Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] березня 2018 року звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення з нього за користування грошима позивача грошових коштів в сумі 347657,50 грн. з яких: 260660 грн. інфляційні втрати, 35190 грн. - 3 проценти річних, 51807,50 грн. - пеня. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 29.03.2012 року у справі № 1631/37/12 [PERSON] зобов'язано повернути [PERSON] раніше отримані грошові кошти в сумі 195500 грн. До теперішнього часу вказаний борг не повернуто, ні в повному обсязі, ні частково. Виконавчий лист повернуто стягувачу органом виконавчої служби через відсутність майна у боржника. Посилаючись на норми ст.ст. 625, 636 ЦК України, в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань з повернення коштів та продовження користування грошовими коштами позивача, позивач звернулась за захистом своїх майнових прав до суду і вище наведеними позовними вимогами. Позивач та її представник участь в судовому засіданні брали в режимі відеоконференції з Миргородським міськрайонним судом Полтавської області. В судовому засіданні позивач та її представник свої вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі, надали пояснення аналогічні доводам позовної заяви. Вважали можливим проводити розгляд справи у заочному порядку. Позивач додатково пояснила, що до теперішнього часу кошти в сумі 195500 грн. не повернуті їй відповідачем, а ні повністю, а ні навіть частково. Відповідач, будучи належним чином повідомленим судом про час та місце розгляду справи в підготовче судове засідання, а також засідання при розгляді справи по суті не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв по суті справи від нього не надходило. В зв'язку з цим, суд відповідно до норм ст. 280 ЦПК України розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні факти та правовідносини, що їх супроводжують. Так, з рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 29 березня 2012 року № 1631/37/12, яке 12 червня 2012 року набрало законної сили, а також ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2012 року, яким вказане рішення залишено без змін, судом встановлено наступне. Згідно кредитного договору №2745 від 16 березня 2007 року, з додатковими угодами Акціонерний Банк «Полтава Банк» надав фізичній особі -підприємцю [PERSON] (дружині [PERSON] кредит на суму 50000 гривень зі строком погашення до 16 березня 2011 року. В забезпечення зобов'язання на підставі договору іпотеки від 22.03.2007 року та Додаткової угоди від 16.07.2008 року, посвідчених приватним нотаріусом Шишацького районного нотаріального округу Плаксіною П.Б., [PERSON] передав в іпотеку банку нежиле приміщення [ADDRESS]. В подальшому [PERSON] прийняв рішення продати вказане приміщення в зв'язку з чим уклав з [PERSON] 06 травня 2009 року Попередній договір про укладення договору купівлі - продажу даного нежитлового приміщення, який того ж дня був посвідчений приватним нотаріусом Шишацького районного нотаріального округу Полтавської області Плаксіною П.Б. 02 лютого 2010 року між сторонами була укладена Додаткова угода до Попереднього договору, посвідчена приватним нотаріусом Плаксіною П.Б. за № 205, згідно якої була змінена редакція п.1 Попереднього договору та продовжено строк укладення Основного договору до 05.03.2010 року, пункт 2.6. Попереднього договору було викладено в слідкуючій редакції: «сторони повинні виконати свої взаємні обов'язки до посвідчення Основного договору, зокрема, покупець - сплатити відповідну грошову суму в строк до 26 лютого 2010 року, а продавець до 02 березня 2010 року повністю розрахуватися з ПАТ « Полтава Банк» по кредитному договору № 2745 від 16.03.2007 року, зняти з нежилого приміщення заборону відчуження, вилучити його з Державного реєстру іпотек та надати покупцеві підтверджуючі документи про повний розрахунок з банком. 23 лютого 2010 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з письмовою заявою, копію якої направила приватному нотаріусу Плаксіній П.Б., в якій повідомила, що не погоджується з умовами пунктів 1 та 2 Додаткової угоди до попереднього договору щодо строків виконання договору, та, посилаючись на те, що вона вже сплатила [PERSON] 195500 грн., вказала, що залишкова сума 74500 грн. буде передана нею під час укладення Основного договору. 09 березня 2010 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з пропозицією в 15-ти денний строк виконати свої зобов'язання та укласти Основний договір купівлі-продажу. Дану пропозицію [PERSON] не прийняла, не надавши на неї будь-якої відповіді. Враховуючи те, що станом на 05 березня 2010 року сторони не виконали зобов'язання направлені на укладання Основного договору на підставі ст. 635 ЦК України суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про припинення між сторонами зобов'язань за попереднім договором, а відтак і про відсутність між ними зобов'язально-правових відносин. Враховуючи те, що [PERSON] без достатньої правової підстави зберігав у себе грошові кошти [PERSON] в сумі 195500 грн. та відмовився повертати їх в добровільному порядку суди прийшли до висновку про необхідність стягнення вказаних коштів в судовому порядку. Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що відповідач [PERSON] без достатньої правової підстави отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 195500 грн. та зобов'язаний їх повернути. Згідно доводів позовної заяви та пояснень позивача станом на час розгляду справи вказаний борг не був повернутий [PERSON], ні в повному обсязі, ні частково. Так, за постановою начальника відділу ДВС Шишацького РУЮ Полтавської області Гордієнко А.М. від 26.06.2014 року у виконавчому провадженні № 33419858 на підставі п. 2 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в зв'язку з відсутністю у боржника майна на яке можна звернути стягнення стягувачу повернуто виконавчий лист № 1631/37/2012 від 13.07.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 201555 грн. (а.с.8). 08.06.2017 року Шишацьким ВП ГУНП в Полтавській області за заявою [PERSON] про ухилення [PERSON] від виконання судового рішення на користь заявника розпочато кримінальне провадження № 12017170360000189 з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст. 382 КК України (а.с.9). Згідно пояснень позивача остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято. Всупереч встановленого ст.ст. 13,81 ЦПК України обов'язку доказування відповідачем [PERSON] не надано жодних доказів повного чи часткового погашення ним боргу перед позивачем. Таким чином, суд вважає цілком підтвердженим, що відповідач [PERSON] без достатньої правової підстави отримав від позивача та продовжує користуватись грошовими коштами в сумі 195500 грн. На думку суду позивачем безпідставно застосовано до спірних правовідносин, а саме нараховано на суму боргу неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної ставки НБУ, оскільки вона, як спосіб забезпечення зобов'язання між сторонами (а також відповідно її розмір) не передбачена, а ні договором між ними, а ні актами цивільного законодавства. Зроблені представником позивача в судовому засіданні посилання на ст. 536 та ч.2 ст. 625 ЦК України, як на підставу нарахування пені, суд до уваги не приймає оскільки даними нормами стягнення пені не передбачено. Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання поміж іншого може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2. ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Крім того неустойка, сплачується у відсотках від грошової суми, в той час, як статтею 536 ЦК України за користування чужими грошима передбачена сплата процентів. Вказані категорії при зовнішній схожості мають різну правову природи, так відсотки це математична категорія, в той час, як проценти це вид доходу, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна (п.14.1.206 ПК України, оскільки ЦК України визначення процентів не містить). Про те, що нарахована позивачем пеня у сумі 51807,50 грн. є сам неустойкою, окрім використаної позивачем її назви «пеня», свідчить також те, що, виконуючи розрахунок заборгованості, позивач, посилаючись на ч.2 ст. 258 ЦПК (позовна давність до вимог про стягнення неустойки), самостійно обмежив період її обрахування 1 роком. Тобто відніс нараховану ним пеню саме до неустойки. На думку суду при загальній правомірності вимог про необхідність стягнення з відповідача коштів за неповернення ним коштів в сумі 195500 грн. позивача, позивачем при обрахуванні розміру процентів, що підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 536 ЦК України безпідставно застосовані вимоги ч.2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних. На думку суду в даному спорі вищевказані правові норми є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно. Зокрема стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. У даному випадку відповідач [PERSON] заволодів грошима позивача [PERSON] у сумі 195500 грн. без достатньої правової підстави ще до винесення судом 29.04.2012 року відповідного рішення, яким в цій частині лише підтверджено наявність у відповідача обов'язку повернути кошти позивачу. Так, при винесенні попередніх рішень судами першої і апеляційної інстанції було застосовано ст. 1212 ЦК згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Таким чином, у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат відповідно до частини 2 статті 625 цього Кодексу. Вищевказана позиція висловлена Верховним судом України у його постанові від 02.03.2016 (справа 6-2491цс15) у подібних правовідносинах. За вищевикладеного, виходячи з обставин справи, суд вважає необхідним до спірних правовідносин застосувати положення ст.ст. 536, 1214 ЦПК України. Так, за правилами ст. 1214 ЦПК України обов'язок відшкодувати доходи, від користування безпідставно набутим майном виникає з часу коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Незважаючи на те, що кошти в сумі 195500 грн. відповідач [PERSON] отримав від позивача ще до винесення рішення Шишацьким районним судом від 29.03.2012 року, саме з часу винесення даного рішення, яке внесло ясність у існуючи між сторонами правовідносини, останній дізнався про те, що заволодів вказаними грошима без достатньої правової підстави та повинен їх повернути. Таким чином з наступного дня з дати винесення даного рішення, а саме з 30.03.2012 розпочався перебіг строку протягом якого можуть бути нараховані проценти за користування даними грошима. Позивачем за розрахунковий період взято проміжок часу з 01.04.2012 року по 01.03.2018 року, а отже, будучи позбавленим можливості виходити за межі позовних вимог, суд також використовує даний період при проведенні власних розрахунків. Частиною 2 ст. 536 ЦК України визначено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи договором між сторонами справи розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не визначався. Так само розмір процентів за користування чужими коштами, набутими без достатньої правової підстави на даний час прямо не встановлений, ані законом, а ні іншими актами цивільного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд на підставі ч.1 ст. 8 ЦК України та ст.ст. 5, 10 ЦПК України застосовує аналогію закону, а саме положення ст. 1048 ЦК України, яка регулює найбільш подібні за змістом цивільні відносини. Так, згідно даної правової норми позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином за проведеним судом розрахунком (виконано у вигляді окремого документа за формулою: відсотки = загальна сума заборгованості х розмір облікової ставки НБУ за певний період / кількість днів у конкретному році * кількість днів прострочення у певному періоді дії облікової ставки / 100) відповідач за користування грошима позивача у сумі 195500 грн., що були отримані ним без достатньої правової підстави та до теперішнього часу не повернуті, на підставі ст.ст. 1214, 536, 1048 ЦК України повинен сплатити проценти у розмірі 159723,43 грн. Враховуючи те, що у своїх позовних вимогах позивач окрім іншого також посилається на ст. 536 ЦК України, як на одну з правових підстав своїх позовних вимог, виходячи з приписів ст. 5 ЦПК України та загального розміру позовних вимог - 347657,50 грн., суд вважає, що стягнення з відповідача 159723,43 грн. процентів за користування чужими коштами на підставі ст. 536 ЦК в даному випадку не є виходом за межі позовних вимог, натомість є ефективним способом захисту порушених майнових прав позивача. В зв'язку з цим позовні вимоги підлягають лише частковому задоволенню у межах розрахованою судом суми. Документально підтверджені судові витрати у справі складають 3476,60 грн. сплаченого позивачем судового збору. Судові витрати суд розподіляє відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України та покладає їх на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню на 45,94% (159723,43 грн. * 100 /347657,50) з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1597,15 грн. (3476,60 *45,94/100) на відшкодування сплаченого нею судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial