Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.04.2019 року звернулася до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка мотивована тим, що вона з 01.02.2018 року по 04.05.2018 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, та працювала на посаді укладальника хлібо-булочних виробів. З 04.05.2018 року наказом № 164-18-к від 04.05.2018 року її було звільнено на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Після звільнення відповідач заборгував позивачу заробітну плату та виплатив її остаточне лише 10.07.2018 року. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому з урахування уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 595 грн. 52 коп. та понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.04.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.04.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, надала суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Хлібний смак» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав та зазначив, що порушення строків виплати заробітної плати відповідачем було припинено 09.07.2018 року, таким чином позивач звернувшись до суду із позовною заявою у квітня 2019 року пропустив трьохмісячний строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволені позову. Відповідно до ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. В зв`язку з чим, суд вважає, що Селидівський хлібзавод № 3 не може виступати в даній справі в якості третьої особи, оскільки не має статусу юридичної особи. Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно запису № 28 від 01.02.2018 року трудової книжки серія [NUMBER] , [PERSON] прийнято на посаду укладальника хлібо-булочних виробів ТОВ «Хлібний смак». Відповідно запису № 29 від 04.05.2019 року трудової книжки серія [NUMBER] , [PERSON] звільнено з підприємства на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі № 134/1781/16-ц від 05.12.2018 року. У зв`язку з чим, суд критично відносить до доводів представника відповідача про застосування до спірних правовідносин трьохмісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України. Згідно довідки № ЦОХС0000025 від 25.07.2018 року, виданої ТОВ «Хлібний смак» середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 4361 грн. 60 коп., середньогодинна - 27 грн. 26 коп., середньоденна - 218 грн. 08 коп. Згідно довідки № ЦОХС0000023 від 25.07.2018 року, виданої ТОВ «Хлібний смак», заробітна плата [PERSON] за вирахуванням податків за період з 01.02.2018 року по 04.05.2018 року склала 13346 грн. 86 коп. Остаточний розрахунок в сумі 2799 грн. 24 коп. здійснено 10.07.2018 року. Згідно листа № 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку з 04.05.2018 року (день звільнення) по 10.07.2018 року (день остаточного розрахунку) складала би 443 дні: травень 2018 року - 18 днів (з урахуванням перенесення свята Трійця з неділі 27 травня 2018 року на понеділок 28 травня 2018 року); червень 2018 року - 20 днів, липень 2018 року - 6 днів. Таким чином, хоча позивачі помилився в помісячному розрахунку робочих днів, натомість це не вплинуло на сукупну кількість днів, у зв`язку з чим, сума компенсації за час затримки розрахунку станом на день остаточного розрахунку складає: 218 грн. 08 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 44 (кількість днів затримки розрахунку) = 9 595 грн. 52 коп. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню та слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 9 595 грн. 52 коп. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved