Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката- Поліщука С.В., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 14.05.2021 року позивач передав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 127 727 грн., при цьому відповідач надав позивачу власноручно написану розписку. 21.05.2021р. на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення боргу - 127727 грн. протягом трьох днів з моменту отримання вимоги. Станом на 29.05.2021 року відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі 127727 грн., відшкодувати судові витрати. Ухвалою суду від 21.07.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження. ( а.с.30). 28.09.2021 року на адресу суду направлено відзив на позовну заяву (а.с.54) 01.11.2021 року на адресу суду найшла відповідь на відзив (а.с.67-70) 03.11.2021 року у судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, в повному обсязі. 03.11.2021 року представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що 14.05.2021 року між сторонами був укладений договір позики на суму 127727 грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу, що стверджується власноручною розпискою відповідача, копія якої приєднана до матеріалів справи (а.с.6). В судовому засіданні було оглянуто оригінал вказаної розписки від 14.05.2021р., яка станом на 03.11.2021 року не мала жодних застережень чи написів про повернення частини боргу та повністю відповідає копії, що міститься в матеріалах справи. Судом встановлено, що 21.05.2021 року на адресу відповідача було направлено вимогу по поверненню заборгованості, які він отримав 25.05.2021 року (а.с.7-9). Позивач суду пояснив, що він надав грошову позику своєму працівнику [PERSON] у сумі 127727 грн., а не зобов`язував повернути збитки внаслідок ДТП та штрафів. Позивач зазначив, що твердження відповідача про спричинений на нього психологічний тиск, чи обман є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Представник відповідача суду пояснила, що відповідач працював водієм на ТОВ «Брокінвест груп» директором якого є позивач. В травні 2021 року відповідач перебував у відрядження в Словенії, де за участі відповідача трапилась ДТП. По поверненню з відрядження, 14.05.2021року позивач зі свої помічником, примусово заставили відповідача написати розписку про, нібито, отримання ним боргу грошових коштів у сумі 127727 грн. Вказані кошти відповідач не брав, розписка була написана під тиском. Насправді вказана сума є коштами за спричинену шкоду в зв`язку з пошкодженням товару і штрафи за порушення ПДР. Позивач запевнив відповідача, що страхова компанія все відшкодує, а тому відповідач написав таку розписку. При вирішенні даного спору суд виходив з наступного. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суду надана позивачем розписка в підтвердження того, що відповідач взяв у нього в борг кошти в сумі 127727 грн. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги, і приймається судом, для підтвердження укладення договору позики між сторонами. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, особистий підпис боржника, дата складання розписки. Відповідач не заперечує власноручного написання тексту розписки. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Зі змісту позовної заяви та письмових пояснень позивача вбачається, що станом на 29.05.2021 року відповідач не повернув борг у сумі 127727 грн. Суд критично оцінює пояснення сторони відповідача щодо неотримання [PERSON] позики та вчинення на відповідача тиску, чи застосування примусу, оскільки зазначеному не надано доказів та крім того, з пояснень представника відповідача вбачається, що [PERSON] з 14.05.2021 року не звертався до правоохоронних органів зі скаргами на дії осіб, які вчинили тиск, не ставив питання про визнання недійсним правочину. На час розгляду даного позову судом, відповідач не вчинив жодної дії щодо оскарження боргової розписки. Лише, після відкриття провадження у даній справі, відповідач у вересні 2021 року подав до правоохоронних органів скаргу щодо дій позивача. Також, суд критично оцінює позицію відповідача про відсутність підстав для вимоги про стягнення боргу, через відсутність в тексті розписки слова «взяв». Мета складання та смисловий текст розписки вказують про отримання боргу, а не надання інформації своїх анкетних даних. Крім того, відповідач чітко зазначив, що зобов`язується повернути суму, що очевидним є - при отриманні коштів. Рішення суду не може ґрунтуватися на поясненнях сторони для підтвердження того, що гроші насправді не були позичені. Договір позики так само, як і його виконання може бути підтверджено лише належними і допустимими доказами. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання /неналежне виконання/. Так, за ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А тому проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики на суму 127727 грн., умови якого відповідач належно не виконав. Жодних належних доказів, які б спростовували такий висновок, суду не було надано. Позивачем доведено факт укладення договору позики, отримання відповідачем коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими, а тому, підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір 1277,27 грн. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved