Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 вересня 2014 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В судовому засіданні 13 листопада 2014 року позивач свій позов підтримав та пояснив, що шлюб, укладений із [PERSON] 31 липня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, зберегти неможливо, так як відносини з відповідачем припинені через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], 2013 року народження, якого просить залишити проживати з відповідачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 13 листопада 2014 року заявленого позову не визнала та вказала, що будь-які підстави для розірвання шлюбу відсутні. Просила надати час для примирення, оскільки вона бажає зберегти сім'ю. У зв'язку з цим, ухвалою Кодимського районного суду від 13 листопада 2014 року сторонам у справі був наданий час для примирення терміном шість місяців. Після закінчення наданого судом строку на примирення, позивач [PERSON] в судовому засіданні 13 травня 2015 року свій позов підтримав та просив його задовольнити, стверджуючи, що з відповідачем не примирився, а шлюб зберегти неможливо. Відповідач [PERSON] після закінчення наданого строку для примирення в судовому засіданні позов визнала повністю та підтвердила неможливість збереження сім'ї. Просила шлюб розірвати та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази та матеріали цивільної справи, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 31 липня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №50, що, крім пояснень позивача, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], повторно виданим 29 серпня 2014 року вказаним відділом ДРАЦС. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень сторін встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Наданий строк на примирення сторін позитивних результатів не дав, відносини між сторонами не покращились. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно зі ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили, що дитина буде проживати з відповідачем. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved