Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 08 квітня 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 15 червня 2013 року уклала з відповідачем шлюб, від якого дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через непорозуміння в сімейних справах та різні погляди на життя, що призвело до окремого проживання з 15 квітня 2014 року, у звязку з чим позивач уважає подальше збереження шлюбу неможливим. Позивач на судове засідання не зявився, надіславши заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач на судове засідання не зявився. Суд уважає, що особисті пояснення сторін у судовому засіданні необовязкові, справа може бути розглянута в їх відсутність. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2013 року, укладеному у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пирятинського районного управління у Полтавській області, актовий запис № 69 (а.с. 12). Від шлюбу дітей не мають. Спільне сторін не склалося через непорозуміння в сімейних справах та різні погляди на життя, що призвело до окремого проживання з 15 квітня 2014 року. За змістом положень ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3,4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним.

Outcome: approved