Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.10.2017 року звернулася до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до відповідача [PERSON], третьою особою вказана Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав. У позовній заяві [PERSON] вказано, що з 17 лютого 2007 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 18.03.2015 року розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін [INFO] року народилася донька [PERSON]. Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 03.10.2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] у твердій грошовій сумі по 1500 грн. в місяць. Позивач вказує, що [PERSON] на протязі чотирьох років не виявляє будь-якої турботи про дитину, а саме: не цікавиться її життям та здоров'ям, не бере участь у її вихованні, аліменти взагалі не сплачує, отже не виконує належним чином своїх батьківських обов'язків. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 74080,65 грн. У позовній заяві позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON], збільшити розмір аліментів, які підлягають сягненню з відповідача на підставі рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 03.10.2013 року, стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суд від 14.11.2017 року провадження у справі було відкрито. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ухвали суду від 22.12.2017 року розгляд справи здійснювався у порядку загального позовного провадження. Згідно вказаної ухвали відповідачу було надано п'ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач не подав відзиву на позовну заяву позивача. В судовому засіданні 12.07.2018 року представник позивача заявив клопотання про відмову від позовних вимог в частині збільшення розміру аліментів та про закриття провадження у справі в цій частині. Ухвалою суду від 12.07.2018 року була прийнята відмова позивача від позовних вимог про збільшення розміру аліментів, провадження у справі в цій частині було закрите. На виконання вимог ухвали суду від 14.11.2017 року голова Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації направив висновок письмовий висновок від 24.04.2018 року щодо розв'язання спору (отримано судом 02.05.2018 року), перший заступник голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації направив інформацію про те, що під соціальним супроводом сімя [PERSON] не перебуває (отримано судом 27.12.2017 року).. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки [PERSON] підтримав повністю, у своїх поясненнях посилалася на обставини, що викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав щодо доньки [PERSON] визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення, вказав, що таке рішення буде відповідати інтересам дитини. У своїх поясненнях відповідач визнав, що після припинення шлюбних відносин з позивачем більше трьох останніх років не брав участь у вихованні і утриманні своєї доньки, не заперечував, що позивач не чинила перешкод у спілкуванні з дитиною, однак, поважних причин того, що він не спілкувався з дитиною, не брав участь у її вихованні, не цікавився її навчанням, станом здоров'я відповідач не навів. Відповідач вказав, що останній раз недовго бачився з дитиною у квітні 2017 року, коли приїжджав на прохання позивача до міста Київ для того, щоб нотаріально завірити свою заяву про те, що він не заперечує проти виїзду його дитиною за кордон на відпочинок зі своєю матір'ю. До цього відповідач забирав дитину до себе лише в серпні 2015 року. Відповідач підтвердив, що не цікавився успіхами дитини в школі, не з'являвся туди жодного разу, не цікавився станом здоров'я доньки, тим, як його дитина проводить дозвілля, які спортивні заклади відвідує, не брав участь у купівлі речей для її навчання та дозвілля, занять спортом. Відповідач не заперечував, що станом на 01.10.2017 року його заборгованість зі сплати аліментів становила 74080 грн. 65 коп. Відповідач пояснив, що йому відомо, що позивач та її теперішній чоловік займаються вихованням та утриманням [PERSON], вона відноситься до чоловіка позивача як до батька, відповідним чином звертається до нього. Відповідач вказав, що задоволення позовних вимог позивача буде відповідати інтересам його дитини, і він не заперечує проти задоволення цього позову. Представник Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі, повідомив, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача щодо доньки [PERSON] вони підтримують в повному обсязі. Від Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо розв'язання вказаного спору. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, показання свідків, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], яка народилася [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 18 березня 2015 року (а.с. 8-9). Згідно рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 03.10.2013 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі по 1500 грн. в місяць, починаючи з 19.08.2013 року до досягнення дочкою повноліття (а.с. 7, 10). З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Оржицькому районному відділі ДВС ГТУЮ у Полтавській області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/681/620/2013, виданого 11.11.2013 року Полонським районним судом Хмельницької області, про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів в розмірі 1500,00 грн. щомісяця на утримання дочки [PERSON], [INFO], починаючи з 19.08.2013 року до досягнення дочкою повноліття. Станом на 01.10.2017 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 74080 грн. 65 коп. (а.с. 10-12), а станом на 01.02.2018 року - становить 80080 грн. 65 коп. (а.с. 96-97). Згідно повідомлення Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області за фактом ухилення [PERSON] від сплати аліментів на користь дочки [PERSON], [INFO], внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017170280000389 від 20.12.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (а.с. 76-77). 28.04.2017 року позивач уклала шлюб з [PERSON] (а.с. 13, 14). ТОВ «СПОРТ-ЕРА» за договором від 31.10.2017 року надає [PERSON] спортивно-оздоровчі послуги, вартість таких послуг за рік (за вказаним договором) була сплачена [PERSON] (а.с. 81-91). У висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON] від 24.04.2018 року зазначено, що Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON] (а.с. 147-149). У характеристиці [PERSON], учениці 5Б класу середньої загальноосвітньої школи № 279 ім. Петра Григоренка м. Києва від 22.12.2017 року зазначено, що за період навчання у школі учениця показала хороші знання з усіх навчальних дисциплін, має нахил до гуманітарних дисциплін, крім того, займається у школі художньої гімнастики. Вона приймає активну участь в суспільному житті класу, у спілкуванні з ровесниками доброзичлива, здатна до співчуття і готова прийти на допомогу іншим. За час навчання у школі за ученицею не було жодного випадку порушення дисципліни, вона старанна, свідомо ставиться до виконання своїх учнівських обов'язків, на уроки не запізнюється і не пропускає їх, завжди виконує домашні завдання (а.с. 78). Згідно інформації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.12.2017 року [PERSON] станом на 01.12.2017 року до Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, не зверталася, на обліку та під соціальним супроводом сім'я [PERSON] не перебуває, у зв'язку з чим соціальні послуги не надавалися (а.с. 50). У висновку психологічного обстеження дитини [PERSON] (а.с. 151-154) зазначено, що позбавлення батьківських прав [PERSON] не чинитиме травматичного впливу на психіку дитини. Як вбачається із тексту позовної заяви та пояснень представника позивача, позивач звертаючись до суду з позовом до відповідача підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначила його ухилення від виконання обов'язків з виховання дитини. Представник позивача та відповідач висловились проти заслуховування думки малолітньої [PERSON] з питань, що стосуються позбавлення батьківських прав її батька [PERSON], вказали, що це може негативно відобразитись на психіці дитини, необхідності у цьому немає. Суд приходить до висновку, що заслуховувати думку малолітньої [PERSON] з питань, що стосуються позбавлення батьківських прав її батька [PERSON], недоцільно, оскільки дитина не досягла такого віку та рівня розвитку, коли вона могла б в повному обсязі усвідомлювати суть вирішуваної справи та наслідки можливого рішення у справі, крім того, участь дитини такого віку у судовому засіданні може невиправдано негативно відобразитись на психіці дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитина, що досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов'язку і невиконання обов'язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). В судовому засіданні свідок [PERSON], теперішній чоловік позивача, показав, що коли він познайомився з позивачем, вона була у скрутному матеріальному становищі, тяжко працювала, щоб забезпечити засобами для існування себе і свою доньку [PERSON], коштів на оренду житла не вистачало, тому вона змушена в цей час проживати в квартирі своєї сестри [PERSON] Після того як вони з позивачем почали проживати разом, він разом з позивачем займались вихованням і утриманням [PERSON], відповідач більше трьох років зовсім не брав участі у виховані і утримані своєї доньки, хоча позивач не заперечувала, щоб відповідач спілкувався з їхньою спільною дитиною та брав участь у її вихованні, не чинила йому жодних перешкод у цьому. На даний час у [PERSON] з [PERSON] склалися теплі відносини, він дбає про неї, вона відноситься до нього як до батька, відповідним чином звертається до нього. Крім того, свідок вказав, що позбавлення батьківських прав відповідача буде сприяти інтересам дитини, оскільки, час від часу виникають ситуації, коли потрібно терміново отримати погодження відповідача на вчинення позивачем певних дій, пов'язаних з дитиною, зокрема, одержувати нотаріально завірену заяву відповідача про те, що він не заперечує проти виїзду за кордон дитини разом з матір'ю. Така ситуація виникла в квітні 2018 року, коли терміново потрібно було отримати таку згоду відповідача, а він приїхав до міста Київ з запізненням, що ледве не унеможливило заплановану поїздку позивача з дитиною за кордон, при цьому свідок та позивач взяли на себе частину витрат, пов'язаних з поїздкою відповідача до міста Київ. Свідок [PERSON], рідна сестра позивача, показала, що після того як сторони припинили спільне проживання, її сестра з дитиною опинилися в скрутному матеріальному становищі, позивач змушена була тяжко працювати, щоб забезпечити засобами для існування себе і свою доньку [PERSON], коштів на оренду житла не вистачало, тому вона змушена в цей час проживати у квартирі свідка. Після того як сестра з [PERSON] почали проживати разом, вони разом виховували і утримували [PERSON], відповідач більше трьох років зовсім не брав участі у виховані і утримані своєї доньки, хоча позивач не заперечувала, щоб відповідач спілкувався з дитиною та брав участь у її вихованні, не чинила йому жодних перешкод у цьому. Свідок [PERSON] показав, що він добре знає сім'ю [PERSON], часто спілкується з ними, буває в них вдома, йому відомо, що вихованням та утриманням [PERSON] займаються позивач та [PERSON], позивач неодноразово говорила йому, що [PERSON] не цікавиться життям доньки, не приймає участь у її вихованні та не приймає участі в її утриманні. В сім'ї [PERSON] склалися теплі відносини, [PERSON] відноситься до [PERSON] як до батька, вони разом проводять вільний час. Проаналізувавши встановлені обставини у справі та матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивачем надані безспірні та достатні докази свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідачем, які свідчать про ухилення від виховання дочки, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, тому позбавлення батьківських прав буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання батька до належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.ст. 141, 155, 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов'язків щодо дитини. Суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження, що відповідач не виконує своїх обов'язків по вихованню дитини (не приймає участі у навчально-виховному процесі, не цікавиться успішністю, класні заходи та батьківські збори не відвідує, не цікавиться як проводить дитина свій вільний час та чим в цей час займається), при цьому відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність об'єктивних непереборних обставин, які б заважали йому брати участь у вихованні та утриманні своєї доньки, зокрема, відповідачем не надано доказів, що він є тимчасово непрацездатний, є особою з інвалідністю, хворіє на захворювання, яке унеможливлює участь у вихованні та утриманні доньки, має на утриманні інших малолітніх, неповнолітніх осіб, повнолітніх непрацездатних осіб тощо. На думку суду це свідчить про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому, в даній конкретній ситуації суд враховує, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо (пункт 52 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов'язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач жодного разу не звернувся до уповноважених органів держави для сприяння йому будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов'язки. Суд зауважує, що навіть протягом розгляду справи в суді він таких дій не вчинив. Суд також враховує, що в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки вона з ними не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною, про що не заперечував представник позивача. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни його поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). Додатково суд враховує, що позбавлення батьківських прав буде сприяти дитині визначити її правовий статус, як захищеної групи осіб і отримати відповідну соціальну допомогу від держави. В ситуації, що склалась суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов'язків, оскільки відповідач тривалий час не виконує своїх обов'язків по вихованню дитини, не змінилася ця ситуація і під час розгляду цієї справи в суді, крім того, відповідач не заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо своєї доньки. При цьому суд приймає до уваги, що існуюча ситуація може зашкодити інтересам дитини і іншим чином, зокрема, суд приймає до уваги пояснення представника позивача, що позивач та теперішній чоловік позивача у квітні 2018 року мали намір за власний кошт повезти дитину [PERSON] на відпочинок за кордон, однак, вимушені були отримати від відповідача нотаріально завірений дозвіл на вивезення дитини за кордон, а поведінка відповідача майже унеможливила цю подорож, оскільки відповідач з'явився у місто Київ у запланований день зі значним запізненням, крім того, позивачеві та її чоловікові довелося взяти на себе частину витрат відповідача, пов'язаних з приїздом до міста Київ. Цього факту не заперечував у судовому засіданні і сам відповідач. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов'язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3)). На підставі викладеного та

Outcome: approved