Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивач 14 листопада 2013року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підтвердження позовних вимог позивач вказав, що відповідно до укладеного 22.08.2008року кредитного договору №NKXRRX014340027 відповідач [PERSON] отримала від ЗАТ КБ «Приват Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк») кредит у сумі 2308,57грн. на придбання товару, з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості, зобов'язався сплачувати щомісячну винагороду банку за надання фінансового інструменту у розмірі 54,41грн. Кінцевий строк повернення кредиту 22.08.2010року. Позивач вказує, що банком свої обов'язки за кредитним договором виконано повністю, однак в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 30.10.2013року у відповідача за вказаним кредитним договором утворилася заборгованість в сумі 34810,55грн., яка складається із залишку тіла кредиту - 1925,72грн., заборгованості за відсотками - 201,74грн., комісії - 681,13грн., пені - 29868,12грн., та штрафів 500грн. (фіксована частина), та 1633,84грн.(відсоткова частина). Посилаючись на вищевикладене, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також витрати понесені по справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але надіслав заяву в якій просив справу розглядати в його відсутність, вказав що позов підтримує повністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав заяву в якій просив суд застосувати строк позовної давності до вимог банку. Дослідивши письмові докази в матеріалах справи (заяву позичальника №NKXRRX014340027 від 22.08.2008року, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (далі Умови), розрахунок заборгованості) судом встановлено, що 22.08.2008року року між ВАТ КБ «Приват Банк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №NKXRRX014340027 згідно умов якого відповідач отримала від банку кредит у розмірі 2308,57грн. за Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (тобто споживчий кредит), з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості, зобов'язалася сплачувати щомісячну винагороду банку за надання фінансового інструменту у розмірі 54,41грн. Кінцевий строк повернення кредиту 22.08.2010року. Банком свої обов'язки за кредитним договором виконано повністю, однак в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 30.10.2013року у відповідача за вказаним кредитним договором утворилася заборгованість, яка складається із залишку тіла кредиту - 1925,72грн., заборгованості за відсотками - 201,74грн. та комісії - 681,13грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Доведеність заборгованості з пені - 29868,12грн., та штрафів 500грн. (фіксована частина), та 1633,84грн.(відсоткова частина) судом ставиться під сумнів з наступних причин. Так у заяві позичальника зазначено, що позичальник ознайомився та згоден з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (які разом із заявою позичальника №NKXRRX014340027 становлять кредитний договір), даними Умовами має бути передбачена відповідальність сторін, зокрема розмір і порядок нарахування пені та штрафів за порушення умов кредитного договору. Однак надані позивачем Умови не містять підпису відповідача. Доказів того, що саме вказані умови розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника, матеріали цивільної справи не містять. Суд дослідив вказані Умови і прийшов до висновку про неможливість їх прийняття як допустимого доказу у справі. Згідно п. 23 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки кінцевий строк встановлений договором для повернення кредиту - 22.08.2010року, то у разі не несплати позичальником у вказаний строк всіх належних платежів (тіла кредиту, відсотків, комісії, пені тощо) позикодавець не міг не дізнатися про порушення його прав, тому вищевказану дату суд вважає днем початку перебігу строку позовної давності. Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Згідно постанови пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.02.2012року суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Відповідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові. З наведеного видно, що позивач звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості за споживчим кредитом з пропущеним строком позовної давності, а відтак клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог банку слід задовольнити, а в задоволенні позову - відмовити.

Outcome: dismissed