Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

Позивач 17.03.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач з 10.08.2002 року по 06.09.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2010 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивачем зазначено, що за період шлюбу, сторонами було придбано автомобіль «Шкода - Фабія», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], номер кузову : [NUMBER] ВАРТІСТЮ 15000 доларів США. У жовтні 2006 року на придбання вказаного автомобіля батьки позивачки передали відповідачу особисто 5000 доларів США. Після розірвання шлюбу між сторонами, відповідач обіцяв повернути половину коштів за вказаний автомобіль у розмірі 60000 грн., однак цього не зробив. Зважаючи, що автомобіль є річчю неподільною, відповідач в добровільному порядку відмовляється провести поділ згаданого автомобіля сплативши позивачу грошову компенсацію у розмірі 40000 грн., залишаючи його в своєму користуванні, позивачка змушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 10.10.2014 року позивач та представник позивача [PERSON], позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач до суду жодного разу не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 31, 32, 44, 45, 71), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. У судовому засіданні 10.10.2014 року свідком по справі [PERSON], яка є матір'ю позивачки надано свідчення, що справді вона у 2006 році передала відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 доларів США на купівлю автомобіля, однак, жодної розписки з приводу цього з відповідачем не оформила. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.09.2010 року шлюб між позивачем та відповідачем - розірвано (а.с. 9). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищезгаданим судовим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.09.2010 року встановлено, що з квітня 2010 року сторони не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. З матеріалів справи вбачається, що до суду, з позовом до відповідача про поділ майна подружжя позивачка звернулась лише 17.03.2014 року, тобто, з пропуском строку визначеного ч. 2 ст. 72 СК України, що є однією з підстав для відмови у задоволенні позову. Окрім того, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2014 року клопотання позивача про забезпечення доказів у справі задоволено. Витребувано в Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в м. Києві відомості щодо власника транспортного засобу марки «Шкода» модель Фабія, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 41). Відповіддю від 07.07.2014 року Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в м. Києві повідомлено, що згідно даних інформаційно-автоматизованої системи УДАІ м. Києва та НАІС ДДАІ МВС України, станом на 05.07.2014 року, автомобіль «Шкода» модель Фабія, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] зареєстровано на ім'я гр. [PERSON], [INFO] (а.с. 47). Таким чином, будь-яких належних та допустимих доказів належності спірного автомобіля подружжю [PERSON], позивачем не надано суду. Окрім того, відповідно до роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Позивачем не надано суду відомостей з чого він виходив оцінюючи спірний автомобіль у розмірі 80000 грн., не надано доказу, що відповідач погоджується на виплату компенсації 40000 грн., попередньо не внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed