Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.02.2020 року звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на свою користь додаткові витрати на дитину [PERSON] одноразово у розмірі 11374,05 грн. В обгрнтування позову вказала, що перебувала у зареєстрованому з відповідачем шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON] , яка народилася [INFO] . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.06.2018 р. змінено розмір аліментів, що стягуються за рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.05.2009 р. з відповідача на утримання дитини з 350 грн. до 1000 грн. щомісячно, до повноліття дитини. Відповідач працює, сплачує аліменти, заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Проте, їх розмір є незначним, тому не вистачає коштів для забезпечення повноцінного рівня життя дитини, оскільки виникають порушення здоров`я дитини, які вимагають проведення обстежень та купівлі ліків. В добровільному порядку відповідач не бере участі у додаткових витратах на дитину, які полягають у її лікуванні, навчанні тощо. Дитина перебуває на обліку в офтальмологічному медичному центрі з приводу захворювання органів зору, дитина відвідувала клінічного імунолога, гінеколога, тощо. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.03.2020 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.06.2020 року у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву на позов, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судовий розгляд. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, вказав, що аліменти сплачує вчасно, існує навіть переплата по аліментам. Вказав, що позивачка з ним не узгоджує додаткові витрати та витрати на лікування дитини, водить до платних лікарів та здає аналізи у приватних лабораторіях, тоді як можливі безкоштовні консультації та аналізи. Суд, заслухавши вступні слова представника позивача, відповідача, дослідиши матеріали справи встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Позивач та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] , що визнано сторонами, та не підлягає доказуванню. З чеків №4540, №4966, №3000100971, №48365, №47184, №42482, №67028, №57888, №57887, №122722, №281921, №65921, 217434, №67366, №3000501932, №34073, №855, №1102, №9441, №13430, вбачається, що позивачкою придбані товари в аптеках на загальну суму 12314,39 грн. (арк. справи 3-5). Відповідно до квитанції №3 від 20.12.2018 р., №7 від 28.01.2019 р., №15 від 01.03.2019 р., №20 від 08.07.2019 р. виданих ФОП [PERSON] . Клінічна імунологія, сплачено за консультаційні послуги лікаря клінічного імунолога від [PERSON] на загальну суму 940 грн. (арк. справи 6). З нефіскальних чеків №355931 від 04.03.2019 р., №367678 від 24.04.2019 р., №413919 від 06.11.2019р., Офтальмологічний медичний центр Добрий Зір, встановлено придбання [PERSON] супутніх товарів по МКЛ на загальну суму 713,45 грн. (арк. справи 7). Крм того, згідно заказу №4436 від 03.12.2019р., [PERSON] замовлено окуляри, вартість склала 2765,00 грн. (арк. справи 17 зворотній бік). Чеки видані Лабораторією Сінево (арк. справи 8-14), свідчать про здачу [PERSON] аналізів, загальна сума витрат на дослідження складає 4157, 00 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 09.11.2019 р. виданої Херсонським кооперативним економіко-правовим коледжом, сплачено 1090,00 грн. за курси з української мови (арк. справи 17). [PERSON] є батьком малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено відповідними свідоцтвами про народження (арк. справи 55-56). З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 08.10.2020 року вбачається, що переплата аліментів станом на 01.10.2020 року [PERSON] складає 13142,23 грн. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікованапостановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізустатті 185 СК Українидодаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Суд вважає, що витрати на обстеження у офтальмолога, придбання окулярів, витрати на курси з української мови необхідно віднести до додаткових витрат, оскільки пов`язані з лікуванням дитини та розвитком здібностей. Судом встановлено, що позивачем витрачено на обстеження у офтальмолога, придбання окулярів, придбання ліків 16425,04 грн. та на додаткові курси з української мови 1090,00 грн., а відтак, стягненню підлягає половина вказеної суми в розмірі 8757,52 грн. Щодо відвідувань клінічного імунолога, здачі платних аналізів у лабораторії Сінево, суд вважає, що у задоволенні вказаних вимог слід відмовити, оскільки позивачкою необгрунтовано необхідність звернення саме до приватних лікарів та до приватної лабораторії. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК Україниобов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогамист. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем надано достатні, належні та допустимі докази, що підтверджують фактично понесені нею додаткові витрати на лікування у офтальмолога, придбання окулярів, придбання ліків та додаткові освітні курси, що викликані особливими обставинами (розвитком дитини). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Встатті 141 СК України закріплено принцип рівності батьків у правах та обов`язках щодо дитини. Розмір отриманих доходів не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятоюстатті 157 СК України. Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей, які свідчать про необхідність відступити від принципу рівності батьків у обов`язку щодо утримання дитини і покласти тягар обов`язку щодо додаткових витрат на утримання сина лише на матір, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в розмірі 8757,52 грн. За приписами ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 19 жовтня 2020 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial