Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.08.2017 року звернулася до суду з позовною заявою про визнання осіб таким, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.10.2014. За вищевказаною адресою зареєстрованими також значяться відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Однак вони в липні 2015 року виїхали з вищевказаного будинку. На теперішній час вона не може вільно розпорядитися своїм майном та сплачує комунальні послуги за відповідачів. Просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність та просять суд задовольнити позов в повному обсязі, проти винесення рішення в порядку заочного провадження не заперечували . В судове засідання відповідачі не з'явилися, будучі належним чином повідомленими про день, час та місце слухання справи, через оголошення в пресі. Згідно ст. ст. 223, 280ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідачів з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просить прийняти рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень власником будинку [ADDRESS] є [PERSON]. Згідно довідки Виконавчого комітету Української міської ради Селидівської міської ради Донецької області № 260 від 17.08.2017 року, за адресою: Донецька область, [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. 17.08.2017 року комісією у складі: депутата Української міської ради [PERSON], в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], складено акти, згідно яких [PERSON] та [PERSON] з липня 2015 року за адресою: Донецька область, [ADDRESS] не мешкають. Згідно довідки Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області № 27884/405/05 від 01.12.2017 року повідомлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в державному та міжнародному розшуку не перебувають, їх місце перебування на теперішній час не відоме. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. У відповідності до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкають в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved