Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.06.2015 звернувся до суду з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про скасування наказу про відсторонення від посади, в якому просив скасувати наказ №214, виданий 05.08.2014 року Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, про відсторонення позивача від посади керівника ПАТ «КиївЗНДІЕП». В обґрунтування вимог позивач вказує, що 31 жовтня 2012 року [PERSON] було призначено на посаду генерального директора ПАТ «Український зональний науково - дослідний інститут по цивільному будівництву» на умовах контракту терміном з 01.11.2012 року по 31.10.2017 року включно. Відповідно до п.1.2 Контракту між Генеральним директором підприємства та Міністерством виникають трудові відносини на підставі контракту. 05 серпня 2014 року Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видано наказ №214 «Про відсторонення [PERSON] від посади керівника ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 07.08.2014 року та призначено виконувачем обов'язків генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» Наумова О.В. Позивач вважає, що даний наказ підлягає скасуванню, оскільки в наказі не зазначено строку дії відсторонення від посади, що суперечить вимогам ч.3 ст. 99 ЦК України, відповідачем не наведено, які саме дії вичнив [PERSON], внаслідоч чого Інституту спричинено шкоду, або може бути спричинено таку шкоду. Крім того, Вищий орган товариства (Міністерство) прийняв рішення про відсторонення Генерального директора від виконання обов'язків, призначивши в.о. Генерального директора сторонню особу, в той час, коли з огляду на вимоги трудового права, враховуючи положення трудового контракту, повноваження Генерального директора не призупиненні. Позивач зазначає, що не діючим контрактом, ні Статутом не передбачено можливості відсторонення [PERSON] від виконання обов'язків генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП». Також, позивач просив поновити строк звернення до суду за захистом своїх прав, та визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2015 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про скасування наказу про відсторонення від посади та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, надавши письмові заеречення. Крім того представник відповідача вказав на пропуск позивачем строків позовної давності та просив застосувати правові наслідки, відмовивши позивачу у задоволенні позову. В свою чергу представник позивача заперечувала проти застосування наслідків пропуску строку позовної давності, зазначивши про те, що строк пропущений з поважних причин, просила поновити строк звернення до суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. При чому, контракт може бути укладено як при прийнятті на роботу, так і пізніше. 31 жовтня 2012 року [PERSON] було призначено на посаду генерального директора ПАТ «Український зональний науково-дослідний інститут по цивільному будівництву» на умовах контракту терміном з 01.11.2012 року по 31.10.2017 року включно. Встановлено, що Наказом №214 від 05.08.2014 року, виданим Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, [PERSON] відсторонено від посади керівника ПАТ «КиївЗНДІЕП» з 07.08.2014 року та призначено виконувачем обов'язків генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» Наумова О.В. Згідно ч.3 ст. 99 ЦК України члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків. При цьому, у резолютивній частині рішення Конституційного Суду України N 1-рп/2010 від 12.01.2010 р. у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України зазначено: «члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків» слід розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства у будь-який час і з будь-яких підстав усунути особу (осіб) від виконання обов'язків члена (членів) виконавчого органу за умови, якщо в установчих документах товариства не визначено таких підстав. Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 Кодексу законів про працю України». У п.3.2 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України зазначив: «Усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов'язків (частина третя статті 99 Цивільного кодексу) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абзац перший частини другої статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства») за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов'язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у статті 99 Цивільного кодексу, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права». З урахуванням наведеного вище суд приходить до висновку, що доводи позивача про порушення відповідачем ч. 3 ст.99 ЦК України, не знайшли свого підтвердження. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №391К/ОС від 10.09.2014 року позивача звільнено з посади генерального директора ПАТ «КиївЗНДІЕП» відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України, тобто після прийняття вищезазначеного наказу, дія наказу №214 від 05.08.2014 року Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України припинена. Законність звільнення та обґрунтованість підтав були підтвердженні рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року у справі №757/29656/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року. Вказана обставина відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права щонайменше 11.08.2014 року, про що останній зазначає в позовній заяві. Наведене свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності, та на застосуванні якого наполягає представник відповідача, про що ним подана відповідна заява. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові. Позивачем не надано відповідних доказів пропуску строку звернення до суду з поважних причин і тому відсутні підстави для його поновлення, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду, про що було заявлено представником відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed