Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 08 вересня 2017 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до територіальної громади в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста про визнання договору купівлі-продажу приміщень кімнат в гуртожитку дійсним, визнання права власності на житлові кімнати. Уточнила свої вимоги в поданій до суду 24 листопада 2017 року заяві. Посилалися на те, що в 1991 році поселилася в житлові кімнати гуртожитку по вул. М.Бірюзова, 96 в м. Полтаві, який перебував на балансі ВАТ «Полтавський завод газорозрядних ламп». З цього часу проживала та була зареєстрована за вказаною адресою. Вказувала, що 30 травня 2005 року відповідно до договору купівлі-продажу придбала у власність приміщення житлових кімнат №№ 71-72 в гуртожитку, сплатила грошові кошти в розмірі 5189,18 грн., але договір не було нотаріально посвідчено. В своїй позовній заяві просила суд визнати дійсним договір № 78-Б купівлі-продажу приміщень житлових кімнати №№ 71-72 у гуртожитку по вулиці Маршала Бірюзова, 96 в м. Полтаві, укладений 30 вересня 2005 року між нею та ВАТ «Полтавський завод газорозрядних ламп». Також просила суд визнати за нею право власності на житлові кімнати №№ 71-72 у гуртожитку по вулиці маршала Бірюзова, 96 в м. Полтаві. В судовому засіданні позивач повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представники територіальної громади та Управління майном комунальної власності міста в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували. Посилалися на те, що відповідачі жодних прав позивача не порушували. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що будинок по вул. М.Бірюзова, 96 в м. Полтаві є гуртожитком, згідно рішення господарського суду Полтавської області від 11.02.2003 року його було зареєстровано на праві власності за ВАТ „Полтавський завод газорозрядних ламп. Також встановлено, що 30 вересня 2005 року між позивачем [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Полтавський завод газорозрядних ламп» було укладено простий письмовий договір № 78-Б купівлі-продажу приміщення. Згідно з даним договором ВАТ «Полтавський завод газорозрядних ламп» передав у власність позивача [PERSON] приміщення, які мають нумерацію кімнати №№ 71-72 (в будинку «А-9», кімната № 71 складається з приміщень: 1 кімната 13,6 кв.м., кімната № 72 складається з приміщень 1 кімната 13,2 кв.м., а також приміщення: ХХІ туалет 1,3 кв.м., ХХІІ кладова 1,2 кв.м., ХХІІІ коридор 5,8 кв.м., ХХІУ душова 1,3 кв.м., загальна площа 36,4 кв.м. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Як встановлено судом, спірний договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку сторонами нотаріально посвідчено не було, він не пройшов державну реєстрацію. Зазначена обставина в повній мірі визнається позивачем в поданій до суду позовній заяві. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу № 78-Б від 30 вересня 2005 року не є вчиненим (укладеним) і не породжує для сторін, як для позивача, так і для відповідачів, юридичних наслідків. Суд приходить до висновку, що за таким договором позивач [PERSON] не набула і не могла набути право власності на нерухоме майно кімнати в гуртожитку. Частиною 2 ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В той же час що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210 ЦК України, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. З цих підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог [PERSON] судом також приймається до уваги та обставина, що господарським судом Полтавської області ще в 2001 році було порушено провадження в справі про неплатоспроможність ВАТ „Полтавський завод газорозрядних ламп. Відповідно до ст. 26 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 14 травня 1992 року, в редакції, що діяла на час спірних правовідносин, до складу ліквідаційної маси включаються усі види майнових активів банкрута, які належать йому за винятком обєктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, які в разу банкрутства підприємства передаються до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку. За таких обставин, арбітражним керуючим [PERSON] продаж було вчинено з порушенням вимог законодавства, оскільки за умови, коли чинним законодавством передбачено передачу гуртожитків без будь-яких додаткових умов до комунальної власності територіальної громади, обєкти нерухомості були реалізовані за суми коштів фізичним особам. Окрім того, як територіальна громада, так і Управління майном комунальної власності міста жодних прав позивача не порушували, в правовідносини не вступали. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed