Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач 26.07.18 р. звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08 жовтня 1993 року, власником квартири [ADDRESS] є вона та [PERSON], який помер [INFO] року. Таким чином, вважає, що власником квартири нині є лише вона. Відповідач є її сином, у жовтні 2008 року він самовільно, без її відому зареєструвався у квартирі, проте у ній не проживає. Підтверджує свої доводи актами про не проживання від 01.09.2009 року, 28.07.2011 року та 11.07.2018 року, складеними працівниками КП «Житлогосп». Посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, просить суд задовольнити її вимоги. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, від представника позивача надійшла заява з клопотанням про проведення розгляду справи як за його відсутності, так і за відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, як шляхом направлення повісток за місцем його реєстрації, так і шляхом розміщення оголошень на сайті «Судова влада». З урахуванням цих обставин, суд вважає за можливе й необхідне винести у справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Судом встановлено, що позивач дійсно є співвласником квартири [ADDRESS], на праві приватної спільної власності з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло від 08 жовтня 1993 року (а.с. 7). З копії свідоцтва про смерть [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року в м. Олександрії (а.с. 10). З відповіді на запит суду з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління ДМС України в Кіровоградській області (а.с. 18) вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] 06.05.1998 року. Тобто, на момент смерті позивача, ця квартира була місцем реєстрації відповідача та відповідно місцем постійного проживання. Згідно з відповіддю на запит суду з Олександрійської державної нотаріальної контори від 18.09.18 р. та даних інформаційної довідки з Спадкового реєстру (а.с. 33 - 34), спадкова справа щодо [PERSON], померлого [INFO] року не заводилася, спадкові свідоцтва не видавалися. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України). Позивач та відповідач належить до кола спадкоємців за законом першої черги, відповідно до ст. 1261 ЦК України. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини перша та шоста статті 29 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (згідно з частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України). З інформації наданої з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління ДМС України в Кіровоградській області (а.с. 18) вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] 06.05.1998 року, а не з жовтня 2008 року, як вказала позивач у позові, а тому з врахуванням того, що до суду не надано доказів того, що [PERSON] протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України подав заяву про відмову від прийняття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. Отже, з наведеного вище вбачається, що позивач і відповідач, як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину після смерті спадкодавця [PERSON], оскільки обидва постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується наявністю їх реєстрації. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, до суду не надано доказів того, що позивачу та відповідачу таке свідоцтво видавалось. Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). За правилами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач є власником ? частини квартири [ADDRESS], а іншу ? частини квартири, позивач та відповідач як спадкоємці першої черги, прийняли у спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] Згідно зі ст.41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Таким чином, у задоволенні позовних вимог щодо втрати відповідачем права користування житловим приміщенням в порядку ч.2 ст.405 ЦК України слід відмовити.

Outcome: dismissed