Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі уповноваженого представника - адвоката Остимчук О.О. (ордер серії ЛВ № 120126 від 05.03.2020 року) 05.03.2020 року звернувся у Сколівський районний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - фізичної особи-підприємця [PERSON] у свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 129 068 грн. 71 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 12 612 грн. 95 коп., компенсацію за усі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 10 892 грн. 42 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.10.2019 року, і по дату ухвалення судом рішення по справі. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 840 грн. 80 коп., позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 06.03.2020 року (а. с. 32) вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Визначено дату судового засідання щодо розгляду справи по суті - 06.04.2020 року, 12.00 год.. 25.03.2020 року на адресу суду за вх. № 1613 від відповідача у запропоновані судом строки та порядку надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 40-42). 06.04.2020 року на адресу суду за вх. № ЕП-339 від уповноваженого представника позивача - адвоката Остимчук О.О. у запропоновані судом строки та порядку надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а. с. 48-50). Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 06.04.2020 року (а. с. 54) розгляд справи по суті відкладено за клопотанням відповідача в силу неможливості його прибуття через відсутність громадського транспорту та у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів. Визначено нову дату судового засідання щодо розгляду справи по суті - 14.05.2020 року, 12.00 год.. Одночасно позивачеві надано строк для усунення недоліків поданої ним до фізичної особи-підприємця [PERSON] позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до 14.05.2020 року, шляхом надання доказів про сплату судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 840 грн. 80 коп.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 14.05.2020 року (а. с. 75) розгляд справи по суті повторно відкладено за клопотаннями уповноваженого представника позивача та відповідача в силу неможливості їх прибуття через відсутність громадського транспорту та у зв`язку із продовженням терміну запроваджених на території України карантинних заходів. Визначено нову дату судового засідання щодо розгляду справи по суті - 13.07.2020 року, 10.00 год.. Одночасно позивачеві продовжено строк для усунення недоліків поданої ним до фізичної особи-підприємця [PERSON] позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до 13.07.2020 року, шляхом надання доказів про сплату судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 840 грн. 80 коп.. 13.07.2020 року позивачем у встановленому порядку виконано вимоги ухвал від 06.04.2020 року та від 14.05.2020 року у частині встановлення й продовження строку на усунення недоліків позовної заяви та представлено суду в оригіналі квитанцію № 3 від 13.07.2020 року про сплату судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (а. с. 86). У судове засідання, котре було призначене на 13.07.2020 року о 10.00 год., позивач та його уповноважений представник - адвокат Походжай О.О. з`явились. Відповідач не з`явився, про час і місце судового розгляду справи був повідомленим належним чином, докази на підтвердження чого містяться у матеріалах справи (а. с. 78). Від відповідача 07.07.2020 року за вх. № 3175 втретє надійшла заява про відкладення судового розгляду справи на іншу дату та час, в силу неможливості прибуття через відсутність громадського транспорту та у зв`язку із продовженням на території України карантинних заходів. Така заява, виходячи з вкрай стислих строків розгляду справ зазначеної категорії, була відхилена судом як необґрунтована, так як рух громадського транспорту у зв`язку із послабленням карантинних заходів з кінця червня 2020 року відновлено, а продовжено дію адаптивного крантину, що робить причини неявки відповідача до суду неповажними. Крім того, судом враховано й ту обставину, що відповідач скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, котрий прийнятий та приєднаний до матеріалів справи. Відтак, у судовому засіданні, котре було призначене на 13.07.2020 року о 10.00 год., розпочато розгляд справи по суті за участі позивача та його уповноваженого представника, зазначеними учасниками справи надано пояснення по справі, судом досліджено зібрані письмові докази по справі (у належно засвідчених копіях), закінчено з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, після чого суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення по справі. Позов обґрунтовано тим, що позивач у період з 11.07.2016 року по дату звільнення - 30.09.2019 року працював у відповідача на посаді сортувальника виробів із деревини. Згідно укладеного між сторонами по справі трудового договору від 11.07.2016 року відповідач як роботодавець зобов`язувався щомісячно оплачувати позивачеві як працівникові його працю на рівні визначеної законом мінімальної заробітної плати, час виконання робіт установлювався не більше сорока годин на тиждень, із визначенням тривалості щорічної оплачуваної відпустки - двадцять чотири календарні дні. Однак, відповідач не виконував своїх зобов`язань за трудовим договором перед позивачем, зокрема не виплачував йому заробітну плату за виконану роботу, мотивуючи відсутністю коштів та поганим станом речей щодо здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, у зв`язку із ухиленням від оплати праці позивача за період з липня 2016 року по дату звільнення, у відповідача перед останнім виникла заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 129 068 грн. 71 коп., з урахуванням компенсації за несвоєчасне отримання заробітку та згідно індексації, у розмірі 12 612 грн. 95 коп., а всього - 141 681 грн. 66 коп.. Крім того, позивач наголошує на невиплаті йому під час звільнення усіх сум, котрі належали, зокрема компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 10 892 грн. 42 коп., а також, у зв`язку із невиплатою таких сум, ще й середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.10.2019 року, і по дату ухвалення судом рішення по справі. Враховуючи ту обставину, що відповідач у добровільному порядку відмовляється виплатити позивачеві зазначену заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, останній, посилаючись на положення ст. ст. 19, 43 Конституції України, ст. ст. 83, 115-117 КЗпП України, положення Законів України «Про оплату праці» та «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», був змушений звертатися до суду із даним позовом за захистом своїх трудових прав. Позивач та його уповноважена представник - адвокат Походжай О.О. у судовому засіданні щодо розгляду справи по суті позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, надали пояснення, аналогічні наведеним у позові та відповіді на відзив на позовну заяву. Заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву, обґрунтовані пропуском позивачем визначеного у ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення із заявою про вирішення трудового спору, оскільки позивач був звільнений відповідачем 30.09.2019 року, після чого отримав трудову книжку, а до суду із даним позовом за захистом своїх трудових прав звернувся 05.03.2020 року, тобто майже через пів року. При цьому, на переконання відповідача, позивачем причини пропуску вищевказаного строку не обґрунтовані. Відтак, відповідач просить у позові відмовити в силу пропуску позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин. У відповіді на відзив на позовну заяву уповноважена представник позивача - адвокат Остимчук О.О. вказує про порушення відповідачем як роботодавцем законодавства про оплату праці та про стягнення на користь позивача його заробітної плати й компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, у зв`язку з чим, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року за № 8-рп/2013 та від 15.10.2013 року за № 9-рп/2013, наголошує на тому, що звернення працівника до суду у такому випадку будь-яким строком не обмежується. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач у період з 11.07.2016 року і до часу звільнення з роботи за згодою сторін - 30.09.2019 року включно, працював у відповідача на посаді сортувальника виробів із деревини, що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою від 11.07.2016 року (копія міститься у справі, а. с. 20-21) та трудовою книжкою позивача серії [NUMBER] від 15.12.1981 року (копія мітиться у справі, а. с. 18-19). Як вбачається із змісту вищевказаного трудового договору, позивач як працівник зобов`язувався виконувати роботу сортувальника, дотримуючись правил з охорони праці та техніки безпеки, а відповідач як роботодавець зобов`язувався оплачувати працю позивача у розмірі мінімальної заробітної плати у гривнях на місяць. При цьому, час виконання робіт установлювався з 09.00 по 18.00 год., обідня перерва установлювалась з 13.00 год. по 14.00 год., а робочий час тривав загалом не більше сорока годин на тиждень. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання станови двадцять чотири календарні дні. В силу ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ст. ст. 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, котрі б відповідали критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, щодо проведення відповідачем позивачеві оплати за виконану ним роботу упродовж усього терміну дії трудового договору, як і здійснення ним усіх виплат, котрі належали позивачеві на день звільнення. При цьому, суд зазначає, що такими доказами могли б бути відомості про нарахування й отримання заробітної плати (у разі отримання коштів у готівковій формі) або ж підтвердження про здійснення перерахунку коштів на картковий рахунок позивача (у разі отримання коштів у безготівковій формі), відомості про нарахування усіх виплат при звільненні. Більше того, суд переконаний, що відповідач, заперечуючи проти позову виключно з підстави пропуску позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин, тим самим не заперечив про наявність порушених прав позивача щодо невиплати йому заробітної плати та усіх сум, котрі належали йому при звільненні, а лише просив застосувати наслідки щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду за захистом таких порушених трудових прав. Згідно положень ст. 233, що міститься у главі XV КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Як роз`яснюється у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року за № 9-рп/2013 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Враховуючи ту обставину, що право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, а також компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, будь-яким строком не обмежується, суд зазначає про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати. Розмір такої заборгованості, згідно наданого позивачем розрахунку, здійсненого у відповідності до вимог Закону України «Про оплату праці», становить 129 068 грн. 71 коп.. У свою чергу, статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», у разі затримки на один і більше календарний місяць виплати доходів, до котрих відноситься і заробітна плата, передбачено компенсацію. Сума компенсації, згідно положень ст. 3 вищевказаного Закону, обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції у період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року за № 159. Розмір такої компенсації, згідно наданого позивачем розрахунку, здійсненого у відповідності до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та підзаконного нормативного акта, з урахуванням індексації, становить 12 612 грн. 95 коп.. Обґрунтованих заперечень щодо поданого позивачем розрахунку заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати відповідач суду не надав, своїх розрахунків не навів, а суд, перевіряючи правильність їх нарахування позивачем, не має підстав вважати такі розрахунки невірними. Як роз`яснюється в абзаці п`ять пункту шостого Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає у резолютивній частині рішення. Отже, загальна сума заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, котра підлягає до стягання з відповідача на користь позивача, становить 141 681 грн. 66 коп. (129 068 грн. 71 коп. + 12 612 грн. 95 коп. = 141 681 грн. 66 коп.), без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів. У іншій частині пред`явлених позовних вимог, а саме про стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд додатково вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи наведені вище норми закону, а також невиплати з вини відповідача належних звільненому позивачеві сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за усі невикористані дні відпустки та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є законними. Однак, при вирішенні даного спору у цій частині по суті необхідно враховувати загальну норму ч. 1 ст. 233 КЗпП України, якою, як уже йщлося вище, передбачено, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713, суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час (підпункт 2.2.12 пункту 2 Інструкції № 5) і на вказані суми компенсацій, які виплачуються звільненим особам, єдиний внесок не нараховується. Таким чином, виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 КЗпП України. До того ж, на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, а тому такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати. Відповідно, до позовної вимоги про стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП. Аналогічна позиція висловлена у рішеннях Верховного суду України (ухвали від 12.08.2009 року у справі № 6-21890св07, від 15.10.2007 року у справі № 6-22660ск07, від 21.02.2007 року у справі № № 6-4459кс05) та у постанові Верховного Суду (постанова від 24.05.2018 року у справі № 501/6384/14-ц). Виходячи з того, що позивача було звільнено ще 30.09.2019 року без проведення з ним фактичного розрахунку, тому саме цього дня він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права на отримання усіх сум, котрі належать при звільненні, та, як наслідок, у подальшому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Отже, звернувшись до суду з позовом 05.03.2020 року, позивач пропустив встановлений законом тримісячний строк і причин, які можна було б визнати поважними, не вказав, з відповідним клопотанням про поновлення строку на звернення до суду за захистом своїх порушених прав у цій частині не звертався, про це суд не просив, а тому у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити запропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судові витрати у справі слід визначити відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у спосіб стягнення з відповідача на користь держави судового збору за подання позовних вимог майнового характеру (у частині стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати) у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір», оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення у даній справі, звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 вищевказаного Закону. Сплачений судовий збір за подання позовних вимог майнового характеру (у частині стягнення усіх сум, що належать при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем, оскільки у цій частині у позові відмовлено.

Outcome: partial