Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.06.2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя та просила здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS] (колишня адреса с. Лука [ADDRESS]). Просила також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що з 19 жовтня 1999 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2016 року було розірвано. Спірна квартира придбана позивачем та відповідачем у 2011 році за спільні кошти під час зареєстрованого шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу у рівних частках. Спір виник у звязку з тим, що під час укладення договору купівлі продажу спірної квартири було вирішено оформити її на відповідача. На даний час відповідач не визнає право позивача на ? частину спірної квартири, а тому враховуючи неприязні відносини, що склались між сторонами позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, будучи належним чином неодноразово повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію представника позивача та позивача, які не заперечували проти розгляду справи в порядку заочного провадження, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності та взаємозвязку, заслухавши позивача та її представника, суд прийшов до переконання в тому, що позов обґрунтований, а тому підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19 жовтня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2016 року у справі № 127/9129/16- ц було розірвано. Вказане рішення суду набуло законної сили 07 червня 2016 року. (а.с.9). Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] [INFO] (а.с.8). 23 грудня 2011 року відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №891 та зареєстрованим КП «ВООБТІ» 25 грудня 2011 року у реєстровій книзі №11 за реєстровим №1541, відповідачем по справі [PERSON] під час його перебування у шлюбі з [PERSON] придбано квартиру № 3 в будинку № 34 за адресою: с. Лука Мелешківська Вінницького району Вінницької області по вул. С. Наливайка (а.с. 202 204 інвентарної справи). Квартиру в цілому оформлено на імя відповідача. Згідно п. 2 наведеного договору до складу вказаної квартири входять: кімната 3 1, санвузол 3 2, коридор 3 3, кухня їдальня 3 4, кімната 3 5, що складає 3/25 частки житлового будинку. Загальна площа квартири становить 65, 3 кв.м., житлова площа 29, 8 кв.м. Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» від 13.05.2015 року, окремі землі, що знаходились на території ЛукоМелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області ввійшли до території м. Вінниці. Вказана обставина визнається судом загальновідомою, а тому, в силу ч. 2 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Вказана обставина також підтверджується і відповіддю Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, яку отримано судом 12 липня 2016 року, згідно якої [PERSON] зареєстрований в [INFO] (а.с. 39). Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статей 68, 69 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], спір щодо якої розглядається судом, була придбана сторонами в період шлюбу та, відповідно, є обєктом права спільної сумісної власності. Іншого судом не встановлено, будь яких доказів протилежного відповідачем суду не надано. Враховуючи визначену законом презумпцію рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, спірна квартира підлягає поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи викладене вище, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 4 640 грн. суд зазначає наступне. Представником позивача адвокатом [PERSON] суду надано розрахунок вартості адвокатських послуг, на виконання умов договору про надання правової допомоги [PERSON], згідно якого представником позивача по справі виконано наступні роботи, та відповідно затрачено часу: -консультування замовника (позивача) 2 год.; -ознайомлення з документами, наданими замовником 2 год.; -вивчення нормативної бази, судової практики в ході підготовки до судового розгляду цивільної справи за позовом, в тому числі оформлення позову 3 год.; -участь в судових засіданнях 1 год. Всього, згідно розрахунку, представником позивача затрачено 8 годин, вартість адвокатських послуг становить 4\~640 гривень. Проте, суд зазначає, що вимога представника позивача, щодо стягнення з відповідача судових витрат у виді витрат на правову допомогу в сумі 4 640 гривень не ґрунтується на вимогах Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст. 1, якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» мінімальна заробітна плата в Україні з 01.05.2016 року встановлена в розмірі 1\~450 гривень. Отже, вартість 1 години участі особи, яка надавала правову допомогу, становить 580 гривень (1\~450 грн.*40%). Суд не погоджується із наведеними представником позивача у відповідному розрахунку розмірами затраченого часу на надання правової допомоги по зазначеним позиціям, оскільки наведені розрахунки, враховуючи кваліфікацію представника позивача, складність спору та його суть, є значно завищеним та не відповідає розміру затраченого часу, що відображено в журналах судових засідань. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу, яка полягала в наступному: - консультування замовника (позивача) 30 хв.; - ознайомлення з документами, наданими замовником 30 хв.; - вивчення нормативної бази, судової практики в ході підготовки до судового розгляду цивільної справи за позовом, в тому числі оформлення позову - 1 год.; - участь у судових засіданнях 20 хв. Суд визначає, що всього адвокатом на виконання умов договору про надання правової допомоги [PERSON] затрачено не більше 2 години 20 хвилин. Тому загальна вартість затраченого часу становить 1\~353,33 гривень (виходячи із розрахунку 2 год. 20 хв. Х 580 грн.), яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2\~953,34 гривні, тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 4\~306,67 грн. (1\~353,33 грн. (витрати на правову допомогу) + 2\~953,34 грн. (судовий збір). На підставі викладеного та

Outcome: approved