Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач 13.01.2021 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним рішення 92 сесії 7 скликання Переяславської міської ради № 64-92-VІІ від 22.10.2020 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передачу її у приватну власність [PERSON] , що розташована по [ADDRESS] ». Просила здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області її позовна заява була залишена без руху та наданий строк для усунення недоліків. У визначений судом строк, 28.01.2021, позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій остаточно просила: - скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.11.2020 за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 3211000000:01:093:0408 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] ; - витребувати у [PERSON] спірну земельну ділянку та зобов`язати його повернути її у комунальну власність територіальній громаді м. Переяслава. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03.02.2021 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачам запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за їх клопотанням, яке вони можуть подати в строк для подання відзиву на позов. У встановлений судом строк, 15.02.2021, відповідачем [PERSON] подано відзив на позов в якому відповідач зазначив про те, що він набув право власності на земельну ділянку в установленому законом порядку. Позивач, якщо вважає, що орган місцевого самоврядування видав акт, яким порушуються її права щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, має ставити вимогу про визнання такого акту недійсним. Фактично ж позивач в обґрунтування свого позову посилається на наявність рішення суду першої та апеляційної інстанції, якими їй було відмовлено в задоволенні позову до Переяславської міської ради про визнання права власності на спірну земельну ділянку, та оскарження нею таких рішень в касаційному порядку. Окрім того, звертає увагу на те, що позивач не надала доказів порушення її права на спірну земельну ділянку і маніпулює доказами в справі. Від відповідача Переяславської міської ради 17.02.2021 надійшла заява про визнання позову без жодного обґрунтування. Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України закріплює принцип змагальності сторін. Зокрема ч. 3 цієї статті визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент реєстрації права власності відповідача [PERSON] ) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підстави відмови в державній реєстрації прав визначені ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент реєстрації права власності [PERSON] ): 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Не встановивши таких підстав для відмови в державній реєстрації прав на спірну земельну ділянку, державний реєстратор Тірбах С.В. 28.10.2020 здійснив державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 3211000000:01:093:0409 у виді права власності за [PERSON] на підставі рішення Переяславської міської ради від 22.10.2020 № 75-92-VII. Зазначення номеру рішення органу місцевого самоврядування, що стало підставою для здійснення державної реєстрації в редакції № 75-92-VII, а не № 64-92-VII може свідчити про наявність технічної помилки і може бути виправлено державним реєстратором в порядку, визначеному ч.ч. 2,5 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Така обставина встановлена судом самостійно і не є предметом розгляду по суті. Частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Таким чином, аналізуючи наведене, зокрема, положення ч. 1 ст. 16 ЦК України та вищевикладені вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту його права та відсутності належних і допустимих доказів порушення його права відповідачами. Отже, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.11.2020 за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 3211000000:01:093:0408 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягає з вищезазначених підстав. Стосовно позовної вимоги про витребування у [PERSON] спірної земельної ділянки та зобов`язання його повернути її у комунальну власність територіальній громаді м. Переяслава суд зазначає про таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною другою цієї статті передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Витребування майна є одним із способів захисту цивільних прав, що визначені ст. 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України регулює правовідносини щодо захисту права власності. Глава 23 ЗК України регулює правовідносини щодо захисту права на землю. Відповідно до положень цивільного законодавства (ст. ст. 387-388, 393 ЦК України) та земельного законодавства ( ст. ст. 152, 153 ЗК України) власник може витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю і т.п. Позивач не є власником спірної земельної ділянки; на день звернення нею до суду із позовом та на час вирішення спору власником такої земельної ділянки був і є відповідач [PERSON] ; земельну ділянку передано йому із земель комунальної власності територіальної громади відповідно до рішення Переяславської міської ради; Переяславська міська рада таких вимог до [PERSON] не заявляла і право такої вимоги у встановленому законом порядку позивачу не надавала. Таким чином, вимога позивача про витребування земельної ділянки у відповідача та повернення її у комунальну власність територіальної громади не ґрунтується на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягає. Позивач як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, 2 категорії, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. За приписами ч. 7 ст. 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення судові витрати в цій справі компенсуються за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. ст. 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 16, 387-388, 393 ЦК України, ст. ст. 152, 153 ЗК України, згідно ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed