Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивач 13.08.2019 р. звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 14.06.2018 року вона передала [PERSON] за договором позики грошові кошти у розмірі 14124,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 14.06.2019 року, але в порушення умов договору позики зобов`язання не виконав, суму позики не повернув. Просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 14124,00 грн. та судові витрати. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Позивача надала суду заяву в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без її участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що сторони 14.06.2018 року уклали договір позики, згідно якого [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 14124,00 грн. із зазначенням строку повернення до 14.06.2019 року. Згідно із розписки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 14124,00 грн. за договором позики від 14.06.2018 року. Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд дійшов до висновку, що договір від 14.06.2018 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] про отримання коштів у розмірі 14124,00 грн, є договором позики, та внаслідок його реального характеру письмова розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому суд вважає, що у відповідача виникло боргове зобов`язання перед позивачем. Сторонами узгоджено строк повернення коштів, але на час розгляду справи відповідач своє зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 14124,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат по справі, суд враховує наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 768,00 грн. З огляду на викладене, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судовий збір покласти на відповідача у розмірі 768,00 грн.

Outcome: approved