Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Позивач - [PERSON], в особі представника [PERSON] звернулась з позовом до відповідача - [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS], за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] належало на праві приватної власності ? частин домоволодіння [ADDRESS]. ? частина домоволодіння належала [PERSON] [PERSON] померла [INFO], після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 3/ 4 частин домоволодіння № [ADDRESS]. Вказане нерухоме майно позивач як спадкоємець за законом по праву представлення оформила в особисту власність. При цьому, за свого життя [PERSON] повністю володіла та користувалася всім домоволодінням, починаючи з 1955 року, а інший власник [PERSON] не проживав та не користувався ? частки в цьому ж домоволодінні. Позивач, вступила в спадщину після смерті [PERSON], фактично користується та володіє всім домоволодінням. Спадкоємець [PERSON] протягом більше ніж двадцяти років добросовісно, відкрито безперервно володіла та користувалась усім домоволодінням, а про наявність співвласника позивачу стало відомо лише при оформленні спадкових прав, позивач як спадкоємець ? домоволодіння. Оскільки особа, яка заявляє давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є, просить суд визнати за нею право власності на ? частку домоволодіння [ADDRESS], в порядку набувальної давності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання у справі повідомлявся, у тому числі й через оголошення в пресі, письмових заперечень та доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав, причин своєї неявки суду не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України, суд, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки всіх відповідачів. За згодою представника позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи, - на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази у їх сукупності та взаємозв'язку, встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] за життя належало 3/4 частин домоволодіння № [ADDRESS], що підтверджується відповідною технічною документацією та свідоцтвом про право особистої власності від 06.05.1992 року, виданого на підставі рішення виконкому від 10.04.1992 року № 137/1 ( а.с. 10 - 21). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 3/4 частин домоволодіння № [ADDRESS]. Дітей у [PERSON] не було, а позивач у справі доводиться їй племінницею. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу у справі № 210/7913/13-ц, пр.. 2/210/455/14, що набуло законної сили, з урахуванням ухвал про виправлення описок, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено в повному обсязі, а саме: встановлено факт родинних відносин між [PERSON], померлим [INFO] та [PERSON], яка є його рідною племінницею; визнано [PERSON] спадкоємицею по праву представлення в порядку спадкування за законом на спадщину, що відкрилась після смерті [INFO] [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на 3/4 частин домоволодіння № [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті померлої [INFO] [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаного рішення, позивач є власником 3/4 домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 16, 22-24). Також з матеріалів справи вбачається, що власником ? домоволодіння по [ADDRESS] з 1992 року рахується відповідач [PERSON] (а.с. 11). Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] з 12.03.1955 року і по день смерті була зареєстрована в домоволодінні по [ADDRESS] (а.с. 9, 11). Та обставина, що власником ? домоволодіння залишається відповідач, порушує право позивача, тому з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, представник позивача, підтримуючи позовні вимоги, просила позов задовольнити. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно з положенням ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. При цьому, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 р. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК. Слід зазначити, що право власності належить до числа таких суб'єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту, а то й їх сукупності. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме Позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Право власності за давністю володіння, перш за все, може виникнути на придатне для володіння майно, яке відноситься до будь-якої форми власності, крім того, яке вилучено з цивільного обороту. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Відкритість та безперервність володіння є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Як встановлено судом, спадкодавець [PERSON] відкрито, без таємниць, володіла і користувалася майном -домоволодінням [ADDRESS] - з 1955 року, оскільки була там зареєстровано та фактично мешкала, що встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб він не набув майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і, тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Суд вважає доведеним добросовісність володіння на момент передання об'єкту володіння, оскільки належних та допустимих доказів незаконності такого володіння судові не надавалося. Також судом встановлено, що позивач успадкувала нерухоме майно, а саме 3/4 частки домоволодіння [ADDRESS]. Враховуючи положення ч. 2 ст. 344 ЦК України, та прикінцеві та перехідні положення ЦК України, загальний строк безперервного, відкритого володіння позивачем чужим майном 1/4 частки домоволодіння [ADDRESS] квартири, складає повних 13 років. Відповідач - [PERSON] не вчинив і не вчиняє необхідних дій для виділення 1/4 домоволодіння, не проживає в ньому, не зареєстрований, тому є підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю або погодилися з її втратою. За таких обставин, 1/4 частки домоволодіння [ADDRESS] може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Зазначені обставини не спростовані на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, що дає підстави для визнання права власності позивача на спірну частину домоволодіння за набувальною давністю. Враховуючи викладене та

Outcome: approved