Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Позивач 27.07.2016 р. звернувся до суду з позовом до Селидівської міської радипро визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідно рішення Селидівської міської ради народних депутатів №182/3 від 26.05.1993 року йому було видано земельну ділянку площею 24 кв.м. для будівництва гаражу. У 1994 році позивач придбав будівельні матеріали для будівництва гаража. У травні 2016 року він звернувся до виконкому Селидівської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою для будівництва гаражу, з метою подальшої державної реєстрації права власності, але позивачу було відмовлено у надані дозволу на складання проекту. Просить суд визнати право власності на будівельні матеріали: блоки ФСБ 18 штук вартістю 540,00 грн., п/профіль вартістю 3000,00 грн., цегла вартістю 1500,00 грн., кут 25-12 метрів вартістю 216,00 грн., круг 14-6 метрів вартістю 174,00 грн., профіль СВП вартістю 1000,00 грн., рейки Р-24 вартістю 2300,00 грн., круг 16-80 кг вартістю 500,00 грн., дерево 2м.куб. вартістю 600,00 грн., загальною вартістю 14690 грн., що знаходяться по вул. Черняховського, 1 у м. Селидове Донецької області. Позивач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій просив позов задовольнити та розглянути справу без його участі. Представник відповідача Селидівської міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Представник третьої особи відділу Держкомзему у м.Селидове Донецької області в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Рішенням Селидівської міської ради народних депутатів від 27.05.1993 року затверджено рішення виконкому, зокрема від 26.09.1993 року №182/3 «Про виділення земельної ділянки під будівництво гаражу». Згідно архівної довідки №14-43-17 від 01.06.2016 року, виданої архівним відділом Селидівської міської ради, [PERSON] виділено земельну ділянку площею 24 кв.м. для будівництва гаражу в районі котельної мікрорайону «Сонячний». Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він звернувся до виконкому Селидівської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Селидове по вул. Черняхівського, для будівництва індивідуального гаражу. Селидівською міською радою позивача проінформовано, що рішенням комісії по розгляду питань земельного законодавства [PERSON] відмовлено у надані дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.. Черняхівського в м. Селидове для будівництва гаражу, через не надання правовстановлюючих документів на цю будівлю. Згідно ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права тощо. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, також власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 331 ЦК України визначено набуття права власності на новостворене майно та обєкти незавершеного будівництва. Так, згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 зазначеної статті ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Позивач звертаючись із відповідним позовом просив суд визнати право власності на будівельні матеріали, які були використані ним для будівництва гаражу. Суд звертає увагу, що комісією по розгляду питань земельного законодавства [PERSON] відмовлено у надані дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.. Черняхівського в м. Селидове для будівництва гаражу, через не надання правовстановлюючих документів на новостворену будівлю на цій ділянці, та комісією не оспоруєються його право власності на будівельні матеріали, які були використані позивачем для будівництва. Отже, виходячи із змісту ч. 3 ст.. 331 ЦК України, суд дійшов висновку, що законом не передбачено такий спосіб захисту цивільного права як можливість визнання права власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва в судовому порядку, оскільки законом чітко визначено, що особа вважається власником таких матеріалів. Дослідивши надані суду докази у їх сукупності та враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки право власності на будівельні матеріали, зазначені у позові, ніким не оспорюється. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed