Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до [PERSON] в якому просив визнати його батьком трьох дітей відповідача, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO].\~ Мотивуючи свої вимоги, позивач зазначав, що мати дітей [PERSON] на час їх народження у зареєстрованому шлюбі не перебувала, при реєстрації народження дітей відомості про батька були зазначені зі слів матері. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач стверджував, що є біологічним батьком [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тому має право звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити. Крім того пояснив, що Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що діти заявлені в позові є його рідними дітьми. Відповідач не хоче добровільно визнавати позивача батьком дітей тому він змушений звернутися до суду. Шлюб не реєстрували. Позивач відбував покарання з 2001 року він почав переписуватися з відповідачем, вона приїздила до нього на побачення. Разом сторони проживали з 2003 року по 2012 рік. Проживали сторони перший рік в с. Браїлівка Онуфріївського району Кіровоградської області в будинку батька відповідача. Діти були записані на підставі заяви відповідача. \~\~\~\~ \~\~ Відповідач\~ [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про місце та час\~розгляду справи була повідомлена належним\~ \~чином згідно вимог статей 74, 76 ЦПК України, про причини своєї неявки відповідач суд не повідомила, заяви про розгляд справи\~ за її відсутності суду не надала. В зв'язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідача, яка була повідомлена належним чином, і яка про причини своєї неявки\~ суд не повідомила, заяви про\~ розгляд справи за її відсутності суду не надала, суд\~ \~відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), так як\~ \~вважає, \~що є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, \~і потреба\~ дачі особистих пояснень відповідачем відсутня. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі\~ наявних у справі даних чи доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Суд, враховуючи думку позивача, який не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити по справі заочне рішення. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи,\~\~судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.\~ Судом встановлено, що [PERSON] народився 5 серпня 2005 року в с. Браїлівка Онуфріївського району Кіровоградської області. Його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження /а.с. 47/. [PERSON] народилась 4 лютого 2007 року в селі Браїлівка Онуфріївського району кіровоградської області. ІІ батьками є [PERSON] та [PERSON] /а.с 49/. [PERSON] народилась 27 квітня 2002 року в селі Браїлівка Онуфріївського району Кіровоградської області. Ії батьками є [PERSON] та [PERSON] /а.с 49/. Верховний Суд України в постанові від 25.02.2015 року № 6-20-цс 15 зазначив, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1\~статті 58 Конституції України) норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у\~статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у\~статті 53 [PERSON] України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми\~[PERSON] України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини 2 статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. Згідно копії актового запису про народження [PERSON] вбачається, що підставою запису відомостей про батька є заява матері від 07.06.2002 року /а.с. 119/. Відповідно до Стаття 53 [PERSON] походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні\~органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Як зазначено в п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка була діючою на час дії\~[PERSON]\~УРСР, згідно зі\~ст. 53 [PERSON]\~УРСР підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Судом встановлено, що не заперечується позивачем, що вони до народження дитини [PERSON], спільно не проживали, спільного господарства не вели, а почали проживати з 2004 року. Вказані обставини також підтверджуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Так, допитаний за його згодою в якості свідка [PERSON] пояснив, що восени 2004 року до свідка приїхав проживати позивач разом з [PERSON] Через деякий час сторони купили собі будинок і проживали там. За цей час у них народилися [PERSON] і [PERSON] але у відповідача була ще й старша донька [PERSON]. Аліна не донька позивача. Дітьми позивача є [PERSON] і [PERSON]. Сторони проживали разом з 2004 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач у 2004 році зійшовся з відповідачем, на той час у [PERSON] була донька якій було півтора року. Свідок давала гроші на лікування відповідача так як вона не могла завагітніти, потім в неї народився син [PERSON] а пізніше донька [PERSON]. Свідок вважає, що заявлені позивачем діти є його дітьми. Відносини у сторін розпочалися з 2001 року коли позивач відбував покарання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони почали зустрічатися з 2001 року. Свідок разом з позивачем відбували покарання в одній установі. Свідкові повідомив, що позивач та відповідач познайомилися заочно, спочатку листувалися а потім відповідач приїздила на побачення до [PERSON], привозила передачі. Після відбування покарання свідок проживав неподалік від сторін в м. Світловодськ Кіровоградської області та часто їх бачив. Також йому відомо, що у сторін за час спільного проживання народилося троє дітей, вважає що це діти позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначене вище свідчить про відсутність батьківських правовідносин, які б виникли у позивача відносно дитини (відсутність матеріальної допомоги, піклування, бажання спілкування, турботи, спільного виховання), які б слугували підставами для встановлення батьківства. Відповідно до ст.ст.\~10,\~11,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст. 57 ЦПК України\~експертиза є одним з видів доказів і обов'язково призначається тільки у випадках, визначенихст. 145 ЦПК України. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень\~ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. В ході розгляду справи, ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградсьької області від 17.05.2016 року по справі призначено судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено проведення якої доручити Дніпропетровському\~ комунальному закладу «Бюро судово-медичної експертизи», та на вирішення експерту поставлено питання чи є чи є [PERSON], [INFO] біологічним батьком [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] ? Проте, у зв'язку з неявкою для відібрання зразків крові [PERSON] А В. та дітей провадження у справі було відновлено та експертизу проведено не було. Позивач просив застосувати наслідки ч. 1\~ст. 146 ЦПК України, якою передбачено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Разом з тим, слід зазначити, що сам по собі факт біологічного походження дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, при недоведеності спільного проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження, або визнання батьком батьківства згідно зі\~ст. 53 [PERSON]\~УРСР, не є підставою для встановлення батьківства. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не надано достатніх та вагомих доказів на підтвердження обставин визначених\~ст. 53 [PERSON]\~УРСР, які могли б бути підставою для встановлення батьківства відносно дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно листа Онуфріївського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану № 04.08.2016 року № 850-04.4/04/30 реєстрація народження [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що також підтверджується копіями актових записів про народження дітей /а.с. 111, 113, 116/. Відповідно до ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків,письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів,висновків експертів (ч.2\~ст.57 ЦПКУ). Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, зокрема покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд вважає, що в судовому засіданні підтверджено походження дітей [PERSON] та [PERSON] від позивача\~так як позивач до та після народження дитини вважав та визнавав себе батьком дитини, сторони по справі проживали однією сім»єю, вели спільне господарство. Разом\~\~з тим, відповідно до ч. 2 ст. 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Порядок визнання батьківства встановлений двома статтями Сімейного кодексу України - 128 та 129, при цьому, підстави для визнання батьківства зазначені у ч. 2 ст. 128 СК України, які також розповсюджуються на вимоги про визнання батьківства, які можуть бути заявлені відповідно до ч. 1 ст. 129 СК України. Суд вважає, що положення частини 2 статті 129 СК України про визначення строку, протягом якого особа може звернутися до суду із вимогою про визнання батьківства, розповсюджуються і на вимоги про визнання батьківства, які заявляються на підставі статті 128 СК України. Суд виходить із того, що у частині 2 статті 129 СК України не зазначено, що вона стосується тільки вимог, зазначених у частині 1 даної статті, а підстави для визнання батьківства визначені тільки у статті 128 СК України, тобто вказані норми є пов'язаними між собою. Також у даному випадку необхідно враховувати інтереси дітей, які підлягають захисту від недобросовісних батьків, які у визначений законом строк не бажають реєструвати своє батьківство, піклуватися про своїх дітей, займатися їх вихованням та утримувати їх, а у подальшому будуть вимагати від дитини свого утримання. За таких обставин та враховуючи юридичні наслідки визнання батьківства не тільки для батька, але і для дитини після досягнення нею повноліття, суд вважає, що позовна давність у один рік з моменту коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство, встановлена законодавцем, як до вимог про визнання батьківства у порядку ст. 129, так і у порядку, встановленому ст. 128 СК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність у один рік з моменту коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство, встановлена законодавцем, як до вимог про визнання батьківства у порядку ст. 129, так і у порядку, встановленому\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ст. 128 СК України. \~\~\~\~ Нормами\~Сімейного кодексу України\~не передбачено, що позовна давність застосовується тільки за заявою відповідача, тому суди, розглядаючи даний спір, повинні були перевірити дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначив причини, з яких позов поданий ним з пропуском позовної давності, а також не ставив питання про його поновлення, натомість в судовому засіданні пояснив, що знав був обізнаний, що на момент зачаття та народження дитини відповідач не перебувала у зареєстрованому шлюбі, він заяву разом із відповідачем до органів реєстрації актів цивільного стану про визнання себе батьком дитини, яку народила відповідач, не подавав, тобто він був обізнаний про те, що не зареєстрований, як батько дитини. Пояснення позивача про те, що він не мав змоги звернутись до суду з позовом про визнання батьківства оскільки тяжко працював, а на даний час перебуваючи в місцях позбавлення волі вирішив зайнятись даним питанням суд до уваги не приймає, окільки не вважає припину пропуску зазначену позивачем поважною Враховуючи вказані норми процесуального права, пояснення апелянта, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку із визнанням їх відповідачем не має. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання батьківства відносно [PERSON] ОюО. Та [PERSON] не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed