Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач 17.09.2014 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якій зазначила, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS]. Ця квартира належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2296 від 19.11.1993 року та свідоцтва право на спадщину за законом від 15.08.2014 року. З відома позивача в грудні 2011 в ній прописався її син [PERSON], він прожив в даній квартирі до березня 2012 року після чого з'їхав і по сьогодні в ній не проживає. Крім того в квітні 2011 року, з дозволу позивача в спірній квартирі зареєструвався її онук [PERSON], який також проживав в ній періодично і з березня 2012 року він в цій квартирі не мешкає. На теперішній час квартира пустує, доглядати за нею практично нікому, в зв'язку з чим позивач вирішила її продати, натомість вона не може скористатися своїм правом, оскільки в даній квартирі прописані відповідачі. Просить суд, визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у випадку неявки до судового засідання відповідача, належним чином повідомленого та такого, що не повідомив про причини неявки, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, що маються в справі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, можливим розглянути справу з постановленням заочного рішення в порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справ, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини встановив наступне. Згідно свідоцтва про право власності на житло № 2296 від 19.11.1993 року, виданого Службою приватизації державного житлового фонду п/о «Селидіввугілля», квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] та її чоловіку [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Селидівської нотаріальної контори, 1/2 частка квартири що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON] перейшла в порядку спадкування за законом до [PERSON] Відповідно до довідки № 191 від 01.09.2014 року, виданої Виконкомом Цукуринської селищної ради, [PERSON] належить квартира за адресою: м Донецька область, що розташована за адресою: [ADDRESS], за даною адресою, також зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з акту про не проживання від 01.09.2014 року, складеного депутатом Цукуринської сільської ради, за участю свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: Донецька область, м що розташована за адресою: [ADDRESS], але з квітня 2012 року за цією адресою не проживають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] і знає позивача понад 12 років, на теперішній час в квартирі ніхто не мешкає оскільки [PERSON] забрали до себе діти у зв'язку зі станом здоров'я останньої. Їй також відомо, що в даній квартирі прописані [PERSON] та [PERSON] але вони з квітня 2012 року за цією адресою не проживають. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] дала свідчення аналогічні свідченням свідка [PERSON] Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 191 ЖК України закріплено, що житлові спори вирішуються відповідно до закону. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням вимог ст. 405 ЦК України, за якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вивчивши матеріали справи, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні понад один рік.

Outcome: approved