015 року було розірвано укладений ним із фізичною особою-підприємцем [PERSON] трудовий договір на підставі ст. 38 КЗпП України. Після цього позивач офіційно непрацевлаштований, що стверджується витягом із його трудової книжки серії [NUMBER] від 29.03.2012 року (копія міститься у справі, а. с. 13), живе із тимчасових заробітків. Крім того, 22.08.2015 року було зареєстровано шлюб позивача із гр. [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.08.2015 року (копія мітиться у справі, а. с. 14), за час котрого народилося двоє дітей син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 16.01.2016 року та серії [NUMBER] від 25.07.2019 року (копії містяться у справі, а. с. 16, 17). Щодо підстав для зменшення позивачеві розміру стягуваних з нього аліментів на малолітнього сина від першого шлюбу, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дітей, зокрема, щодо зменшення аліментів, зміни способу стягнення аліментів, визначених за рішенням суду, регулюються\~Конституцією України,\~Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1\~ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» та\~Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована\~Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Згідно із\~ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу № 7\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року,\~\~встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1\~ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч. 2\~ст. 179 СК України). За змістом\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1\~ст. 181 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз. 1 ч. 3\~ст. 181 СК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі: стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; наявність\~на праві\~власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2\~ст. 182 СК України). Відповідно до положень\~ст. 183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень\~ст. 182 СК України, так і положень\~ст. 183 СК України.\~\~ У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. У свою чергу, значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У той же час, чинний СК України\~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Так, стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~ст. 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Таким чином, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути змінений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивач. При цьому право застосування норми закону належить суду. Про можливість зменшення (збільшення) розміру аліментів у спосіб зміни способу їх стягнення зазначено й у висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 29.07.2019 року у справі № 426/2444/12-ц та від 18 вересня 2019 року у справі № 127-12177/17-ц. Як уже йшлося вище, матеріальний стан позивача після присудження до стягнення з нього аліментів на малолітнього сина від першого шлюбу змінився у зв`язку із відсутністю стабільного офіційного заробітку та знаходження на утриманні ще двох малолітніх дітей від другого шлюбу. З огляду на вказане, позивач не взмозі платити аліменти на малолітнього сина від першого шлюбу у присудженому раніше розмірі щомісяця, у зв`язку з чим суд погоджується з твердженнями представника позивача про наслідки відповідної несплати аліментів у виді притягнення позивача у майбутньому до відповідальності, встановленої законом за несплату аліментів. Суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що позивач періодично їздить закордон, де підзаробляє та має офіційний дохід, оскільки такі є голослівними, а матеріали справи належних та допустимих доказів регулярного перетину позивача кордону України, а також офіційного працевлаштування там, не містять, відповідачкою не надані. Відтак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, слід зменшити розмір аліментів, присуджених до стягнення з позивача на дітей, у обраний ним спосіб, - шляхом зміни способу їх стягнення, зокрема визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення. Судові витрати у справі у виді судового збору, в силу ч. 6 ст. 141 ЦПК України, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення суду, звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як він є позивачем у справі про зменшення аліментів шляхом зміни способу їх стягнення.

Outcome: approved