Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.07.2016 року звернулася з вищевказаним позовом до суду та просила витребувати з незаконного володіння відповідача автомобіль Great Wall Safe 2008 року випуску, номер двигуна [NUMBER]. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона у січні 2013 року придбала вищенаведений автомобіль. У березні 2014 року автомобіль зник разом з його технічним паспортом. З цього приводу восени 2015 року була порушена кримінальна справа за ст. 190 КК України. Нині досудове розслідування ведеться СВ Васильківського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області, позивач визнана потерпілою. 03 жовтня 2015 року автомобіль був перереєстрований на гр. [PERSON] на підставі довідки-рахунку ТОВ «Термоізоляція». Згодом [PERSON] 16 червня 2016 року продав автомобіль [PERSON] (відповідач). Позивач стверджує, що ні вона, ні її дочка [PERSON] (особа, яка допущена до управління автомобілем) в жодних правовідносинах з [PERSON] і ТОВ «Термоізоляція» не знаходилися, жодних доручень ні на кого не оформляли. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлений позов у повному обсязі, та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. При цьому суду пояснила, що ними [PERSON] були надані ключі від автомобіля, однак він не виконав умови усної домовленості і автомобіль ним не повернув. Також зазначала, що автомобіль знаходився біля будинку і документи на автомобіль знаходилися в бардачку автомобіля, однак зазначала, що була відсутня воля на реалізацію автомобіля. Відповідача та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі з підстав наведених у письмових запереченнях на позовну заяву. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав наведених у письмових запереченнях на позовну заяву. Представник третьої особи ТОВ «Термоізоляція» у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 02 жовтня 2015 року [PERSON] придбав у ТОВ «Термоізоляція» автомобіль марки Great Wall Safe 2008 року випуску, номер двигуна [NUMBER], що підтверджується Довідкою-рахунком №362627 (а.с.103). 16 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №782/01/8043-2016 автомобіля Great Wall Safe 2008 року випуску, номер двигуна [NUMBER], який був посвідчений адміністратором Територіального сервісного центру 8043 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала вищевказаний автомобіль (а.с.23-24). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або у письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, які обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Що стосується вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Згідно з п. 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Як убачається з висновків по матеріалах перевірки Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області від 10.11.2014 року та 29.01.2015 року , в яких міститься посилання [PERSON] про те, що [PERSON] не виконує умов усної домовленості та не повертає автомобіль автомобіля Great Wall Safe 2008 року випуску. В судовому засіданні представник позивача пояснювала, що ключі від автомобіля [PERSON] були надані, а документи на автомобіль знаходилися в самому автомобілі. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Суд вважає, що позивачем не доведено, що спірний автомобіль вибув з його володіння та з володіння особи, якій він передав автомобіль разом з ключами та з документами на нього не з їхньої волі . Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Позивач повідомила суду, що за її заявою Васильківським відділом поліції 25.09.2015 року було відкрито та внесено до ЄРДР кримінальне провадження № 12015110140001505 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Проте позивач не надала суду жодних відомостей про повідомлення про підозру будь-якій особі у зазначеному кримінальному провадженні, початок розгляду справи по суті та будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт викрадення спірного автомобіля. Відповідно до ст. 133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів. До того ж позивач не скористалася процесуальними правами, які передбачені зокрема ст. 133 ЦПК України, та не заявила клопотання про витребування документів, що стосуються правочинів, за якими ТОВ «Термоізоляція» набуло право власності на спірний автомобіль. Також не заявила клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, для підтвердження або спростування підробки її підпису на документі, що посвідчував правочин відчуження спірного автомобіля з власності позивача. З урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого доведення, та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів факту викрадення автомобіля, відсутності її волі на відчуження автомобіля та підтвердження тих обставин, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного автомобіля. Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові одночасно слід і скасувати заходи забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed