Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Дерев`янко І.О., звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання непрацездатної матері у розмірі 18 147,40 грн. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що на виконанні Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції наявне виконавче провадження за виконавчим листом Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05.02.2019 року № 335/14287/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання непрацездатної матері у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку та доходу щомісячно, з 21.11.2017 року. Однак, відповідач аліменти не сплачує, в результаті чого, станом на 01.01.2021 року виникла заборгованість, яка згідно розрахунку державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області становить 18 147,40 грн. Враховуючи те, що в порушення вимог статті 196 СК України відповідач вчасно аліменти не сплачувала, тим самим допустила заборгованість по сплаті аліментів, позивач вважає, що з відповідача слід стягнути неустойку, яка становитиме розмір 100% заборгованості, а це 18 147,40 грн. 14.08.2020 року головуючим суддею у справі було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Відповідачеві запропоновано подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов або подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст. 178, ст. 193, та ч. 4, ч. 5 ст. 277 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явилась, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення сповіщалася належним чином за зареєстрованою адресою місця проживання. Між тим, судові повістки повернулися до суду без вручення з відміткою поштового відділення про повернення у зв`язку з закінченням терміну зберігання та відсутністю адресата за вказаною адресою (не проживає). Відповідно до ч.ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку або судове повідомлення, не виявлено в місці проживання, повістку або повідомлення під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку чи повідомлення, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відмови адресата одержати судову повістку чи повідомлення особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку або повідомлення, вважається повідомленою. Оскільки, відповідач [PERSON] будучи належними чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явилася, відзиву на позовну заяву та будь-яких клопотань до суду не подала, про причини неявки суд не повідомила, суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] , виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Згідно ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.12.2019 року у справі №752/10763/14-ц (провадження №61-46628св18). Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні у Вознесенівському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 335/14287/17, виданого 05.02.2019 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/10 частини доходів боржника щомісячно, починаючи з 21.11.2017 року довічно. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, виконаного 25.01.2021 року старшим державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Замулою М.П., вбачається, що [PERSON] свої зобов`язання вчасно та в повному обсязі не виконує, і заборгованість по аліментам станом на 01.01.2021 року у твердій грошовій сумі становить 18 147,40 грн. Даний розрахунок складено державним виконавцем у відповідності до вимог статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» і сторонами не оспорюється. Доказів протилежного суду не надано. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм ст. 549 ЦК України та ст. 196 СК України, неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема: у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Аналіз зазначеної правової норми свідчить, що у даному випадку слід виходити з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, а тому саме на неї покладено тягар доказування протилежного. Відповідно, суд повинен встановити факт заборгованості по аліментам й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки (пені). Однак доказів відсутності вини відповідача [PERSON] у несплаті аліментів остання суду не подала і судом їх не здобуто. Оскільки факт наявності заборгованості зі сплати аліментів підтверджується належними доказами - розрахунком заборгованості, і відповідачем не спростовано вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів позивачу, суд доходить висновку, що вказана заборгованість виникла з вини відповідача і вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими. Отже, враховуючи, що сума неустойки (пені) за порушення відповідачем аліментних зобов`язань становить 18 147,40 грн, тобто становить 100 % заборгованості по даному аліментному зобов`язанню, суд вважає за необхідне стягнути пеню в межах наявної заборгованості по аліментам. Таким чином, з урахуванням всіх обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави і складаються із судового збору, розмір якого відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» складає 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved