Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 27.11.2017 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про поділ майна подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2017 під головуванням судді Шевчука О.П. відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2018, зазначена справа за єдиним унікальним номером 754/15684/17-ц, номер провадження 2/754/608/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку зі звільненням судді Шевчука О.П. Позивач [PERSON] свої вимоги, з урахування уточнених позовних вимог, які надійшли до канцелярії суду 09.02.2018, обґрунтовує тим, що у період з вересня 2007 року по серпень 2016 року він проживав з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу і під час спільного проживання [INFO] народилася дочка [PERSON]. За час спільного проживання з відповідачкою однією сім'єю було набуте майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності та яке підлягає поділу відповідно до статті 74 СК України у зв'язку з тим, що сторони припинили спільно проживати однією сім'єю. В обґрунтування факту спільного проживання та ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат та придбання майна в інтересах сім'ї у період з вересня 2007 року до серпня 2016 року позивач зазначив, що ці обставини не потребують доказуванню, оскільки не заперечуються самою відповідачкою, так як вказані нею у позовній заяві про стягнення з [PERSON] аліментів на неповнолітню дочку, та встановлено Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.10.2017 року. У зв'язку з цим, позивач просив суд поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності, загальною вартістю 134 325, 00грн, шляхом стягнення з відповідачки 1/2 вартості спільного майна, матеріалів та обладнання, що складає 67 162,50грн залишивши у користуванні останньої меблі, послуги по їх встановленню та побутову техніку, а саме: - комп'ютерний стіл 1 вартістю 4000грн; - шафу-купе 1 - 7000грн; - шафу-купе 2 - 8000грн; - шафу в коридорі - 6500грн; - комп'ютерний стіл 3 - 1600грн; - тумбу під телевізор - 1200грн; - м'який куток - 8200грн; - диван - 5600грн; - кухонний стіл і стільці - 1800грн; - офісні крісла 4 шт. - 1520грн; - комп'ютерне крісло - 890грн; - килим - 6700грн; - обігрівач масляний Scarlet - 950грн; - конвектор - 539грн; - LCD телевізор Sumsung - 5000грн; - супутникове ТБ (комплект) - 2200грн; - кондиціонер Cooper&a; - морозильну камеру Gorenje - 5000грн; - Бойлер Gorenje OGB 100 - 6688грн; - пральну машинку Whirlpoop AWS 63213 - 6776грн; - пилосос Sumsung - 209грн; - маршрутизатор Canio - 250грн; - пароварку - 800грн; - мультиварку Redmond M 4502 - 2240грн; - газову плиту - 6000грн; - домофон - 600грн; - хлібопічку DEX DBM-707 - 2233грн; матеріали та обладнання, а саме: - металопластикові вікна, двері та кошти, витрачені на послуги по їх встановленню - 15000грн; - ролети на вікна та кошти, витрачені на послуги по їх встановленню - 1600грн; - ламінат та кошти, витрачені на послуги по його встановленню - 3640грн; - люстри і лампи - 3000грн; - шпалери - 4700грн; - батареї опалення та кошти, витрачені на послуги по їх встановленню - 2000грн; - лічильники на воду - 500грн. Відповідачка [PERSON] до канцелярії суду 16.05.2018 подала відзив на позовну заяву з письмовими доказами, у якому зазначила, що позовні вимоги не визнає і просить суд відмовити [PERSON] у їх задоволенні. На підтвердження заперечення проти позову зазначила, що дійсно у період з вересня 2007 року по серпень 2016 року проживали з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, проте спільного господарства не вели, спільного бюджету та спільних витрат не було. Позивач постійного місця роботи та постійних доходів не мав, протягом зазначеного періоду більшість часу перебував у місті Івано-Франківськ, у місті Київ - періодично. Крім того, зазначила, що дійсно [INFO] у сторін народилася спільна дочка [PERSON] За рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.04.2017 на її користь з [PERSON] стягнуті аліменти на неповнолітню дочку. Предметом дослідження зазначеної справи було виконання батьком його обов'язку щодо утримання дитини, а обставини щодо ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї судом не досліджували і не встановлювали судовим рішенням. Також, відповідачка зазначила, що зазначене у позовній заяві спірне майно, а саме: комп'ютерний стіл 1, шафа-купе 1, шафа-купе 2, шафа в коридорі, тумба під телевізор, LCD телевізор Sumsung, пилосос Sumsung, пароварка, домофон, а також матеріали та обладнання - металопластикові вікна, двері та кошти, ролети на вікна, ламінат, люстри, лампи, шпалери, батареї опалення, лічильники на воду придбавались та встановлювалися у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, за адресою [ADDRESS], до знайомства з позивачем за її особисті кошти. Інше майно, а саме: м'який куток, диван, кухонний стіл і стільці, обігрівач масляний Scarlet, морозильну камеру Gorenje, бойлер Gorenje OGB 100, пральну машинку Whirlpoop AWS 63213, мультиварка Redmond M 4502, газова плита, хлібопічка DEX DBM-707 придбане у період їх спільного проживання, але за її особисті кошти та за іншими цінами, ніж вказані позивачем у позовній заяві. Додатково зазначила, що комп'ютерний стіл 3, офісні крісла 4 шт., комп'ютерне крісло, килим, конвектор, супутникове ТБ (комплект), кондиціонер Cooper&apa;Hunter придбавалося позивачем, тому не заперечує повернути це майно йому, але позивач не звертався та не намагався вирішити це мирним шляхом. Маршрутизатор Canio взагалі відсутній. Від позивача [PERSON] 25.06.2018 до суду надійшло пояснення на заперечення на позовну заяву [PERSON] з письмовими доказами та фотокартками. Так, позивачем зазначено, що протягом періоду спільного проживання з [PERSON] остання мала низьку заробітну плату, саме тому вона не мала фінансової можливості придбавати майно, зазначене у позовній заяві. Такі обставини, вказані відповідачкою у відзиві на позовну заяву, не відповідають дійсності. У період спільного проживання позивач мав належний дохід, що підтверджує фінансову можливість придбавати спірне майно. Крім того, він мав вільний робочий графік, тому також займався вихованням спільної дитини та дочки відповідачки від першого шлюбу, коли остання перервала відпустку по догляду за дитиною у грудні 2010 року. Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву від 29.03.2018, яка надійшла до канцелярії суду 02.04.2018, у якій просив суд розглянути позов у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до канцелярії суду заяви від 31.07.2018, від 23.10.2018 в яких просила суд розглянути справу без її участі, у задоволені позову відмовити, посилаючись на заперечення проти позову, які зазначила у відзиві на позовну заяву. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з вересня 2007 року по серпень 2016 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі, яка належить відповідачці на праві приватної власності, що підтверджується Договором дарування квартири від 25.09.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №282. Під час спільного проживання [INFO] року народилася дочка [PERSON], що підтверджено матеріалами справи. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.10.2017 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на неповнолітню дочку [PERSON] до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім'ї За загальним правилом статті 60 глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд зазначає, що сам по собі факт придбання майна в період спільного проживання не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб (проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без укладення шлюбу); обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел та мети його придбання. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У ході судового розгляду позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів факту набуття спірного майна саме під час спільного проживання з відповідачкою [PERSON], а також те, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця сторін. Суд критично відноситься до доводів позивача щодо фінансової можливості внесення ним грошових коштів при придбанні спірного майна, оскільки не надано будь-яких належних письмових доказів про наявність у нього таких коштів та джерел їх походження. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про вартість спірного майна, яке зазначено позивачем в позові. Також, суд зазначає, що не бере до уваги як належний доказ посилання позивача на розписки (які були долучені позивачем до пояснення на заперечення на позовну заяву від 25.06.2018) як доказ отримання їм коштів в якості доходів та витрачання коштів на спірне майно, оскільки їх змістовність не дає можливості встановити, що кошти були позичені позивачем в інтересах спільного проживання з відповідачем та саме на спірне майно, яке зазначено в позовній заяві. Також, суд не приймає доводи позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з відповідачкою у період з вересня 2007 по серпень 2016 року, як такий, що встановлений рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06.04.2017 про стягнення з позивача аліментів на неповнолітню дочку та не потребує доказуванні. Оскільки, факт спільного проживання однією сім'єю сторін, без реєстрації шлюбу у вказаний період, наявність спільних коштів та спільна праця для придбання майна в інтересах сім'ї не були предметом дослідження судової справи за позовом [PERSON] про стягнення аліментів, а лише вказані як фактичні обставини, за яких народилася спільна дитини, а тому не може бути обставиною, що встановлена рішенням суду в розуміння частини 4 ст. 82 ЦПК України, до приписів якої встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо поділу майна не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed