Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.10.2015 року звернулася до суду з вищезгаданим позовом, який неодноразово уточнювався. В останній редакції від 11.11.2016 року просить зобовязати відповідача ФОП [PERSON] звільнити її за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з дати звернення із заявою про звільнення від 09.06.2015р. , провести звільнення в установленому законодавством порядку: внести запис до трудової книжки про розірвання договору на підставі ст. 38 КЗпП України за ініціативи працівника, про що повідомити центр зайнятості; повернути належно оформлену трудову книжку;визнати відсторонення від роботи незаконним та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу від моменту незаконного відсторонення - 17.01.2015р. до моменту ухвалення рішення суду, що складає 33467 грн. 07 коп., індексацію середнього заробітку за час відсторонення - 8737 грн. 23 коп., належну їй компенсацію за невикористані 17 днів відпустки - 1067 грн. 43 коп., індексацію компенсації за невикористані дні відпустки - 6636 грн. 64 коп., у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., судові витрати у справі - судовий збір - 487,20 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 02.10.2006 року на підставі трудового договору з ФОП [PERSON] працювала продавцем в магазині «Тополь». З 17.01.2015 р. її відсторонено від роботи у звязку з підозрою у викраденні нею з каси магазину грошових коштів. За вимогою відповідача, яку він передав через працівника магазину, вона віддала відповідачу для проведення «бухгалтерських операцій» трудову книжку та екземпляр трудового договору, які ним їй не повернуто. Її заяву про звільнення за власним бажанням від 09.06.2015р. відповідач залишив без задоволення, посилаючись на наявність кримінального провадження щодо неї за ст. 185 КК України, після вирішення якого, він визначиться з підставою її звільнення. У звязку з тим, що вона перебуває з відповідачем у трудових відносинах, не має на руках трудової книжки не може працевлаштуватися, тому змушена звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] ( довіреність від 17.07.2015 року, дійсна до 17.07.2018 року)/а.с.17/ в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] (договір про надання юридичних послуг від 26.04.2016 року) в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач звільнена згідно розпорядження №10 від 24.10.2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, трудова книжка відповідно до Інструкції зберігається у позивача, тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Представник третьої особи Криворізького міськрайонного центру зайнятості в судовому засіданні присутнім не був, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, зазначив, що ст. 24-1 КЗпП України, якою було передбачено обовязок державної служби зайнятості здійснювати реєстрацію трудових договорів, укладених між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю - виключено. До приведення нормативно- правових актів у відповідність із зазначеним Законом, служба зайнятості керується нормативно-правовим актами, зокрема наказом Міністерства соціальної політики від 08.06.2001 № 260 (в редакції наказу від 16.09.2014 № 660 ) «Про затвердження Форми трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою» та наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 «Про затвердження Інструкцій про порядок ведення трудових книжок працівників» в частині, що не суперечить цьому Закону. Реєстрація трудових договорів, укладених між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, з 1 січня 2015 р. органами державної служби зайнятості не здійснюються, оскільки це прямо суперечить Закону, в той же час до приведення законодавства у відповідність інші положення зазначених нормативно-правових актів, зокрема щодо посвідчення записів у трудовій книжці працівників, що були внесені роботодавцем, а також зняття з реєстрації трудових договорів, що були укладені до набрання чинності Законом, здійснюються органами державної служби зайнятості згідно встановлених норм. Разом із цим, центру зайнятості не надано право здійснення контролю за виконанням сторонами умов укладеного трудового договору /а.с.96/. Суд, вислухавши відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, тому спір між сторонами має вирішуватися з урахуванням норм трудового законодавства. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Законодавство України про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України (далі Кодекс) та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. Отже, під час укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, виникають звичайні трудові відносини, які регулюються положеннями законодавства про працю. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є субєктом підприємницької діяльності, ідентифікаційний код [NUMBER]. \~ Між сторонами 02.10.2006 року укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою , відповідно до якого [PERSON] зобовязалася виконувати продаж продтоварів з оплатою праці 375,00 грн. на місяць. Розмір заробітної плати визначено за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Час виконання робіт з 8.00 до 21.00 год. по перехідному графіку. Тривалість щорічної відпустки 24 календарних дні. (а.с.14). Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року N 260(в редакції наказу від 16.09.2014 № 660 ), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. за N 554/5745. Цей Порядок поширюється на фізичних осіб - субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму працівників та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо). Щодо укладення трудового договору між працівником і фізичною особою слід зазначити, що фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України, що було передбачено ст. 24-1 КЗпП України ( чинній на час укладення трудового договору, виключеній на підставі Законом України від 28.12.2014 р. № 77-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці»). Того ж дня трудовий договір зареєстрований в Криворізькому міському центрі зайнятості 02.10.2006 року за №2272 (а.с.14). Сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, внесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання (п. 20 Договору) (а.с.14). Відповідно п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Положенням частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, та виплачувати працівникові заробітну плату. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (ч.3 ст.21 КЗПП України). Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи. Позивача допущено до роботи з 02.10.2006 року без видання наказу на підставі трудового договору, трудова книжка зберігалася у позивача, що не заперечується сторонами. Отже, укладення трудового договору між сторонами відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, що діяло на час укладення трудового договору. Позивач працювала в магазині «Тополь» з 02.10.2006 року ( вісім років) . 17.01.2015 року з невідомих причин [PERSON] не вийшла на роботу, посилаючись на відсторонення її від посади відповідачем. Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідачем наказ про відсторонення від роботи [PERSON] не видавався. Крім того, за заявою [PERSON] було відкрито кримінальне провадження відносно [PERSON], у зв'язку з нестачею в касі магазину грошових коштів в сумі 9613,05 грн., яка виявилася під час передачі зміни іншому продавцю /а.с.43-45/. Таким чином, позивачем не доведено, що її було відсторонено від роботи, тому позовна вимога про визнання відсторонення від роботи незаконним є недоведеною. З 17.01.2015 року, у подальшому [PERSON], до роботи не приступила, жодного наказу щодо її відсторонення або звільнення відповідачем не видавалося. Також, допитаною в судовому засіданні свідком [PERSON] , яка працює в магазині «Тополь», підтверджено, що [PERSON] без поважних причин перестала зявлятися на роботу, трудова книжка знаходилася у позивача, яка працювала у відповідача за трудовим договором. З наданих позивачем заяв вбачається, що вона 09.06.2015 року, 06.07.2015 року, 13.10.2015 року зверталася до відповідача з заявою щодо повернення належно оформленої трудової книжки ( у разі неможливості повернення трудової книжки, видати дублікат трудової книжки) , проведення розрахунку та звільнення її за власним бажанням на підставі її заяви від 09.06.2015 р., надісланої 09.06.2015 року, 06.07.2015 року /а.с.8,9,11,12,13,15,16/ , однак відповідач листом від 17.06.2015 року відмовив у видачі трудової книжки, оскільки вона знаходиться у позивача та зазначив, що у звязку з тим, що її обвинувачено у вчиненні кримінального злочину за ст.185 КК України, такі дії не підпадають під статтю про звільнення за власним бажанням. Отже, в судовому засіданні доказів передачі трудової книжки відповідачу позивачем суду не надано , відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка мала зберігатися у позивача, тому суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобовязання відповідача, повернути позивачу належним чином оформлену трудову книжку. У подальшому, вироком Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.04.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.07.2016 року, [PERSON] визнано невинною у вчиненні злочину, передбачено ч.1 ст.185 КК України, виправдано на підставі ст.373 ч.1 п.2 КПК України за недоведеністю що кримінальне правопорушення вчинено нею /а.с.43-45,118-125/. Частиною 6 ст.82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вину позивача у таємному викраденні грошових коштів не доведено, однак, як вбачається з розпорядження ФОП [PERSON] №10 від 24.10.2016 року позивача звільнено з посади продавця продовольчих товарів з 24.10.2016 року за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. На день звернення позивача з заявою про звільнення її за власним бажанням , тобто 09.06.2015 року, позивач не виконувала свої трудові обовязки більше чотирьох місяців з 17.01.2015 року, тому відповідачем надано відповідь щодо відсутності підстав для звільнення позивача за власним бажанням. Позивач, не будучи відстороненою від роботи відповідно до вимог чинного законодавства, без жодного письмово оформленого розпорядження, врученого їй під підпис, до виконання роботи з 17.01.2015 року не стала. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дружина відповідача, пояснила, що позивач працювала у її чоловіка офіційно за трудовим договором, з 17.01.2015 року вона на роботу не виходила. Пунктом 4 частини 1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору , укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договір до закінчення строку його чинності власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики від 08.06.2001 № 260 (в редакції наказу від 16.09.2014 № 660 , у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті\~Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. Трудовий договір розірвано відповідно до вимог чинного законодавства, позивач [PERSON] повідомлена про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, що підтверджується її власним підписом у трудовому договорі, який знято з реєстрації в центрі зайнятості дата /а.с. 128/. В пункті 20 трудового договору зазначено, що сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки Працівника та її зберігання. Про ознайомлення з зазначеним пунктом власноручно підписалися роботодавець [PERSON] та працівник [PERSON] З огляду на вищевикладене, наказ ФОП [PERSON] від 24.10.2016 року про звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України позивачем не оскаржено, позивач вважається звільненою з посади за прогули без поважних причин, у трудових відносинах з відповідачем не перебуває, у звязку з чим суд відмовляє у задоволенні вимоги про звільнення позивача за власним бажанням. Позовні вимоги про зобовязання відповідача ФОП [PERSON] звільнити позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з дати звернення із заявою про звільнення від 09.06.2015р. , провести звільнення в установленому законодавством порядку: внести запис до трудової книжки про розірвання договору на підставі ст. 38 КЗпП України за ініціативи працівника, про що повідомити центр зайнятості не підлягають задоволенню, оскільки належними та допустимими доказами доведено звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації середнього заробітку за час відсторонення , компенсації за невикористані 17 днів відпустки , індексації компенсації за невикористані дні відпустки , відшкодування моральної шкоди - суд відмовляє у задоволенні цих вимог, тому що вони є похідними. У звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі ст.ст. 3, 38, 40, 46, 233 КЗпП України, ст.ст. 4,5,13,77,81,82,121,141,265, 354 ЦПК України, Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року N 260, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58суд, -

Outcome: dismissed