Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

Позивач 24.03.2014 року звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів. Позов обґрунтовано тим, що 18.10.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №00231 купівлі-продажу та виготовлення меблів. На виконання умов договору та відповідно до п. 3.2 договору позивачем здійснено передоплату у сумі 12000 грн. Відповідно до п. 1.3. договору продавець здійснює поставку та монтаж товару продовж 25 календарних днів з моменту підписання цього договору, але не пізніше 12.11.2013 року. Однак, незважаючи на неодноразові звернення позивача до відповідача, останній своїх зобов'язань щодо поставки та монтажу товару не виконав. Враховуючи, що на даний час поставка та монтаж товару втратила свою актуальність для замовника, позивач з посиланням на ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» змушений був звернутися до суду з відповідним позовом, в якому просив розірвати договір №00231 від 18.10.2013 року, стягнути з відповідача 12000 грн. сплачених за договором та стягнути з відповідача 4386 грн. пені (а.с. 1-4). Впродовж розгляду справи, позивачем уточнено позовні вимоги, згідно яких останній просив суд розірвати договір №00231 від 18.10.2013 року, стягнути з відповідача 12000 грн. сплачених за договором та стягнути з відповідача 8636 грн. пені (а.с. 35-38). У судовому засіданні 18.08.2014 року позивач підтримав позов з підстав викладених у позовній заяві з врахуванням уточнень поданих до позовної заяви. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленим (а.с. 27, 34), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди; звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав. Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п.1) ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як вбачається з умов договору, у п. 1.3. сторони погодили, що продавець здійснює поставку та монтаж товару продовж 25 календарних днів з моменту підписання цього договору, але не пізніше 12.11.2013 року. Судом встановлю, що у визначені договором строки продавець не здійснив поставку та монтаж товару продовж 25 календарних днів з моменту підписання цього договору, що змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У зв'язку з чим, суд визнає вимоги позивача в частині щодо розірвання договору №00231 купівлі-продажу та виготовлення меблів від 18.10.2013 року законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 12000 грн., сплачених начебто позивачем на користь відповідача та пені у розмірі 8636 грн. за прострочення виконання зобов'язання, з огляду на наступне. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем жодними доказами не підтверджено факт передачі готівкових коштів у розмірі 12000 грн. на користь відповідача ФОП [PERSON], що позбавляє суд задовольнити позов в цій частині, а також в частині щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 8636 грн. за прострочення виконання зобов'язання, оскільки вимоги в цій частині є похідними. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом неодноразово роз'яснювались позивачу наслідки неподання доказів, щодо сплати грошових коштів за договором №00231 купівлі-продажу та виготовлення меблів на користь відповідача, проте, такі докази суду надані не були. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в частині щодо стягнення з відповідача 12000 грн., сплачених за договором та щодо стягнення з відповідача 4386 грн. пені, оскільки такі вимоги є не доведені належними і допустимими доказами. На підставі викладеного та

Outcome: partial