Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 жовтня 2017 року звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Посилався на те, що є власником квартири [ADDRESS]. Зазначав, що в 2014 році з метою реконструкції та поліпшення житлових умов було проведено реконструкцію квартири, за результатом якої житлова площа збільшилася на 49,2 кв.м. Вказував, що реконструкція (перебудова) квартири здійснена без згоди власника (користувача) земельної ділянки. В поданій до суду уточненій позовній заяві просив суд визнати за ним [PERSON] право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] загальною площею 74 кв.м., яка складається в тому числі і з самочинно збудованих приміщень. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Представники відповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 15 березня 2013 року є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 27,3 кв.м. Право власності позивача на зазначену квартиру підтверджено належними доказами та не оспорюється жодним із відповідачів. Відповідно до даних технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна - будинку [ADDRESS] зазначеного будинку за рахунок прибудов. Зокрема, за даними технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] під час нового будівництва самочинно збудовано: приміщення 4 площею 8,9 кв.м., приміщення 5 площею 3,6 кв.м., приміщення 6 площею 2,1 кв.м., приміщення 7 площею 21,3 кв.м., приміщення 8 площею 13,3 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Таким чином, в порядку, визначеному ст. 376 ЦК України, самочинним вважається: а) будівництво нерухомого майна, якщо збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; б) відведена не для цієї мети; в) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; г) з істотним порушенням будівельних норм і правил. Як встановлено судом та визнавалося позивачем в судовому засіданні, [PERSON] по [ADDRESS] без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без згоди власника (користувача) земельної ділянки було здійснено реконструкцію квартири шляхом здійснення прибудов. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Позивач [PERSON] не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки по [ADDRESS]. Як встановлено судом, за даними Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру відповідно до рішення позачергової восьмої сесії Полтавської міської ради п'ятого скликання від 05 жовтня 2006 року Комунальному підприємству Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» оформлено право постійного користування на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] пл. 0,9134 га, для експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Разом з тим, КП ПОР «Полтававодоканал» відповідного будівництва (реконструкції) не здійснював, до суду за захистом своїх прав не звертався. При цьому в силу норм ст. 331 ЦК України, яка визначає набуття права власності на новостворене майно, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Як встановлено судом, спірні самочинно збудовані приміщення за адресою [ADDRESS], в експлуатацію не приймалися. Будь-які докази на підтвердження тієї обставини, що добудовані до житлового будинку № [ADDRESS] приміщення є такими, що завершені будівництвом та підлягають прийняттю до експлуатації, позивачем не надано. Також обов'язковими умовами для визнання права власності на таке майно в порядку, визначеному ч. 5 ст. 376 ЦК України є відсутність порушень прав інших осіб. Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Позивач [PERSON] не є власником та не є землекористувачем відповідної земельної ділянки, не надав до суду жодних доказів про те, що він у встановленому законом порядку звертався до компетентного органу з питань прийняття самовільних споруд до експлуатації, відмова компетентного органу відсутня. Лист Департаменту ДАБІ у Полтавській області від 28 грудня 2016 року (а.с. 12) не є відмовою компетентного органу, а містить лише роз'яснення норм чинного законодавства, надані позивачу на його письмове звернення. Позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом також не враховано, що суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та складення відповідного документа. При цьому жоден з відповідачів - ні Полтавська обласна рада, ні виконавчий комітет Полтавської міської ради, на КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал», до яких позивач [PERSON] звернувся з позовом, жодних прав позивача не порушували. Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи положення норм ст. 376 ЦК України, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed