Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження земельною ділянкою та будинком. В обґрунтуванні позовних вимог зазначивши, що позивач [PERSON], є власником земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку було набуто позивачем в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] В межах земельної ділянки розташований будинок, який був побудований [PERSON], та її чоловіком. 30 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON], і [PERSON], була досягнута домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Окремо, того ж дня [PERSON], звернувся до позивача з проханням користуватися належною їй земельною ділянкою та будинком, розташованим в межах земельної ділянки, до моменту укладення між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки, та сплачувати за таке користування щомісячно по 500,00 грн. Однак, відповідач у період часу з 09 січня 2015 року по теперішній час, ухиляєтеся від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідач не реагує на звернення позивача з вимогою виконати домовленості та своїми діями порушує право позивача на користування належною їй власність, самовільно зайнявши належну позивачу земельну ділянку. У зв'язку з вищезазначеним позивач звернулася до суду за захистом своїх прав. Представник позивача та позивач в судове засідання не з'явились, представником до суду була надана заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає за можливе задовольнити позов у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ч. 1 статті 153 Земельного кодексу України зазначено, що власник не мсже бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, рередбачених цим Кодексом та іншими законами України. В судовому засіданні було встановлено, що позивачу [PERSON] належить земельна ділянка яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, Новоолександрівська сільська рада, садівниче товариство «Шафран», земельна ділянка [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], площа 0,064 га, про що 09 січня 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. був внесений запис про право власності № 8349553. Право власності на земельну ділянку було набуто [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, що підтверджується свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 січня 2015 року, реєстраційний № 3-3, видане нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові залежать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів цивільної справи між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки за ціною 7 000,00 доларів США. На підтвердження досягнутої між сторонами домовленості з приводу майбутньої купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON], видав [PERSON], аванс у сумі 16 000,00 грн. Приймання-передача вказаної суми авансу була оформлена письмовою розпискою, яка знаходиться у [PERSON] Окремо, 30 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до позивача [PERSON], з проханням користуватися належною їй земельною ділянкою та будинком, розташованим в межах земельної ділянки, до моменту укладення між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки, та сплачувати за користування щомісячно по 500,00 грн. Коротке викладення обставин стосовно досягнутих домовленостей міститься у письмовій розписці, написаній 30 жовтня 2013 року власноруч [PERSON], у присутності позивача. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобовязані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовуються їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Як зазначено позивачем до звернення до суду з позовом, вона зверталась до відповідача з листом-вимогою від 15 червня 2016 року у якому вимагала від відповідача [PERSON], добровільно усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом звільнення даної земельної ділянки у строк до 30 червня 2016 року, та добровільно усунити перешкоди у користуванні та розпорядженні її будинком, розташованим в межах земельної ділянки, шляхом виселення з даного будинку у строк до 30 червня 2016 року. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи позивачем доведано наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачем порушується її право на розпорядження належною їй власністю, суд вважає переконливими вимоги позивача у зв'язку з доведеністю та обґрунтованістю, а тому на підставі зазначено приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені позивачем підлягають відшкодуванню на його користь. На підставі ст.ст.317, 319 ЦК України, та

Outcome: approved