Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.08.2013 року звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» про визнання права власності на майнові права на об'єкт незавершенного будівництва, в якому просила визнати за нею право власності на майнові права на офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху орієнтовною загальною площею 300,65 кв.м. в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначила, що 20.01.2012 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» та ТОВ «Мега Астер» за результатами продажу майна банкрута на аукціоні було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва, а саме адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, що розташований на [ADDRESS]. Посилалась на те, що частина вказаного об'єкта незавершеного будівництва належить їй на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу цінних паперів між нею та ЗАТ «Будсоцсервіс», предметом яких були безпроцентні іменні облігації загальною кількістю - 133 062 штук, загальною їх вартістю - 3 325 219,38 гривень. На підставі проспекту емісії іменних цільових облігацій між емітентом (ЗАО «Будсоцсервіс») та нею 25.06.2007 року був укладений договір № 01-06/07 про резервування приміщення, який регулює всі умови щодо надання приміщення у її власність та в якому вказуються повні реквізити приміщення. Позивач зазначала, що за умовами п. 2.1. та п. 2.2. цього договору № 01-06/07 ЗАТ «Будсоцсевіс» закріпив за позивачем офісне приміщення в секції III шостого поверху загальною площею 300,65 кв.м. в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на [ADDRESS] та майнові права на частину об'єкту незавершеного будівництва на період до здачі офісного центру в експлуатацію ЗАТ «Будсоцсервіс» з подальшою передачею їх позивачу на праві власності шляхом укладення відповідного договору, про що 25.06.2007 року сторони склали та підписали Акт прийому-передачі майнових прав. При цьому, заборона відчужувати майнові права на офісне приміщення, що є об'єктом договору резервування, була зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Зазначає, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Однак, у разі відчуження предмета обтяження боржником, він зобов'язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п'яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 вказаного Закону. Враховуючи те, що позивач своєї згоди не давала на відчуження об'єкту та її письмово не повідомили про відчуження об'єкту, вона вважає свої права порушеними, в зв'язку з невизнанням відповідачем за нею права власності на майнові права в об'єкті незавершеного будівництва, а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі ст. 392 ЦК України. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2013 року, позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» - про визнання права власності на майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, - було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на майнові права на офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху орієнтовною загальною площею 300,65 кв. м в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на [ADDRESS]. Стягнуто з Товариства з обмеженої відповідальності «Мега Астер» на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 3441 грн. /а.с.а.с. 38-41 Т.1/. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27.09.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» - про визнання права власності на майнові права на об'єкт незавершеного будівництва - було задоволено. Скасувано заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27.09.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» - про визнання права власності на майнові права на об'єкт незавершеного будівництва /а.с.а.с. 98-99 Т.1/. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.10.2014 року, позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» - про визнання права власності на майнові права на об'єкт незавершеного будівництва було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на майнові права на офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху орієнтовною загальною площею 300,65 кв.м. в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на [ADDRESS]. Стягнуто з Товариства з обмеженої відповідальності «Мега Астер» на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 3441 грн. /а.с.а.с. 123-125 Т.1/. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 18.03.2015 р., - рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.10.2014 р. було залишено без змін /а.с.а.с. 163-166 Т.1/. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2015 року, - рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року, було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції /а.с.а.с. 184-187 Т.1/. Ухвалою суду від 02.12.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Публічне акціонерне товариство «Європейський газовий банк /а.с. 233 Т.1/. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 08 травня 2018 року у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Черкасизалізобетонстрой» /а.с. 123 Т.2/, за заявою якого, позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на майнові права на частину об'єкту незавершеного будівництва - офісне приміщення в секції III шостого поверху загальною площею 300,65 кв. м. в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на [ADDRESS] (Об'єкт), безпосередньо впливає на права та інтереси ТОВ «Черкасизалізобетонстрой», яке за інвестиційним договором №22 від 22.02.2006 року між ним та ЗАТ «Будсоцсервіс» має майнові права на отримання у власність нерухомого майна в Об'єкті, а саме 38,4% площ паркомісць та 13012,3 кв.м. офісних приміщень /а.с.а.с. 77-79 Т.2/. Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, відповідно до якої представник позивача просить справу розглянути за відсутності представника позивача /а.с.а.с. 112, 133 Т.2/. Крім того, від представника позивача до суду надійшло клопотання з обґрунтування позовних вимог, відповідно до якого представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, зазначивши при цьому, що враховуючи фактичну та юридичну відсутність ЗАТ «Будсоцсервіс», якого ліквідовано за наслідками процедури банкрутства до подання позову, що унеможливлює застосування захисту порушеного права позивача шляхом визнання недійсним договору з відчуження частини об'єкту незавершеного будівництва, за принципами встановленими статтями 2, 4, 5 та ч.ч. 9 та 10 ст. 10 ЦПК України, єдиним способом юридичного захисту вказаного права є звернення до суду з позовом про визнання права власності фізичної особи - позивача на предмет спору саме до ТОВ «Мега Астер» як відповідача, за яким на підставі Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2012 р. по справі № 5011-62/7102-2012, яке вступило в закону силу, є власником об'єкту незавершеного будівництва - адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, загальною площею 2250 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], кадастровий [NUMBER], який було придбано у ТОВ «Будсоцсервіс» (ліквідоване як юридична особа з припиненням, справа про банкрутство №Б19/210-10) за договором купівлі-продажу від 20.01.2012 р. /а.с.а.с. 113-122 Т.2/. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» у судове засідання не з'явився, хоча відповідача неодноразово належним чином було повідомлено про день, час і місце розгляду справи, будь-яких заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Крім того, оголошення про день, час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному веб-сайті Солом'янського районного суду м. Києва. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» в судове засідання не з'явився, хоча третю особу належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасизалізобетонстрой» в судове засідання не з'явився, хоча третю особу належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Згідно вимог ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Врахувавши доводи позивача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 25 червня 2007 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» (емітент) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 01-06/07-Е, за умовами якого емітент зобов'язується передати у власність покупця, а покупець оплатити облігації, що емітовані ЗАТ «Будсоцсервіс» у кількості 133 062 шт., загальною вартістю 3 325 219 грн. 38 коп. /а.с.а.с. 13-16 Т.1/. 25 червня 2007 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» та [PERSON] був укладений договір № 01-06/07 про резервування приміщення, відповідно до якого ЗАТ «Будсоцсервіс» закріпив за [PERSON] офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху загальною площею 300,65 кв.м. в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на [ADDRESS] та майнові права на вказану частину об'єкту незавершеного будівництва на період до здачі офісного центру в експлуатацію з подальшою передачею їх позивачу на праві власності шляхом укладення відповідного договору /а.с.а.с. 6-11/. На підтвердження того, що ЗАТ «Будсоцсервіс» передало, а [PERSON] прийняла майнові права на об'єкт нерухомості, що є предметом договору № 01-06/07 про резервування приміщення, сторони склали та підписали акт прийому-передачі відповідних майнових прав від 25 червня 2007 року /а.с. 12/. Виходячи зі змісту норм ст.ст. 177, 190 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, зокрема майнові права як особливий об'єкт, що є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. Таким чином, майнові права можуть визначатись як суб'єктивне право учасників цивільних правовідносин, пов'язане з володінням, користуванням, розпорядженням речами, а також майновими вимогами, що виникають між учасниками цивільного обороту з приводу цих речей. Приписами ст. 194 ЦК України визначено, що цінним папером є документ встановленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право і визначає взаємовідносини між собою, яка його випустила (видала), і власником та передбачає виконання зобов'язань згідно з умовами його випуску, а також можливість передачі прав, що випливають з цього документа, іншим особам. До особи, яка набула право власності на цінний папір, переходять в сукупності усі права, які ним посвідчуються. Відповідно до ст.ст. 4, 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор відповідно до законодавчих актів має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, якими можуть бути будь-яке майно, а також майнові права. Факт фінансування будівництва спірного об'єкту позивачем підтверджується платіжними дорученнями, з яких видно, що було здійснено фінансування об'єкту шляхом викупу облігацій щодо об'єкту нерухомого майна. За роз'ясненнями Міністерства юстиції України в листі № 19-50-2309 від 22.06.2007 року, до завершення будівництва проінвестованого об'єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації інвестору належить не право власності на цей об'єкт, а майнові права на нього. Таким чином, вбачається, що майнові права на частину об'єкту незавершеного будівництва передані позивачу у власність згідно з умовами вищевказаних договорів на підставі Акту приймання-передачі, укладеного із ЗАТ «Будсоцсервіс», та після повної оплати повного пакету облігацій. На підставі договору № 01-06/07 від 25.06.2007 року про резервування приміщення в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстроване приватне обтяження позивача у вигляді виключного права на придбання та заборону відчужувати майнові права на приміщення, які є об'єктом договору резервування. Отже, виходячи з аналізу положень законодавства України та умов договору резервування та догорів купівлі-продажу цінних паперів, позивач як інвестор є власником майнових прав на об'єкт до завершення його будівництва і прийняття в експлуатацію. Постановою господарського суду Київської області від 07 листопада 2011 року у справі № Б19/216-10 ЗАТ «Будсоцсервіс» визнано банкрутом. 20 січня 2012 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» та ТОВ «Мега Астер» на підставі протоколу аукціону з продажу майна боржника було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва. Предметом продажу за вказаним договором є об'єкт незавершеного будівництва - адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, який знаходиться на [ADDRESS] (рекомендована адреса - [ADDRESS]). Саме за ТОВ «Мега Астер» рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2012 р. по справі № 5011-62/7102-2012, яке вступило в законну силу на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 30.10.2013 р. та постанови Вищого господарського суду України від 24.12.2013 р. по даній справі (внесених до єдиного реєстру судових рішень), визнано право власності на об'єкт незавершеного будівництва - адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, загальною площею 2250 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], кадастровий [NUMBER], який було придбано у ТОВ «Будсоцсервіс» (ліквідоване як юридична особа з припиненням, справа про банкрутство №Б19/210-10) за договором купівлі-продажу від 20.01.2012 р. як об'єкт незавершеного будівництва - адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (рекомендована адреса - [ADDRESS]). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно, в тому числі майнові права), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, за ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається і не спростовано сторонами, що ЗАТ «Будсоцсервіс» передало [PERSON] відповідні майнові права, згідно з актом прийому-передачі від 25 червня 2007 року. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірні майнові права [PERSON] не перебували у власності ЗАТ «Будсоцсевіс» станом на момент визнання вказаного товариства банкрутом та не могли бути включені до ліквідаційної маси останнього і відчужені відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання права власності позивача на майнові права, що відчужені відповідачу за договором купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 20 січня 2012 року. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів якого є визнання права. Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реституцію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов'язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п'яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 вказаного Закону. Враховуючи те, що позивач своєї згоди не давала на відчуження об'єкту та її письмово не повідомили про відчуження, то відповідно до ст. 386 ЦК України вона, як власник, має підстави для відновлення свого невизнаного іншою особою права власності на майнові права шляхом їх визнання. Підсумовуючи зазначене, суд приходить до висновку, що майнові права на спірне офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху загальною площею 300,65 кв.м. на об'єкті незавершеного будівництва - адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, загальною площею 2250 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], кадастровий [NUMBER], належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № 01-06/07-Е, договору № 01-06/07 про резервування приміщення та акта прийому-передачі майнових прав від 25 червня 2007 року і порушення цих майнових прав відбулось у результаті укладення між ЗАТ «Будсоцсевіс» та ТОВ «Мега Астер» договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 20 січня 2012 року. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. З положень ч. 2 ст. 656 ЦК України вбачається, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. При цьому, якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Загальні положення про правочини визначені гл. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України право чином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Щодо способу захисту позивачем свого порушеного права в частині незаконного відчуження на користь відповідача її майнових прав, а саме визнанням права власності на майнові права, суд виходить з наступного. За наявності суб'єкта спірних правовідносин, а саме ЗАТ «Будсоцсевіс», одним з можливих способів захисту порушеного права було б звернення з позовом до суду про визнання недійсним договору з відчуження частини об'єкту незавершеного будівництва, що є предметом позову, однак оцінивши правовідносини та проаналізувавши всі можливості засобу захисту порушених прав, враховуючи фактичну та юридичну відсутність такого суб'єкта (ЗАТ «Будсоцсервіс»), якого ліквідовано за наслідками процедури банкрутства до подання позову, що унеможливлює застосування вказаного способу захисту, суд погоджується з доводами представника позивача, що єдиним способом захисту порушених прав є звернення до суду з позовом про визнання за позивачем прав власності на майнові права на частину об'єкта незавершеного будівництва. Так, згідно з положеннями ст. 2 ЦПК України одним із завдань цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, які у відповідності до ст. 4 цього ж кодексу мають право за їх захистом звернутись до суду, яки, в свою чергу, на підставі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, в силу ч. 2 зазначеної статті, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Крім того, за ч. 9 та ч. 10 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права), та позбавлений права відмовити у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, чіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Таким чином, проаналізувавши всі спірні правовідносини, зокрема їх суб'єктивний склад, доводи і міркування сторін, суд приходить до висновку про правомірність звернення до суду з позовом про визнання права власності фізичної особи - позивача на предмет спору до ТОВ «Мега Астер» як відповідача. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного вище, суд вважає позовні вимоги стосовно визнання за позивачем права власності на майнові права на проінвестовані приміщення обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням задоволення позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 3441 грн.

Outcome: approved