Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивач 25 березня 2013 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що [PERSON], відповідач по справі є його батьком. В Ленінському районному суді м. Дніпропетровська розглядалася цивільна справа за позовом [PERSON] до батька про визнання права користування житловим приміщенням [ADDRESS], яке належить відповідачу. Вказаним рішенням від 05 лютого 2008 року позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі, рішення набрало законної сили 05 травня 2008 року. Після закінчення проходження військової служби позивач повернувся до свого місця проживання, до квартири [ADDRESS], однак батько змінив замки та поставив вимоги щодо добровільного виселення, у категоричній формі заборонив позивачу проживати у будинку. Починаючи з 2012 року позивач не проживає у спірному будинку і не має до нього доступу. Позивач перебуває на військовій службі у внутрішніх військах МВС України, не має службового житла, не знаходиться на квартирному обліку, не має права проживати у гуртожитку через наявність житла. Позивач просив вселити його до квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. Суду пояснив, що він не бажає щоб позивач проживав в його квартирі та не буде надавати ключів, оскільки з ним не спілкується. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2008 року, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]; зобов'язано Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.3-5). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що на підставі договору дарування від 24 березня 1971 року [PERSON] є власником ? частини будинку [ADDRESS]; на підставі договору дарування від 10 березня 1982 року [PERSON] є власником іншої ? частини будинку [ADDRESS]. Таким чином [PERSON] є власником ? частини зазначеного будинку (а.с.54-56). 02 червня 2008 року [PERSON] був зареєстрований за адресою зазначеного будинку. Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, у позивача на даний час не має ключів від спірного будинку, батько з ним не спілкується, позивач бажає вселитися, оскільки іншого житла не має, однак відповідач перешкоджає вселенню, поміняв замки та не надає ключі. Відповідач в судовому засідання не заперечував, що позивач не проживає у будинку, вказав, що він забрав речі та переїхав проживати до дружини, відповідач заперечує проти проживання позивача в його будинку, зазначив, що не буде надавати ключі. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Отже, суд прийшов до висновку, що позивач на даний час не може користуватися спірним будинком, через неприязні стосунки з батьком, та у нього відсутні ключі від помешкання. Встановлено, що [PERSON] звертався до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2012 року в задоволені позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення відмовлено, за відсутністю правових підстав (а.с.51-53). Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2013 року, також відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та усунення перешкод в користуванні шляхом зняття з реєстраційного обліку, оскільки періоди відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації, пов'язані з проходження військової служби (а.с.54-56). А тому, [PERSON] не втратив право користування квартирою [ADDRESS] та має право в ній проживати. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на теперішній час [PERSON] має усі законні підстави для проживання у будинку і тому має бути вселений до квартири [ADDRESS]. Чинення йому перешкод в проживанні і користуванні жилим приміщенням є прямим порушенням статті 47 Конституції України. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 114,70 грн.

Outcome: approved