Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

Позивач 12.03.2014 року, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути на свою користь пеню в сумі 70 980,96 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.07.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про поставку на виконання робіт №0724, ціна договору 55 024,00 грн. Згідно вказаного договору відповідач, як виконавець, зобов'язався в порядку та на умовах договору здійснити виготовлення та поставку матеріалів (міжкімнатні, вхідні двері, дверні вироби та конструкції, їх комплектуючі) за адресою позивача. Строки виконання робіт, передбачені договором, визначені п.п. 4.1. п.4 договору - протягом 75 робочих днів після підписання договору та отримання передплати, тобто 07.11.2013 року кінцевий термін виконання робіт. Позивачем здійснено передоплату 24.07.2013 року, що підтверджується товарним чеком № 07024. Проте, в порушення умов договору, виконання замовлення було здійснено лише 20.12.2013 року, що підтверджується розхідними накладними №048-1, №048-2 від 20.12.2013 року. Таким чином, посилаючись зокрема на ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 10.07.2014 року позивач позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 10.07.2014 року заперечував щодо задоволення позову, посилаючись зокрема на те, що п. 8.2 договору передбачено іншу відповідальність виконавця за порушення строків виконання робіт, таким чином, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно п. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; відшкодування майнової та моральної шкоди; звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п.1) ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 24.07.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про поставку на виконання робіт №0724 (а.с. 3-5), ціна договору становить 55 024,00 грн. (а.с. 6-7). Згідно вказаного договору відповідач, як виконавець, зобов'язався в порядку та на умовах договору здійснити виготовлення та поставку матеріалів (міжкімнатні, вхідні двері, дверні вироби та конструкції, їх комплектуючі) за адресою позивача. Строки виконання робіт, передбачені договором, визначені п.п. 4.1. п.4 договору - протягом 75 робочих днів після підписання договору та отримання передплати, тобто 07.11.2013 року кінцевий термін виконання робіт. З матеріалів справи вбачається, що виконання замовлення було здійснено лише 20.12.2013 року, що підтверджується розхідними накладними №048-1, №048-2 від 20.12.2013 року (а.с. 9-10). Разом з тим, відповідно до п.8.2 Договору встановлено, що за порушення виконавцем строків виконання етапів робіт, передбачених даним договором, виконавець сплачує замовнику неустойку у вигляді подвійної облікової ставки НБУ діючої в період прострочення, від відповідної суми заборгованості в частині невиконаної роботи за кожен день прострочення. Таким чином, посилання позивача на ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнення з відповідача 70 980,96 грн. пені за прострочення виконання зобов'язання є необґрунтованими та безпідставними, оскільки умовами договору (п. 8.2) було визначено інші правові наслідки невиконання зобов'язання за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed