Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач 13.06.2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 11.10.2016 року, позивач посилалась на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.02.2005 року. З 10.10.1987 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 12.01.1998 року попередній власник домоволодіння зареєстрував відповідача в будинку. 26.08.1998 року позивач і відповідач придбали домоволодіння [ADDRESS] і в вересні 1998 року забрали речі і пішли проживати у вказане домоволодіння. З цього часу відповідач постійно проживає за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Відповідач у домоволодінні [ADDRESS] не проживає з вересня 1998 року. Позивач просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS], що є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 551,20 грн. У заяві від 15.02.2018 року позивач [PERSON] просила розглядати справу без її участі та без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у заяві від 15.02.2018 року просив розглядати справу без його участі та без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. У запереченнях від 11.10.2016 року зауважив, що про факт не проживання відповідача у домоволодінні позивачу достовірно відомо з 1998 року. В 2013 році між сторонами неодноразово виникали суперечки. З позовної заяви вбачається, що у січні 2010 році позивач повернулась проживати в будинок по [ADDRESS]. Оскільки позивач звернулась із позовом до суду лише у 2016 році, відповідач вважає, що нею без поважних причин пропущений строк позовної давності. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. У заяві від 20.01.2017 року просила розглядати справу без її участі. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У заяві від 28.03.2017 року представник просила провести розгляд справи без її участі та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.02.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 3-306 (а.с. 7, 8). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.10.1987 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2009 року шлюб між ними було припинено (а.с. 13). У вищезазначеному домоволодінні зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14, 16-17). Відповідач [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] не проживає більше року, що підтверджується довідкою квартального комітету від 10.06.2016 року (а.с. 14) та актом від 31.05.2016 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2014 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] - вартістю 13456,00 грн. В іншій частині позову - відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що після розірвання шлюбу, між позивачем та відповідачем була укладена усна домовленість про те, що частка позивача на домоволодіння залишиться дітям, їхньому спільному сину - [PERSON], [INFO], та сину позивача - інваліду 2 групи [PERSON], [INFO] На виконання цієї домовленості, [PERSON] проживав спільно з [PERSON] та був зареєстрований в спірному домоволодінні по [ADDRESS], але з серпня 2013 р. відповідач вигнав [PERSON] з вищевказаного домоволодіння, чим порушив умови домовленості (а.с. 20-21). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.07.2014 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2014 року залишено без змін (а.с. 18-19). Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, вправі розпоряджатися ними, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Із змісту зазначених норм матеріального права вбачається, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 р. по справі 6-709цс16. За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що реєстрація відповідача у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] порушує права позивача, як її власника, відповідач за зазначеною адресою не проживає понад один рік, а, отже, є достатні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 640,00 грн. (а.с. 2) покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved