Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася з позовом до відповідача - [PERSON], Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на квартиру. У позовній заяві позивач просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281 в частині передачі [PERSON] у приватну власність ? частини квартири [ADDRESS]; визнати частково недійсним Свідоцтво про право власності на житло в частині посвідчення права власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати право власності [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (на ? частину квартири [ADDRESS] у Дніпровському районі м. Києва. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 05.09.1997р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого народився [PERSON], [INFO]. З часу одруження сім»я проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS], коли народився син, він також був зареєстрований у вказаній квартирі за місцем проживання батьків. У травні 1999 року шлюб було розірвано. У 2007 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання свого сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, який було задоволено заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2007р. На підставі рішення суду [PERSON] був знятий з реєстрації, а відповідач [PERSON] звернувся до Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про приватизацію квартири, надавши довідку про те, що він одноособово зареєстрований і проживає в цій квартирі. Розпорядженням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281 [PERSON] було передано у приватну власність квартиру,на підставі цього розпорядження його було видане Свідоцтво про право власності, яке у подальшому було зареєстроване в Київському БТІ. Довідавшись у 2013 році про такий стан речей, мати [PERSON] - [PERSON], звернулася до суду за захистом прав свого сина. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2014р. у задоволенні позову [PERSON] про визнання свого сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі було відмовлено, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.08.2014р. вказане рішення було залишено без змін та набрало законної сили. На підставі рішення суду [PERSON] був зареєстрований у квартирі, де зареєстрований і на даний час. Проведення приватизації квартири одноособово порушило права [PERSON], оскільки він не зміг взяти участь у приватизації даної квартири всупереч вимог ст.ст. 31, 242 ЦК України, ст.ст.64, 65 ЖК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», що і стало підставою для звернення за захистом своїх прав до суду з даним позовом. Підтримавши в судовому засіданні позовні вимоги, представник позивача просила позов задовольнити. Представник відповідача-1 [PERSON] в судовому засіданні надала письмові заперечення, просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на здійснення приватизації квартири у відповідності до вимог чинного законодавства. Представник відповідача-2 Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, надала матеріали приватизаційної справи, посилаючись на чітке дотримання вимог чинного законодавства Органом приватизації житла. Просила звернути увагу на те, що розпорядження про приватизацію, водночас, не може визнаватися недійсним в частині. Представник третьої особи - Органу опіки і піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації направив до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність його представника, підтримавши позов. Ухвалою суду від 27.04.2016р. до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON], який в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв»язу, судом встановлено наступне. 05.09.1997р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого народився [PERSON], [INFO]. З часу одруження сім»я проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS], коли народився син [PERSON], він був зареєстрований у вказаній квартирі за місцем проживання батьків. У травні 1999 року шлюб було розірвано. У 2007 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання свого сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, який було задоволено заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2007р. На підставі вказаного рішення суду [PERSON] був знятий з реєстрації, а відповідач [PERSON] звернувся до Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про приватизацію квартири, надавши довідку про те, що він одноособово зареєстрований і проживає в цій квартирі. Розпорядженням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281 [PERSON] було передано у приватну власність квартиру, на підставі цього розпорядження його було видане Свідоцтво про право власності на житло від 30.10.2007 року, яке у встановленому законом порядку зареєстроване в Київському БТІ. У 2013 році мати [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка була задоволена судом, заочне рішення скасовано, а справу розглянуто в загальному порядку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2014р. у задоволенні позову [PERSON] про визнання свого сина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS] було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.08.2014р. вказане рішення суду залишено без змін та набрало законної сили. На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2014р., [PERSON] був зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS], де зареєстрований і на час розгляду справи. Згідно інформації Київського БТІ від 01.04.2016р., яка надійшла до суду, - первинна реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] була здійснена за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.10.2007р., а від [PERSON] право власності на квартиру перейшло і зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 09.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ничипоренком О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 671. Правові підстави приватизації житла, що перебуває у державній власності та процедура її здійснення визначена Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року, яке було чинним на час приватизації квартири. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінню яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим, визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до ст. 12 Закону, власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Відповідно до п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) тау спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим, визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Як підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, здійснюючи реалізацію свого права на приватизацію квартири, за адресою: [ADDRESS], відповідач - [PERSON] подав до Органу приватизації відповідну заяву від 24.10.2007 року. До заяви була надана довідка, видана ТОВ «Житло-Сервіс» № 30 від 19.10.2007р. , згідно якої в квартирі мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON]. Органом приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації було видане відповідне Розпорядження від 30.10.2007 року № 72-281, на підставі якого і було видане Свідоцтво про право власності на житло. Дані довідки, виданої ТОВ «Житло-Сервіс» № 30 від 19.10.2007р., на момент приватизації квартири відповідали достовірним даним і вимогам п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, оскільки [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2007 року, яке набрало законної сили. Скасування цього рішення ухвалою Дніпровського районного суду від 11 листопада 2013 року та ухвалення у справі нового рішення 13 березня 2014 року не є правовою підставою для визнання частково недійсною приватизації спірної квартири, оскільки рішення Дніпровського районного суду м. Києва, зворотної дії у часі не має. Набуття права власності на квартиру [PERSON] відбулося на передбаченим Законом підставах, порушень з боку Органу приватизації житла при видачі розпорядження і Свідоцтва про право власності суд не убачає. Суд визнає обґрунтованими і доводи представника Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про те, що предмет позову про визнання недійсними розпорядження, свідоцтва в частині не відповідає встановленим законом способам захисту порушеного права, оскільки приватизація, як один і способів/підстав набуття права власності не може ні здійснюватися частково, ні, відповідно, скасовуватися частково, бо є разовою передачею у власність жилого приміщення громадянам, які є в ньому зареєстрованими та постійно проживають, користуються ним і виявили бажання отримати його у власність, тобто, це право може бути використане громадянином лише один раз в житті. Право на повторну участь у відповідача на приватизацію житла відсутнє тощо. З наведених обставин, правових підстав для задоволення позову суд не убачає.

Outcome: dismissed