Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.06.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування 19.04.2016 року. За вищевказаною адресою зареєстровані він, донька [PERSON] , 2015 року народження, та колишня дружина [PERSON] , [INFO] . З відповідачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.08.2014 року, але у зв`язку з тим, що сімейне життя у них не склалося і рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22.04.2019 року шлюб між ними було розірвано. Натомість, фактично шлюбні відносини вони припинили з червня 2018 року та відповідач [PERSON] забрала свої речі, дитину і поїхала до батьків. По теперішній час відповідач до місця реєстрації не повертається, речей відповідача у будинку немає. Позивач змушений сплачувати комунальні послуги по будинку, в тому числі і за відповідача, не може отримати житлову субсидію, оскільки необхідно підтвердити чи спростувати доходи [PERSON] . Просить суд визнати відповідача [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву з підтримання позовних вимог та просить суд слухати справу без його участі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 19.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області Лук`янець Л.В., [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 210894968 від 01.06.2020 року, відомості про право власності [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] внесено 19.04.2016 року. Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22.04.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 142, розірвано. 28.05.2020 року [PERSON] відділом реєстрації Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка було надано письмове роз`яснення щодо підстав у відмові зняття з реєстрації місця проживання особи, [PERSON] . Відповідно до довідки № 07-29д/2966 від 28.05.2020 року, виданої Центром гадання адміністративних послуг Авдіївської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки № 01-15/1950 від 24.06.2020 року, виданої Військово-цивільною адміністрацією м. Авдіївка Донецької області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 01.09.2016 року по теперішній час. Відповідно до акту від 01.06.2020 року, складеного головою комітету мікрорайону «Центральний» в присутності двох свідків, за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] , за даною адресою [PERSON] , 1979 року народження, не проживає з 2016 року. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41\~Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року»,\~Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. За ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 5 ст.\~403\~ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів п. 4 ч. 1 ст.\~406\~ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 569/1478/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/21171/14-ц. Відповідач у справі не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язана, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. У зв`язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved