Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 травня 2015 року звернулася в суд з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням в квартирі. Посилалася на те, що є співвласником квартири [ADDRESS], іншими власниками є третя особа [PERSON] та її син [PERSON], [INFO]. Також вказувала, що відповідач [PERSON] разом з її неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в якості квартирантів в квартирі [ADDRESS], на неодноразові звернення щодо зняття з реєстрації та звільнення житлового приміщення не реагують. В поданій до суду позовній заяві просила суд позбавити права [PERSON] та її дітей [PERSON] та [PERSON] користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області зняти відповідача разом з неповнолітніми дітьми з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач та третя особа [PERSON] повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Позивач [PERSON] посилалася на те, що підставою для позбавлення відповідача та її дітей права користування жилим приміщенням є несплата відповідачем заборгованості за комунальні послуги. [PERSON] в судовому засіданні зазначав, що з відповідачем [PERSON] перебував в фактичних шлюбних відносинах, є батьком неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що перебувала з [PERSON], який є співвласником квартири, в фактичних шлюбних відносинах, останній є батьком її неповнолітній дітей. В задоволенні позовних вимог просила відмовити. Представник органу опіки та піклування в судовому засідання в задоволенні позовних вимог просив суд відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, третіх осіб, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON], частки співвласників є рівними. Також встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником спірної квартири, але фактично проживає в житловому приміщенні та знаходиться на реєстраційному обліку в якості наймача. Неповнолітні діти відповідача [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані разом з відповідачем в квартирі [ADDRESS] в якості наймачів. Також судом встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON]О, в зареєстрованому шлюбі не проживають, третя особа [PERSON] в порядку, встановленому нормами Сімейного кодексу України батьківство [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не визнавав. Тому твердження відповідача про те, що вона зареєстрована та проживає в спірному житловому приміщенні в якості дружини співвласника не заслуговує на увагу. Також не заслуговує на увагу твердження відповідача [PERSON] про те, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають в спірній квартирі в якості дітей співвласника, оскільки [PERSON] в розумінні норм ст. ст. 122, 125 СК України станом на час вирішення справи судом не є батьком цих дітей, заяву про визнання себе батьком не подавав. За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У ст. 16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення відповідача та її неповнолітніх дітей права користування жилим приміщенням в квартирі, позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві посилається на норми ст. 150 ЖК України, а також на норми ст. ст. 319, 321 ЦК України. В судовому засіданні як на виключну підставу для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням посилалася на наявність заборгованості за комунальні послуги, які не сплачує відповідач. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За нормами ст. 150 ЖК України, на яку також посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом положень норм процесуального закону розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. Саме позивач, звертаючись до суду з відповідними вимогами, визначає підстави позову. Обираючи на власний розсуд спосіб захисту порушеного права, позивач в поданій до суду позовній заяві просить суд позбавити відповідача та її неповнолітніх дітей права користування жилим приміщенням в квартирі та зобовязати територіальний орган Державної міграційної служби України зняти її разом з дітьми з реєстраційного обліку. Разом з тим, як встановлено судом, між сторонами по справі виникли правовідносини, які випливають з договору найму жилого приміщення в квартирі, що належить на праві приватної власності. Позивач [PERSON], скориставшись наданим їй правом власника, уклала з відповідачем відповідний договір. Відповідно до ст.ст. 158, 159 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Способи захисту прав власника житлового приміщення, яке належить громадянинові на праві власності, та яке є предметом договору найму, визначені ст. ст. 167-169 ЖК України. Такими способами захисту зокрема, є розірвання наймачем договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові (стаття 167 ЖК України); припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, розірвання договору за вимогою наймодавця (стаття 168 ЖК України); виселення наймача в разі припинення договору найму жилого приміщення (стаття 169 ЖК України). Позивач [PERSON] з вимогами до відповідача про розірвання договору найму жилого приміщення в квартирі, про припинення договору найму та/чи виселення наймача не зверталася. Не порушувалося позивачем також питання щодо визнання недійсним укладеного з відповідачем договору. Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини з договору найму жилого приміщення в квартирі, що належить громадянам на праві приватної власності. Як нормами ст. 16 ЦК України, так і Житлового кодексу, нормами інших законів не передбачено можливість захисту права власника квартири судом шляхом саме позбавлення права наймача користування жилим приміщенням за умови фактичного проживання наймача в спірному житловому приміщенні та наявності відповідного договору, дія якого не припинена. Тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням в квартирі. Вирішуючи заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги про зобовязання Управління державної міграційної служби України в Полтавській області зняти [PERSON] та її дітей з реєстраційного обліку в квартирі № 3 по вул. театральна, 8 в м. Полтаві суд виходить з наступного. Порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання, випадки їх обмеження встановлює Закон України N 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Зазначеним Законом визначена процедура реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання. Нормами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання, в тому числі і з підстав припинення підстав на право користування житловим приміщенням. УДМС України в Полтавській області через територіальні підрозділи здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб в межах наданих повноважень та

Outcome: dismissed