Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.01.2018 р. звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зняти його з реєстрації за даною адресою. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач зареєстрований та проживає у своїй приватизованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Згідно Свідоцтва про право власності на житло №483 від 22 березня 1993 р., співвласниками зазначеної квартири являється він та його син, [PERSON], [INFO], який також проживає разом з ним. Відповідач, [PERSON], [INFO], є онуком позивача та був зареєстрований у зазначеній квартирі у 2002 р. Починаючи з травня 2009 р. по теперішній час відповідач [PERSON] не проживає у квартирі позивача. Спілкування з ним було перервано у 2009 р. Його теперішнє місце проживання та знаходження позивачу невідоме. Особистих речей відповідача у квартирі немає. Враховуючи ту обставину, що відповідач з 2009 р. у квартирі не проживає, з того часу квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в квартирі немає, а тому реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази, просив позов задовольнити. Позивач пояснив суду, що він та його син [PERSON] (третя особа) є власниками, зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є його онуком. У зазначеній квартирі відповідач не проживає з 2009 р., його особистих речей в квартирі немає. Він переїхав жити з матір'ю. Його теперішнє місце проживання позивачу невідоме. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву від відповідача до суду не надходило. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. [PERSON] пояснив суду, що відповідач [PERSON] є його сином. Після розірвання шлюбу в 2009 р. він переїхав проживати до матері, з того часу вони не спілкуються, речей в квартирі немає. Представник третьої особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином. 16.04.2018 р. на адресу суду від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації повідомляє, що він не є самостійним структурним підрозділом з правом юридичної особи, тому не може бути стороною в справі. Відповідно до Розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.02.2016 р. № 48 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з наданням адміністративних послуг у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб у межах міста Києва, а також наданням відомостей з Державного земельного кадастру» районним в місті Києві державним адміністраціям делеговані повноваження з 04 квітня 2016 р. здійснювати реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб. Враховуючи викладене, просять слухати справу без участі представника Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували в судовому засіданні позивач та третя особа. Заслухавши пояснення позивача, пояснення третьої особи, врахувавши її доводи та подані письмові пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] (син позивача) є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації згідно з розпорядженням від 22.03.1993 р. № 483. Згідно довідки форми №3, виданої ЖЕД №901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» 29.05.2015 р. за № 1745, у квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: позивач - [PERSON], [INFO] (власник особового рахунку), третя особа - [PERSON], [INFO] (син позивача), та відповідач - [PERSON], [INFO] (онук позивача). Позивач просить визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач з 2009 р. у даній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в квартирі немає, реєстрація відповідача перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 2009 р. не проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач не несе витрат по утриманню житла, квартирою не цікавиться, а отже суд вважає, що він втратив інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Факт не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджується актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 16.01.2018 р. та від 26.11.2018 р., підписаним мешканцями будинку [ADDRESS], майстром тех. дільниці, посвідченого печаткою і підписом начальника ЖЕД №901 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва». Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача [PERSON] у [ADDRESS] протягом тривалого періоду (понад один рік), суд вважає можливим в цій частині задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Що стосується вимоги позивача зняти відповідача з реєстрації за даною адресою, а саме: [ADDRESS] суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial