Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.07.2014 р. звернувся до суду з позовною заявою про поділ спільного майна - квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що квартира придбана під час шлюбу, право на її частки є рівними, тому він має право на цього ? частку цього майна. Відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що спірну квартиру, яка хоча й придбана під час шлюбу, слід визнати її особистим майном,оскільки вона сплачувала особисті грошові кошти, тому [PERSON] 03.10.2014 р. звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24.10.1998 р., мають від шлюбу неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2013 р. шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07. 04.2011 р., [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS], за 40000 грн. У п. 9 цього договору зазначено, що правочин вчинено за згодою - за письмовою заявою - чоловіка покупця - [PERSON], підпис якого засвідчено приватним нотаріусом. Згідно з п. 11 зазначеного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округа 07.04.2011 р. та зареєстрованого у реєстрі за № 534, сторони договору підтверджують, що нотаріусом їм роз'яснені вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається у тому числі, ст. 60, 65 Сімейного кодексу України щодо підстав набуття та права розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Посилання відповідача на те, що за час шлюбу [PERSON] отримував не дуже велику заробітну плату, не є доказом особистого права [PERSON] на спірне майно і не спростовує доводи позивача, що він постійно працював, та й ще працював не лише за місцем своєї основної роботи, тому мав додаткові заробітки. Відповідач [PERSON] не спростувала доводи позивача [PERSON], що невдовзі після реєстрації їхнього шлюбу вона перестала працювати, вела господарство, саме він утримував сім'ю, дружина не мала своїх особистих коштів для придбання квартири особисто. Доводи [PERSON], що за її зустрічним позовом важливим доказом є розписка продавця спірної квартири [PERSON] про отримання від [PERSON] грошей за продану квартиру у сумі 75000 доларів США, суд не може прийняти до уваги. Відповідно до договору купівлі - продажу від 07. 04.2011 р., [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 40000 (сорок тисяч) грн. Посилання відповідача [PERSON] на те, що спірна квартира придбана за особисті кошти, оскільки її баба та дід [PERSON] подарували їй гроші у сумі 75000 доларів США, які, у свою чергу, отримали від продажу належної їм квартири невдовзі до придбання спірної квартири сторін, не можуть бути прийняті до уваги через те, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 01.04.2011 р., на який посилається відповідач [PERSON], [PERSON] і [PERSON] продали [PERSON] свою двокімнатну квартиру під [ADDRESS] за 20000 (двадцять тисяч) гривень. Не можуть бути прийняти до уваги і посилання [PERSON] на наявність свідків дарування їй особисто грошей та укладання домашньої угоди, оскільки не підтверджені допустимими доказами. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Частиною 2 ст. ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доводи відповідача [PERSON], що у 2004 р. [PERSON] мали намір передати їй у майбутньому своє майно за заповітом, не мають правового значення для вирішення спору і не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Оскільки [PERSON] та [PERSON] на цей час є живими і спадщина, відповідно, не відкривалася, посилання відповідача [PERSON] на наявність на її ім'я заповітів цих осіб не має жодного правового значення у спорі за наявними позовними вимогами. Крім того, статтею 1254 ЦК України передбачено право заповідача на скасування або внесення змін до заповіту. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність належних доказів за зустрічним позовом та підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються відповідачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачем [PERSON] сплачено судовий збір лише у розмірі 1000 грн., який він не просить стягнути з відповідача, та не надано доказів, що він є особою, яка, відповідно до чинного законодавства, має право на звільнення від його сплати, стягненню підлягає сума, з урахуванням вартості майна, недоплаченого судового збору у розмірі 827 грн.

Outcome: approved