Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач 21.03.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, в якому він перебуває з відповідачем з 08.11.1998 року, що зареєстрований Шацьким районним відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 25. Позивач в обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу посилається на те, що від зазначеного шлюбу у сторін є спільна дитина, а саме: [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося і було фактично припинено у зв'язку з різними поглядами на сімейне життя. Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування з червня 2015 року, жодних сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет та вважають, що подальше збереження їхнього шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їхнім інтересам. У судове засідання 27.05.2016 року позивач не з'явився та подав до суду заяву, у якій підтримав позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, розгляд справи просив здійснити без його участі (а.с. 17). У судове засідання 27.05.2016 року відповідач не з'явився та подав до суду заяву, у якій позов визнав, розгляд справи просив здійснити без його участі (а.с. 19-20). Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 56 СК України не допускається примушування до збереження шлюбних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 ст. 105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 08.11.1998 року в Шацькому районному відділі реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 25 (а.с. 6 - копія свідоцтва про шлюб). Від даного шлюбу у подружжя є спільна дитина, а саме: [PERSON], [INFO] (а.с. 7 - копія свідоцтва про народження). Сімейне життя позивача з відповідачем не складається, виникли неприязні стосунки та розбіжності щодо подальшого сімейного життя. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають різні погляди на взаємовідносини в сім'ї, в зв'язку з чим між ними постійно виникали різного роду непорозуміння та конфлікти. Вказані взаємовідносини призвели до того, що вони з червня 2015 року спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, сім'я фактично розпалася, а шлюб існує формально. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що відповідач повністю визнав позовні вимоги позивача, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим поданий позов підлягає повному задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач не має претензій до відповідача щодо розподілу судових витрат, та не заявляє такої вимоги у позовній заяві, відтак, судові витрати у виді судового збору з відповідача не стягуються на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved