Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.10.2018 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житлом і доводи мотивує тим, що він, [PERSON], є власником квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 680. Згідно пункту 4.2 вказаного договору Сторони домовилися про те, що відчужувана квартира буде повністю звільнена Продавцем, в тому числі будуть виписані особи, що в ній мешкають, в строк до 11 квітня 2018 року. До сьогоднішнього часу колишній власник квартири [PERSON] [INFO] та члени його сім'ї - [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], залишаються зареєстрованими у квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у 2014 році виїхали на постійне місце проживання до [PERSON] Федерації та на сьогодні є громадянами [PERSON] Федерації. Таким чином, відповідачі фактично не користуються житловим приміщенням з 2014 року, власних речей у зазначеній квартирі не зберігають. Проте відповідачі не можуть особисто звернутися до виконавчого органу міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання, пояснюючи це тим, що не мають можливості приїхати до України. Факт того, що у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, зареєстровані особи, які не є членами його сім'ї, перешкоджає позивачу у здійсненні права на оформлення субсидії, призводить до збільшення витрат на житлово-комунальні послуги, тому він звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягає, у разі неявки відповідачів не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, про причину неявки суд не інформували, тому суд визнає причину неявки відповідачів неповажною і вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін, з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах справи довідки №10568 від 19.10.2018 року виданої виконкомом Волноваської міської ради депутатів Волноваського району Донецької області про склад сімї [PERSON] вбачається, що він зареєстрований за адресою: [INFO], в квартирі також зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2018 року вбачається, що власником квартира [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 8-9). Із наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120289598 від 11.04.2018 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу квартири виданого 11.04.2018 , приватним нотаріусом [PERSON] Волноваського районного нотаріального округу Донецької області (а.с. 10). Про те, що відповідачі [PERSON], [PERSON] г.П., [PERSON], [PERSON] є громадянами [PERSON] Федерації підтверджується долученими до матеріалів справи копіями їх паспортів, з яких вбачається, що вони зареєстровані в Центральному окрузі [ADDRESS] (а.с. 11-14). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закон) №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], в квартирі зареєстрований і проживає. В квартирі також залишилися бути зареєстрованими колишній власник [PERSON] зі своєю родиною, які є відповідачами у справі, але після продажу квартири з реєстрації не знялися, і в квартирі не мешкають з 2014 року, їх особистих речей в квартирі не має. Враховуючи, що відповідачі в квартирі зареєстровані і не проживають в ній без поважних причин більше одного року (з 2014 року), добровільно не знялися з реєстрації, до суду за викликом не зявилися, що дає право суду визнати, що вони перешкоджають позивачу як власнику квартири користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання стягнення судових витрат позивач не ставить. На підставі ст.ст. 386 ч.2, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved