Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.03.2019 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, мотивована тим, що він з 21.09.1992 року по 14.09.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 1515-К від 14.09.2018 року його було звільнено за станом здоров`я, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, з виплатою допомоги, як пенсіонеру. Відповідач заборгував йому заробітну плату, яку не виплатив до теперішнього часу. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, середній заробітку за час затримки розрахунку в сумі 83 474 грн. 51 коп. по день винесення рішення, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26.03.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.04.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просить суд слухати справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги визнаються частково, а саме в частині стягнення заборгованості по заробітної плати позовні вимоги не визнають, оскільки позивачу 21.03.2019 року заборгованість виплачена у повному обсязі. Крім того, [PERSON] був звільнений за станом здоров`я, відповідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення позивач не працював, а знаходився на обстеженні в клініці профзахворювань в м. Київ з 28.08.2018 року по 14.09.2018 р., тобто звільнення позивача є останні днем перебування в клініці. Вимога від позивача про розрахунок надійшла до відповідача 28.02.2019 року, тому строк для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку є 01.03.2019 року (наступний день після отримання вимоги). Таким чином термін невиплати кінцевого розрахунку з позивачем слід рахувати з 01.03.2019 року (день надходження заяви про розрахунок) по 21.03.2019 року (кінцевий розрахунок,) що є 14 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку складає 8920,94 грн. Позивач не надано жодного документу, що доказує про наявність у нього моральних (душевних) страждань. Просить суд в частині позовних вимог про стягнення заборгованості заробітної плати та стягнення моральної шкоди відмовити та задовольнити частково позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 8920,94 грн. Також просить суд слухати справу у відсутність представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 20 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 21.09.1992 року прийнято до ВП «Шахта «Котляревська (Росія)» «ДП «Селидіввугілля» гірником очисного забою 5-го розряду з повним робочим днем під землею. Згідно запису № 39 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 14.09.2018 року звільнено з займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я з виплатою допомоги як пенсіонеру відповідно до наказу № 1515к від 14.09.2018 року. Як вбачається з довідки № 09-22/628 від 13.03.2019 року, виданої ВП «Шахта «Котляревського» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 637,21 грн. Станом на 14.09.2018 р. не виплачена заробітна плата [PERSON] за період з червня 2018 р. по серпень 2018 р. загальна сума заборгованості 356,25 грн. (заробітна плата), 8202,55 грн. (за листом непрацездатності) Станом на 01.03.2019 року не виплачена одноразова допомога в розмірі 1-го середньомісячного заробітку за станом здоров`я та 3-х середньомісячних заробітків за багаторічну працю у вугільній промисловості вересень 2018 року у розмірі 41036,32 грн. Згідно довідки № 04-22/1938 від 03.07.2019 року, виданої ВП «Шахта «Котляревського» ДП «Селидіввугілля», [PERSON] 28.12.2018 р. виплачений лист непрацездатності у сумі 3790,21 грн., 26.02.2019 року виплачена заробітна плата у сумі 14255,94 грн. Одноразова допомога в розмірі 1-го середньомісячного заробітку за станом здоров`я та 3-х середньомісячних заробітків за багаторічну працю у вугільній промисловості, заробітна плата та лист непрацездатності виплачений у повному обсязі. 21.03.2019 року допомога при виході на пенсію виплачена у розмірі 41036,32 грн. Згідно довідки МСЕК серії АВ № 0869972 [PERSON] інвалід третьої групи з 22.11.2018 року по проф. захворюванню, довічно. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на час розгляду справи відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що строк розрахунку середнього заробітку за час затримки необхідно рахувати з наступного дня після пред`явлення роботодавцю вимоги про розрахунок, а саме 01.03.2019 року, оскільки позивач звернувся до роботодавця з вимогою про надання йому довідки про заборгованість по заробітній платі та довідки з зазначення середньоденної заробітної плати. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Згідно листа № 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» кількість робочих днів у грудні 2018 року складає 21 день. Відповідно до абзацу 2 листа N 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України про надання роз`яснення, законодавством не передбачено єдиної норми тривалості робочого часу. Норма робочого часу працівників може бути різною залежно від багатьох чинників: тривалості робочого тижня, тривалості робочого дня, коли встановлені вихідні і т. д. Тому норму робочого часу роботодавці повинні розраховувати самостійно виходячи з режиму роботи, запровадженого на підприємстві, з дотриманням вимог триманням вимог статей 50-53, 67 і 73 КЗпП. Згідно ч. 1 Закону України № 2211-VIII від 16.11.2017 року внесено зміни до ст. 73 Кодексу законів про працю України, встановлено святкові дні «7 січня і 25 грудня - Різдво Христове». Тобто, кількість робочих днів за грудень 2018 року складає 20 днів; кількість робочих днів позивача з розрахунку з 14.09.2018 року (день звільнення) по 31.12.2018 р. складала би 75 дня: вересень 2018 року - 11 днів, жовтень 2018 року - 22 дня, листопад 2018 року - 22 дня, грудень 2018 року - 20 днів. Згідно листа N 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2019 рік складала би 54 днів: січень 2019 року - 21 день, лютий 2019 року - 20 днів, березень 2019 року- 13 днів (по день виплати заробітної плати 21.03.2019 року). Згідно довідки № 04-22/1938 від 03.07.2019 року, виданої ВП «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 637 грн. 21 коп. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 637 грн. 21 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 129 (кількість днів затримки розрахунку) = 82 200 грн. 09 коп. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Крім того, вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд встанови наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500,00 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору у розмірі 768,40 грн., позивачу судом задоволені позовні вимоги частково, тому з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: судовий збір у сумі 756 грн. 64 коп. (98,47 %). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial