Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] в своїх інтересах та від імені дітей-сиріт [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати, що працівники ТОВ «Транспортна компанія «Автоград», директор ТОВ «Транспортна компанія «Автоград» [PERSON] постійно системно протягом 2014-2016 років грубо порушують його права як інваліда праці та права дітей-сиріт на безкоштовний проїзд; стягнути з відповідачів солідарно на користь [PERSON], дітей-сиріт [PERSON], [PERSON] моральну шкоду 1 000 000 гривень. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що протягом 2014-2016 років йому, як інваліду праці ІІ групи, та його онукам, опікуном яких він є, постійно з погрозами ТОВ «Транспортна компанія «Автоград» відмовляла й відмовляє по теперішній час у безкоштовному проїзді в автобусних маршрутах м.Марганця, чим грубо порушуються їх права. Протягом трьох років його з дітьми виганяли з автобусів, ображали, обзивали нецензурними словами в присутності дітей, а це все і болячки, і головна біль, і душевна. Діти хворіли, і він був змушений створювати їм додаткове підсилене харчування таке як: банани, гранати, соки, фрукти, інші продукти підвищеної калорійності. За даними фактами він неодноразово звертався до виконкому Марганецької міської ради Дніпропетровської області, а з приводу погроз - до поліції, прокуратури, однак, порушення їх прав з боку перевізників продовжується. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у позові в повному обсязі. Пояснив, що ТОВ «Транспортна компанія «Автоград» має дозвіл на здійснення перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування в м.Марганець, і маршрутні автобуси ТОВ «Транспортна компанія «Автоград» не здійснюють перевезення пільгових категорій громадян, однак, особисто [PERSON] провозять безоплатно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Статтею 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року № 2344-ІІІ з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 2344) визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах. Так, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Частиною 2 статті 42 Закону визначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Відповідно до п.1 ч.2 ст.41 Закону № 2344-ІІІ пасажир зобов'язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Згідно підпункту 10 пункту 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176 (далі - Правила № 176), перевізник зобов'язаний: здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Відповідно до ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» від 21.03.1991 року № 875-ХІІ з наступними змінами та доповненнями інваліди І та ІІ групи мають право на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі). Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Автоград» є автомобільним перевізником, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування в м.Марганець. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи трудового каліцтва з 01.08.1977 року довічно, що підтверджується довідкою ЛТЕ Серії ВТЭ-29 № 009390 (т.1 а.с.4), а тому відповідно до ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» має право на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті. Крім того, [PERSON] є опікуном дітей, позбавлених батьківського піклування [PERSON], 2003 року народження, та [PERSON], 2009 року народження, які мають право на безоплатний проїзд, гарантований постановою Кабінету Міністрів України від 5 квітня 1994 року № 226 «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт, і дітей, які залишились без піклування батьків». Вказані обставини неодноразово встановлювалися під час розгляду цивільних та адміністративних справ в Марганецькому міському суді (т.1 а.с.52-54, 67-76, 231-233). Як зазначає [PERSON] в своєму позові і поясненнях, водії на автобусах Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Автоград» неодноразово відмовляли йому та його підопічним у безкоштовному проїзді маршрутами «Кільцевий А» та «Кільцевий Б» в м.Марганець. На підтвердження даних обставин позивачем суду надані відеозаписи (а.с.46), а саме: - 07.07.2016 року водій автобусу [NUMBER] відмовився везти [PERSON] без оплати проїзду. Зі слів водія, його керівником [PERSON]; - 08.07.2016 року водій автобусу [NUMBER] сказав, що йому керівником заборонено везти пільгову категорію громадян, та відмовлено [PERSON] в перевезенні за посвідченням; - 08.07.2016 року водій автобусу [NUMBER] [PERSON] повідомив [PERSON], що йому сказали не возити нікого з пільговиків; - 09.07.2016, водій автобусу [NUMBER] Луценко відмовився везти позивача, повідомивши, що працює в ТОВ «Автоград» і його керівником є [PERSON]; Також, деякі автобуси мали таблички «без пільг» і водії повідомляли, що керівництво ТОВ «ТК «Автоград», зокрема директор [PERSON], або його брат [PERSON], забороняє їм возити пільговиків, а саме: - 18.08.2016 року автобус [NUMBER]; - 18.08.2016 року автобус [NUMBER]; - 07.07.2016 року автобус [NUMBER]; - 16.08.2016 року автобус [NUMBER]; - 08.07.2016 року автобус [NUMBER]; - 23.07.2016 року автобус [NUMBER] - 12.07.2016 року автобус [NUMBER]; - 13.07.2016 року автобус [NUMBER]. Також, судом переглянуто інші відеофайли, з яких неможливо встановити, автобуси якого перевізника мали таблички «без пільг» та відмовляли позивачу у безоплатному проїзді. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що позивач частково довів ті обставини, на які він посилається як на підставу свої позовних вимог, а саме: що на автобусах Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Автоград» йому протягом липня-серпня 2016 року відмовляли у безкоштовному проїзді. Разом з тим, позивач не довів ту обставину, що водії ТОВ «ТК «Автоград» відмовляли у безкоштовному проїзді також і його підопічним - дітям-сиротам [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з наданих відеодоказів, [PERSON] намагався проїхати безкоштовно у транспорті сам, дітей з ним не було. Також, не доведено порушення ТОВ «Транспортна компанія «Автоград» його права на пільговий проїзд протягом 2014-2016 років, оскільки відеодоказами охоплюється лише період липня-серпня 2016 року. Позивач вважає таким доказами його чисельні звернення у 2014-2016 роках до міського голови м.Марганець, до виконкому Марганецької міської ради Дніпропетровської області. Однак, суд не приймає зазначені заяви як докази на підтвердження неправомірних дій ТОВ «ТК «Автоград», оскільки відповідно до ст.ст.77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не вважає звернення позивача до органу місцевого самоврядування належними та допустимими доказами відмови йому та дітям-сиротам у пільговому перевезенні ТОВ «ТК «Автоград». Належними доказами мали б бути відповідні акти, складені за кожним фактом відмови, показання свідків тощо. Також, суд не приймає доводи представника відповідача [PERSON] стосовно того, що позивачам водії автобусів ТОВ «ТК «Автоград» не відмовляють у пільговому перевезенні. Так, на підтвердження своїх заперечень представник відповідача надав фотографії (а.с.32, 33), які, на його думку, доводять той факт, що [PERSON] та його підопічні вільно сідають до автобусів ТОВ «ТК «Автоград», і їм не відмовляють у пільговому перевезенні, оскільки дані фотографії доводять лише те, що позивачі заходять до автобусу, а не факт безоплатного проїзду. Суд ставиться критично до доводів представника відповідача [PERSON], що автобуси [NUMBER] (власник [PERSON].), [NUMBER] (власник [PERSON].), [NUMBER] (власник [PERSON].), [NUMBER] (власник [PERSON].), [NUMBER] (власник [PERSON].), водії яких у липні-серпні 2016 року відмовляли позивачам у пільговому проїзді, не використовуються ТОВ «ТК «Автоград» (а.с.180-184). Перебування вказаних транспортних засобів у власності не перешкоджає передачі їх у користування іншим особам, зокрема ТОВ ТК «Автоград». Тобто, надані представником відповідача копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів свідчать лише про те, що власниками їх є не ТОВ «ТК «Автоград». Те, що дані автобуси не використовуються відповідачем, суд вважає недоведеним. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що обставини, викладені [PERSON] в позовній заяві, а саме відмова йому водіями ТОВ ТК «Автоград» в пільговому перевезенні протягом липня-серпня 2016 року, підтверджені наданими доказами, тоді як факт відмови ТОВ «ТК «Автоград» у пільговому проїзді [PERSON] та [PERSON], як і факт систематичної відмови у безоплатному проїзді протягом 2014-2016 років позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами. Як зазначає [PERSON], він та його онуки зазнали душевних страждань, оскільки його з дітьми виганяли з автобусів, ображали, обзивали нецензурними словами в присутності дітей, що послужило підставою до звернення до лікарні та купуванні дорогих ліків. Свої моральні страждання позивач доводить: - копією листків непрацездатності серія АГІ № 257330 та серія АДБ № 328982 відносно [PERSON], який амбулаторно лікувався з 04.08.2014 року по 09.08.2014 рік та з 18.07.2016 року по 23.07.2016 рік (том 2 а.с.22-23); - копією довідки КЗ «МЦПМСД» від 17.03.2017 року про те, що [PERSON] з 09.03.201 року по 17.03.2017 року не відвідував навчальний заклад з приводу «ОРВИ средней тяжести». На довідці міститься надпис, що з 09.03.2017 року по 17.03.2017 року лікування та посилене харчування для [PERSON] у сумі 25000 гривень та копії чеків на суму 65,00 грн. та 129,99 грн. (том 2 а.с.24); - копією довідки, виданої [PERSON], який хворів з 10.03.2014 року по 21.03.2014 року з діагнозом «ОРЗ» та копії чеків на суму 36,00 грн. 109,00 грн. 181,15 грн., 30,00 грн. 287,23 грн., 165,56 грн., 10,00 грн. 06,60 грн. 24,00 грн., внизу на ксерокопії аркуша написано, що ліки та харчування для [PERSON] на суму 20000 гривень (том 2 а.с.25); - копією санаторно-курортної картки для дітей - [PERSON] від 11.07.2017 року (том 2 а.с.26); - копією путівки №307 [PERSON] строком з 17.07.2017 року по 09.08.2017 року (том 2 а.с.27); - копією направлення до медичного центру «Імпульс» [PERSON] з приводу обстеження (том 2 а.с.28); - копієя карти хворого [PERSON] (том 2 а.с.29); - копією довідки КЗ «Марганецький ЦПМСД» від 28.07.2017 року [PERSON], який перебував на амбулаторному лікуванні з 19.07 по 28.07.2017 року (том 2 а.с.30). Також, на відеозаписах, наданих позивачем, видно, що деякі водії ТОВ «ТК «Автоград» розмовляють з [PERSON] грубо, ображають його, висловлюючись в його бік нецензурною лайкою. Разом з тим, суд не приймає в якості доказів моральних страждань інші документи, надані позивачем та досліджені в судовому засіданні, оскільки факт відмови ТОВ «ТК «Автоград» дітям-сиротам [PERSON] та [PERSON] у пільговому проїзді судом не встановлено. Такими документами є: копія довідки КЗ «МЦПМСД» від 17.03.2017 року про те, що [PERSON] з 09.03.201 року по 17.03.2017 року не відвідував навчальний заклад з приводу «ОРВИ средней тяжести» (том 2 а.с.24); копія довідки, виданої [PERSON], який хворів з 10.03.2014 року по 21.03.2014 року з діагнозом «ОРЗ» та копії чеків з магазинів (том, 1 а.с.47, том 2 а.с.25); копія санаторно-курортної картки [PERSON] від 11.07.2017 року (том 2 а.с.26); копія путівки №307 [PERSON] строком з 17.07.2017 року по 09.08.2017 року (том 2 а.с.27). Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача були порушені законні права [PERSON] як інваліда ІІ групи на безоплатний проїзд, та як наслідок цього - стрес, втрата душевного спокою, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Але, разом з тим, заявлену суму моральної шкоди суд вважає завищеною. Згідно статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючі наведені положення закону, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з ТОВ «ТК «Автоград» в рахунок відшкодування моральної шкоди по 20 000 гривень. Щодо позовних вимог до директора ТОВ «ТК «Автоград» [PERSON], то суд вважає, що позивач не довів неправомірність дій та спричинення йому моральної шкоди неправомірними діями директора ТОВ «ТК «Автоград», а тому в задоволенні позову до [PERSON] належить відмовити за необґрунтованістю. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600 гривень.

Outcome: partial