Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач\~- [PERSON], в інтересах якого на підставі довіреності діє [PERSON] (надалі представник позивача), звернувся\~13.11.2017 року до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області від 19.05.2006 року за №107 йому було видано 22 травня 2006 року Виконавчим комітетом Енергодарської міської ради свідоцтво про право власності № 817 на двоповерховий одноквартирний житловий будинок № 101 по вулиці Промисловій в місті Енергодар Запорізької області. Право приватної власності на вказаний двоповерховий одноквартирний житловий будинок ним було зареєстровано 29.05.2006р. Державним комунальним підприємством «Енергодарське бюро технічної інвентаризації. Позивач відразу вселився та зареєстрував своє місце проживання в ньому. Згодом до позивача звернувся відповідач - [PERSON] - з проханням зареєструвати його місце проживання в вищезазначеному двоповерховому одноквартирному житловому будинку, так як це йому необхідно для офіційного працевлаштування. Відповідач [PERSON] є онуком позивача, тому позивач без вагань виконав його прохання. Проте, жодного дня, а саме з 12.07.2012 року і по теперішній час, відповідач не проживав у вказаному житловому будинку. Позивач здійснює догляд за будинком, сплачує всі комунальні та експлуатаційні витрати. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаній вище нерухомості, яка належить на праві приватної власності позивачу, обмежує його права, як власника, та перешкоджає йому повною мірою реалізувати своє право власності, тобто, володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном за своїм розсудом. Владнати з ним питання про реєстрацію зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку позивач не має змоги, оскільки, навіть, в теперішній час не знає де знаходиться відповідач. Іншого шляху, ніж вирішення зазначеного питання у судовому порядку, у позивача не має. Просить суд визнати таким, що втратив право користування двоповерховим одноквартирним житловим будинком № 101 по вулиці Промисловій в місті Енергодар Запорізької області, [PERSON] та справу розглянути за останнім відомим місцем проживання відповідача. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи, зміну адреси місця проживання (перебування, знаходження), відомостей про місце роботи, а також номери засобів телефонного звязку або електронного поштового звязку, від відповідача до суду не надійшло. На адресу суду повернулися поштові конверти на імя відповідача з відміткою пошти, що свідчить про неотримання відповідачем судових повісток, які надсилалися судом рекомендованою поштовою кореспонденцією, на адресу проживання відповідача. Враховуючи, що згідно п.4 ч.8\~ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно абз.2 ч.1\~ст.131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач, відповідно до\~ст.131 ЦПК України, повідомлений\~належним чином про час та місце розгляду справи та вимоги ст.ст. 223,\~280 ЦПК України,\~суд ухвалив: розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній доказів\~в порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. У звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.4\~ст.247 ЦПК України,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків: Підставами позову є фактичні обставини, що мають місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На підтвердження факту відсутності відповідача за місцем його реєстрації позивачем надано суду докази, які підтверджують зазначені позовні вимоги. Так, судом встановлено, що позивачу по справі, належить на праві приватної власності двоповерховий одноквартирний житловий будинок №101 по вулиці Промисловій в місті Енергодар Запорізької області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності № 817 на двоповерховий одноквартирний житловий будинок від 22.05.2006 р. (а.с.); В зазначеному будинку залишився зареєстрованим відповідач, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.), який фактично в ньому не проживає, що не спростовано стороною відповідача. Домовленості між сторонами про відсутність відповідача у житлі позивача понад один рік немає. Згідно ст.12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст.2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.\~4, 5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16\~ЦК України\~- кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Пункт 7\~ст. 92 Конституції України\~встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Положеннями ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Той факт, що за адресою будинку, який належить позивачу, зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов'язків. Частинами 2, 3 ст.386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сімї. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в даному випадку спірні відносини виникли між власником житла та членом його сім`ї, а не наймачем, то необхідне застосувати дану норму ЦК України при вирішенні спору. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Згідно\~ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до ч.1\~ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист. Законом України «Про свободу пересування і вільне обрання місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація провадиться за місцем постійного чи тимчасового перебування громадян. У разі зміни місця перебування Законом передбачено зняття з реєстрації за місцем проживання. Відповідно до ч.1\~ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. К зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Реєстрація місця проживання хоча і не тягне за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов'язані з правом розпорядитися ним. Оскільки, відповідач не змінив реєстрацію місця проживання, договір найму житла відсутній, не проживає в будинку з 2012 року без поважних причин, то ним порушено право власності позивача і його право щодо вимоги захисту порушеного права є законними і підлягає захисту. У звязку з цим перешкоди, які створені цією реєстрацією, мають бути усунуті шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наданими доказами та норми матеріального права, є законними, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані\~ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації за адресою реєстрації. У відповідності\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved