Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], 17.07.2018 року звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова про стягнення на її користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України шкоди в сумі 51665 грн. 08 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 8 вересня 2016 року Постановою Верховної ради України №1515-VIII у зв'язку з поданням заяви про відставку та відповідно до пунктів 2 та 9 ч.5 ст. 126 Конституції України його було звільнено з посади судді Апеляційного суду Харківської області і наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року №04-03/75-ос відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області. З 17 вересня 2016 року позивач перебуває на обліку в Шевченківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова як суддя у відставці Апеляційного суду Харківської області та отримує довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Відповідно до положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України зазначений орган Пенсійного фонду України, як податковий агент, щомісячно утримував з щомісячного грошового утримання позивача податок з доходів фізичних осіб. У період з 17 вересня 2016 по 28 лютого 2018 незаконно відраховано з щомісячного грошового утримання позивача 51665,08 грн., в тому числі 47690,88 грн. податку на доходи фізичних осіб та 3974,20 грн. військового податку. Рішенням Конституційного суду від 27.02.2018 №1-р/2018 визнано неконституційною норму закону на підставі якої такі відрахування були здійснені. Ухвалою суду від 18.07.2018 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 06.08.2018 року первісним відповідачем було подано Апеляційну скаргу на Ухвалу Дзержинського районного суду від 23.07.2018 року про відкриття провадження по справі, в якій зазначено, що при прийнятті зазначеної ухвали не дотримано правила підсудності, тобто позивачем невірно обрано суд до якого подається позовна заява, а судом не враховано вимоги КАС України, ЦПК України та роз'яснень Пленуму Верховного суду України з питані підсудності цивільних справ, а тому просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та скасувати ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 18.07.2018 року про відкриття провадження у справі №638/10168/18. 07.09.2018 року Ухвалою Апеляційного суду Харківської області Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі повернуто апелянту. 14.09.2018 року ухвалою судді Дзержинського районного суду міста Харкова замінено відповідача по справі з Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі міста Харкова на належного відповідача - Держава України в особі Державної казначейської служби України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. [PERSON] знаходиться на обліку в Шевченківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова з 17.09.2016 року. 08.09.2018 року у зв'язку з поданням заяви про відставку та відповідно до пунктів 2 та 9 ч.5 ст. 126 Конституції України позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Харківської області і наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року №04-03/78-ос відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Такі зміни до Податкового кодексу України були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року, №1166-VІІ. У зв'язку з внесенням вказаних змін до Податкового кодексу України при виплаті щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] було утримано 47690,88 грн. податку з доходів фізичних осіб за період з вересня 2016 р. по лютий 2018 р., що підтверджується довідкою Шевченківського об'єднаного УПФУ м. Харкова від 21.06.2018 року (Вих. №443/Ш-11). Європейською соціальною хартією 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобовязані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини трактує доволі широко. Зокрема, у рішенні у справі «Muller v. Austria» ЄСПЛ кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату - як порушення цього права. Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний суд України, по суті, припинив обмеження права власності громадян з боку держави, яке діяло протягом декількох років та завдало збитків певній категорії громадян. Європейський суд з прав людини вважає, що одним із важливих елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під котрою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. У даній справі збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав внаслідок порушення його цивільного права. Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Незважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року, однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв'язку з дією вищевказаних норм мало місце з вересня 2016 року по лютий 2018 року. Таким чином, позивач недоотримав належні йому виплати в розмірі 38821,50 грн. саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена а порядку ст. 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів. Згідно з п.п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. Оцінивши наявні у справі докази, суд виходив з того, що Конституційним Судом України встановлено неконституційність змін, внесених до Податкового кодексу України, а тому щомісячне відрахування податку з грошового утримання позивача призвело до заподіяння йому збитків, які підлягають відшкодуванню в порядку ст.152 Конституції України, ст. 1175 ЦК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved