Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Спірідонов Вадим Віталійович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] - відповідача, про усунення перешкод у користуванні майном. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому належить Ѕ квартири [ADDRESS] . Вказана квартира є спільним майном подружжя та була придбана для спільного проживання. Однак, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач самостійно змінила вхідні замки, не надавши ключів позивачу, не впускає його в квартиру, використовуючи її виключно для власних потреб, зареєструвавши в ній дитину від першого шлюбу. Вказаними діями відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні власним майном. При цьому позивач зазначає, що відповідач окрім частки у спірній квартирі, має частку і в іншому майні, тоді як у позивача це єдине житло. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на те, що викладені у позовній заяві доводи не відповідають дійсності, оскільки позивач до неї жодного разу не звертався з проханням передати ключі від квартири. Про вказане свідчить і зазначення представником позивача у позовній заяві про те, що ним не вживались заходи досудового врегулювання спору. З огляду на зазначене відповідач вважає, що в даному випадку відсутній предмет спору, у зв`язку з чим просить закрити провадження у справі. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з мотивів викладених у ньому. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що необхідність у зміні замків виникла у зв`язку з тим, що син загубив ключі від квартири. Стверджує, що позивач жодного разу не звертався до неї за одержанням ключів, до квартири не приходив, змінив місце проживання, на зв`язок не виходить. Ухвалою суду від 24.05.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Системний аналіз приписів законодавства дозволяє дійти висновку, що захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні майном (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З поданих позивачем доказів, зокрема, відомостей з державного реєстру речових на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 248787751 (а.с.7) встановлено та не заперечується сторонами, що позивачу на праві спільної часткової власності належить Ѕ квартири загальною площею 66,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Як стверджує позивач, він не має доступу до квартири, оскільки відповідачка не впускає його, змінила ключі від квартири чим перешкоджає йому користуватися своєю часткою квартири. Однак, будь-яких доказів у підтвердження викладених у позовній заяві обставин позивачем суду не подано. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставини, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: dismissed