Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.11.2019р звернулася до суду з дійсним позовом, вказуючи, що 30 років 2 місяця 9 днів, а саме, з 26.11.1979р по 04.02.2010р вона безперервно пропрацювала стрижневиком ручної формовки у фасоноливарному цеху №1 Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» (надалі - ПрАТ «НКМЗ»), відповідача у справі. За час праці на ПрАТ«НКМЗ» зі шкідливими та небезпечними умовами праці, в умовах перевищуючих гранично допустимий рівень пилу, шуму, вібрації, фізичних навантажень, низької температури в холодну пору року, отримала професійне захворювання, яке їй вперше встановили 22.12.2009р. Внаслідок професійного захворювання та погіршенням здоров`я, вона була вимушена звільнитися за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Зазначає, що у зв`язку з погіршенням здоров`я, в 2009 році вона звернулась до лікарів місцевої клініки, які направили її на консультацію до клініки професійних захворювань у м.Донецьк, де пройшла стаціонарне медичне обстеження, за результатом якого встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другого ступеню, синдром вегето-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок зі стійкими нейротрофічними порушеннями у кістках рук у вигляді деформуючого остеартроза ліктьових суглобів першої другої стадії, проксимальних радіоульнарних зчленуваннів, тендіноза правого ліктьового відростка, больовий синдром, помірні розгинальні контрактури, кістоподібні просвітленя у головчастих кістках обох кистей, у правій ладьєвидній кистці, у лівій півмісяцевій кистки, у головках третіх п`ясних кісток обох кистей, деформуючий остеоартроз міжфалангових суглобів обох кистей. Вказує, що після повідомлення місцевих органів про моє захворювання, спеціалістом Краматорського міського управління Держсанепідемслужби, проведено санітарно-гігієнічне обстеження умов праці робочого місця стрижневика у фасоноливарному цеху №1 на ПрАТ «НКМЗ», про що складено акт №3439/03.3 від 10.11.2009р. Під час проведення перевірки встановлено численні порушення умов праці. В акті вказано перелік шкідливих факторів, що мали місце при виконанні робіт на робочому місці, а саме, локальна вібрація, пил, виробничий шум, фізичні навантаження, низька температура повітря у зимовий період року. За результатами аналізу встановлено, що рівень вібрації, шуму, фізичні навантаження, перевищували нормативно-допустимі показники, рівень пилу у середньому перевищував гранично допустимі нормативні показники у 3,5 рази (фактично 7,1мг/м, а нормативні 2,0мг/м), локальна вібрація перевищувала незначно (фактично 120дБ, при нормі 112дБ), температурний режим у холодну пору року був нижчий за нормативний (+9С, при ГДР +13С). Також, вказує, що було створено комісію, яка провела перевірку у фасоноливарному цеху №1 ПрАТ «НКМЗ» та склала акт розслідування хронічного професійного захворювання від 20 січня 2010 року (форма П-4). Згідно вказаного акту (пункт 16), встановлено, що професійне захворювання виникло при таких обставинах: при виконання робіт на стрижневика впливав комплекс шкідливих виробничих чинників: локальна вібрація, знижена температури у холодний період року. Під час праці стрижневика використовувалась ручна пневмотрамбовка, яка генерує локальну вібрацію у рівнях перевищуючі гранично допустимий рівень, яка передається на руки працюючого. В холодний період року стрижневик 80% робочого часу знаходиться у незадовільних умовах температурного режимі, а причинами професійного захворювання (пункт 17 акту) стало: дія зниженої температури у холодний період року та тривала робота в умовах дії на руки працюючого підвищеного рівня локальної вібрації, перевищуючих гранично допустимі рівні. 04.02.2010р обласна профпатологічиа медіко-соціальна експертна комісія (МСЕК) у м.Донецьк, вперше визнала її захворювання професійним з 40% втрати працездатності (вібраційна хвороба) та встановила третю групу інвалідності професійне захворювання), у зв`язку з чим, 31.01.2011р вона знов пройшла медичне обстеження у м.Донецьк, де обласна МСЕК остаточно підтвердила, що захворювання є професійним та безстроковим тобто по життєвим, з 40% втрати працездатності (вібраційна хвороба) та підтвердила у неї інвалідність третьої групи. Вказує, що періодично, у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, вона змушена знаходиться на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, проходити курси реабілітації, обстеження та консультації лікарів. Внаслідок погіршення стану здоров`я, неодноразово проходить курси лікування, а саме: в обласній клінічній лікарні профзахворювань м.Донецька чотири рази: з 8 по 24 грудня 2009 року; з 15 по 30 листопада 2010 року; з 29 листопада по 12 грудня 2011 року, з 1 по 15 жовтня 2013року, а також у місцевих лікарнях м.Краматорська багаторазово: у липні 2012року, жовтні 2014року, лютому 2015 та 2016року, квітні 2018року, травні та жовтні 2019року; змушена звертатись до лікарів за консультацією та рекомендаціями лікування, які підтверджували її захворювання та призначали лікування. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням вона зазнала фізичних страждань та емоційних переживань, що призвело до завдання їй моральної шкоди, зокрема, на час захворювання та звільнення було біля 50 років, це час життєвого розквіту, пора зрілості, вона будувала плани на подальше життя, мріючи добитись чималих успіхів, але цьому завадилі хвороба, стан її здоров`я є невідновним, внаслідок чого вона отримала психологічну травму, так як внаслідок такого захворювання змінився її життєвий уклад, життя зазнало суттєвих змін, вона частково втратила працездатність, обмежена під час вибору міста праці, час від часу відчуває фізичну біль у суглобах, дуже погано спить, відчуває шум в голові та вухах. Стан здоров`я дуже незадовільний, вона не витримує тривалих фізичних навантажень, не в змозі тривалий час утримувати руками предмети, не може вести нормальний спосіб життя, порушилась душевна рівновага, порушилися зв`язки із оточуючими, стало неможливо продовжувати активний спосіб життя, хвороба позбавила її можливостей реалізації своїх звичок та бажань, порушились нормальні зв`язки з рідними та близькими. Після захворювання та звільнення з ПрАТ «НКМЗ», у неї повністю припинились зв`язки з профспілками та керівниками цеху, вона стала їм зовсім не потрібна, вже ніхто з них не пам`ятає що вона віддала цьому цеху більше 30 років свого життя. У зв`язку з медичними обмеженнями при виборі умов праці, вона так і не знайшла постійного місця праці. Працедавці, під різними приводами, відмовляють у працевлаштуванні, дізнавшись про її хворобу. Зазначає, що вона доставляє багато труднощів своїм рідним та близьким, якім потрібна не тільки моральна та фізична допомога, але й матеріальна підтримка, тому вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Вказує, що моральна шкода, яка заподіяна їй, полягає у душевному хвилюванні, нервових зривах, несприятливій атмосфері у стосунках з рідними та оточуючими, фізичному болю та стражданнях, які вона зазнала безпосередньо під час роботи та які відчуває і на теперішній час. Просить стягнути з відповідача на її користь 40 000грн у рахунок відшкодування модальної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання на виробництві. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій наполягала на задоволенні її позовних вимог. Представник позивачки - адвокат Писаренко Г.А. підтримав вимоги позову [PERSON] у повному обсязі, просив його задовольнити та в судовому засіданні надав пояснення, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача Савченко Н.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову [PERSON] зазначивши, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. А також, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду. Вказала, що у позовній заяві [PERSON] зазначає, «що діями ПрАТ «НКМЗ», який не забезпечив безпечні умови праці, їй заподіяно моральну шкоду», але така думка є помилковою і спростовується наступним. Так, в ч.6 ст.153 КЗпП України передбачено, що у разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов`язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. Згідно ч.3 ст.21 Закону України «Про охорону праці» роботодавець повинен одержати дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Отже, діюче законодавство допускає використання небезпечних і шкідливих для здоров`я умов праці у разі неможливості повного усунення за умови одержання відповідного дозволу. Дотримуючись вищенаведених норм закону, відповідач одержав від Територіального управляння Держгірпромнагляду у Донецькій області дозвіл №069.03.14.37.10.1 на початок робіт підвищеної небезпеки та дозвіл №1686.11.30-29.51.1 на продовження виконання роботи підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про охорону праці» під час укладання трудового договору роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров`я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Пільги і компенсації за важкі та шкідливі умови праці, на які має право працівник, закріплені в ст.7 Закону України «Про охорону праці», а саме, працівники безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, додаткову оплачувану відпустку, оплату праці у підвищеному розмірі. На виконання ч.2 ст.5 Закону України «Про охорону праці», відповідач проінформував [PERSON] під розписку про умови праці та про наявність на її робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, що підтверджується наказом про прийняття на роботу. Таким чином, позивачка усвідомлювала наслідки такої роботи та добровільно на неї погодилась. Крім того, відповідач неухильно забезпечував надання позивачу пільг та компенсацій за важкі та шкідливі умови праці. Відповідач з власної ініціативи забезпечував безкоштовним харчування позивачку протягом її роботи стержневиком ручної формовки. З вищенаведеного вбачається, що відповідач не вчиняв протиправних дій по відношенню до позивачки, а навпаки забезпечив їй пільги та компенсації гарантовані законом. Крім того, зазначає, що у позові [PERSON] вказує, що моральна шкода, яка їй заподіяна, полягає у душевному хвилюванні, фізичному болю та стражданнях; отриманні психічної травми; зміні її життєвого укладу; порушенні зв`язків із оточуючими, неможливості продовжувати активний спосіб життя, реалізовувати свої звички та бажання. Але жодних доказів щодо наявності цих обставин він не наводить та не додає до позовної заяви. Також, позивачкою не доведено, що зміни, які сталися в її особистому житті пов`язані саме з наявністю у неї професійного захворювання, а також, які додаткові зусилля вона докладає для організації свого життя. Враховуючи вищенаведе, вважає, що немає правових підстав для компенсації моральної шкоди позивачці, оскільки відсутній склад цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, моральна шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою. Звертає увагу, що позивачка в обґрунтування своїх вимог послалася на норми закону, які не регулюють правовідносини, що є підставою позову, зокрема, ст.ст.21,46 Конституції України, ст.1167 ЦК України. Так, ст.21 Конституції України передбачає, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Стаття 46 Конституції України встановлює загальні гарантії соціального захисту громадян. Наявність у Кодексі законів про працю ст.237-1 виключає застосування до випадків заподіяння моральної шкоди працівникові ст.1167 ЦК України, оскільки названі норми встановлюють різні підстави для виникнення обов`язку відшкодування шкоди. Просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Представник третьої особи Ликова В.Ю. в судовому засіданні пояснила, що потерпіла на виробництві [PERSON] перебуває на обліку в Краматорському міському відділенні з 03 лютого 2010 року. За висновком МСЕК від 04.02.2010р (серія ДОН-04 №021091) потерпілій встановлена стійка втрата працездатності 40% та 3 група інвалідності (з повторним переоглядом 04.02.2011р) внаслідок професійного професійного захворювання, яке отримане за час роботи на підприємстві Приватне акціонерне товариство «Новокраматорський машинобудівний завод». Вказує, що на підставі ст.44 Закону України №1105-ХІУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» постановами Краматорського міського відділення №0536/3832/3832.1/4 від 25.02.2010р, №0536/3832/3832.1/5 від 25.02.2010р відповідно до ст.ст.36 та 42 Закону України №1105-ХІУ позивачці було призначено одноразову допомогу в сумі 44640грн та щомісячні страхові виплати в розмірі 982,48грн. За висновком МСЕК потерпіла [PERSON] потребує стаціонарного лікування у ЛПЗ, санаторно-курортного лікування. Зазначає, що постановою Краматорського міського відділення №0536/3832/3832.1/17 від 16.09.2011р, №0536/3832/3832.1/64 від 17.07.2017р потерпілій [PERSON] призначено санаторно-курортне лікування в санаторії (курорті). Під час повторного переогляду за висновком МСЕК від 31.01.2011р (серія 10 ААА №029735) потерпілій на виробництві [PERSON] встановлена стійка втрата професійної працездатності 40% та 3 група інвалідності безстроково, внаслідок професійного захворювання, яке отримане за час роботи на підприємстві ПрАТ «НКМЗ» та потребує стаціонарного лікування у ЛПЗ санаторно-курортного лікування. Таким чином, постановою Краматорського міського відділення №0536/3832/3832.1/13 від 31.01.2011р потерпілій на виробництві продовжено раніше призначені щомісячні страхові виплати в розмірі 982,48грн безстроково. Неодноразово, постановами Краматорського міського відділення №0536/3832/3832.1/11 від 15.09.2010р, №0536/3832/3832.1/16 від 15.08.2011р, №0536/3832/3832.1/35 від 30.10.2014р потерпілій на виробництві [PERSON] призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу. Відповідно до частини 18 статті 34 Закону України №1105-ХІУ [PERSON] здійснюється індексація щомісячної страхової виплати. Постановою Краматорського міського відділення №0536/3832/3832.1/70 від 15.03.2019р [PERSON] призначено перераховані щомісячні страхові виплати відповідно до ст.37 Закону України №1105-ХІУ в розмірі 2824,85грн. Також зазначила, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За таких обставин, вважає, що Краматорське міське відділення права потерпілої не порушувало, оскільки діє на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Звертає увагу, що відповідно до ч.7 ст.36 Закону України «Про загальнообов язкове державне соціальне страхування» страхові виплати складаються із: страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Положеннями ч.8 ст.36 зазначеного Закону України №1105-ХІУ передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Отже, на підставі вищенаведеного, зазначає, що Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази по справі, вважає позов обґрунтованим та такий, що підлягає задоволенню з таких підстав: Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 26 листопада 1979 року по 04 лютого 2010 року працювала стрижневиком ручної формовки у фасоноливарному цеху №1 Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод», що підтверджується копією трудової книжки, заповненої 02 вересня 1976 року. Висновком лікарсько-експертної комісії КЛПУ «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» №2904 іфд 22.12.2009 року було встановлено професійне захворювання позивачки: вібраційна хвороба другого ступеню, синдром вегето-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок зі стійкими нейротрофічними порушеннями у кістках рук у вигляді деформуючого остеартроза ліктьових суглобів першої другої стадії, проксимальних радіоульнарних зчленуваннів, тендіноза правого ліктьового відростка, больовий синдром, помірні розгинальні контрактури, кістоподібні просвітленя у головчастих кістках обох кистей, у правій ладьєвидній кистці, у лівій півмісяцевій кистки, у головках третіх п`ясних кісток обох кистей, деформуючий остеоартроз міжфалангових суглобів обох кистей 04 лютого 2010 року висновком Обласної профпатологічної медико соціальної експертної комісії [PERSON] встановлено професійне захворювання з 40% втратою працездатності (вібраційна хвороба) та встановлено третя група інвалідності (професійне захворювання) (копія повідомлення лікувально-профілактичного закладу про рішення МСЕК №б/н від 04.02.2010р). Згідно Ату розслідування хронічного професійного захворювання від 20.01.2010р, комісією проведено розслідування випадку хронічного захворювання [PERSON] . За висновками комісії професійне захворювання виникло у позивачки у зв`язку з тривалою роботою в умовах впливу на руки локальної вібрації, зниженої температури повітря у холодний період року. При цьому коректирований еквівалентний рівень локальної вібрації складає 117дБ при ПДУ 112дБ, що являється порушенням санітарних норм виробничої локальної вібрації по ДСН 3.3.6.039-99. Температура повітря на виробничій ділянці в холодний період року +9С при мінімально допустимій +13С по ДСН 3.3.6.042-99. Як вбачається з санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 11.11.2009р №3439/03.3, за період роботи стрижневиком ручної формовки у фасоноливарному цеху №1 ПрАТ «НКМЗ» [PERSON] піддавалася дії шкідливих виробничих факторів: пил, шум, вібрація, фізичні навантаження, незадовільний температурний режим в зимній період року. Професійний характер захворювання позивачки підтверджено медичними висновками Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» Донецької обласної держадміністрації №б/н від 24.12.2009р, 30.11.2010р, 12.12.2011р, 15.10.2013р. Відповідно до копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серія ААА №029735 від 31.01.2011р та копії довідки серія ААА №368556 від 31.01.2011р позивачці встановлена третя група інвалідності зі ступенем втрати працездатності 40% безстроково. При цьому позивачці протипаказана фізична праця в умовах вібрації З долучених до справи медичних документів вбачається, що позивачка, в період з 2009 року по теперішній час, неодноразово проходила клінічні обстеження і знаходилася на лікуванні у медичних установах та проходила курси лікування від професійних захворювань. Потерпіла на виробництві [PERSON] перебуває на обліку у Краматорському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з 03 лютого 2010 року. Постановами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 25 лютого 2010 року №0536/3832/3832.1/4 та №0536/3832/3832.1/5 потерпілій [PERSON] призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 44640грн. та щомісячні страхові виплати в розмірі 982,48грн. Постановами Краматорського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області потерпілій [PERSON] призначено фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, зокрема: 1) від 15 вересня 2010 року №0536/3832/3832.1/11 в розмірі 352,70грн, за вимогою 119,120 від 04.08.2010р; 2) від 15 серпня 2011 року №0536/3832/3832.1/16 в розмірі 595,35гр (одноразово), за вимогою 123 від 03.08.2011р; 3) від 30 жовтня 2014 року №0536/3832/3832.1/35 в розмірі 699,15грн (одноразово). Постановою Краматорського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області №0526/3832/3832.1/70 від 15 березня 2019 року потерпілій на виробництві призначено перераховані щомісячні страхові виплати у розмірі 2824,85грн. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. На підставі ст.173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків відшкодовується у встановленому законом порядку. Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини підприємства (власника або уповноваженого ним органа) за наявності юридичних фактів, що у сукупності є підставою для покладення на власника обов`язку відшкодувати таку шкоду. Таким чином, із змісту цієї статті вбачається, що до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров`ю завдана при виконанні позивачем трудових обов`язків, про що свідчить медичні висновки про наявність професійного захворювання, акти розслідування хронічного професійного захворювання, висновки МСЕК. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивачки доказів спричинення їй моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком [PERSON] , вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілої погіршено. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивачки права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивачка була обізнана про шкідливий характер праці, оскільки забезпечення безпечних умов праці є обов`язком роботодавця. Суд також звертає увагу, що відповідно до ст.158 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Судом встановлено, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання виникло під час виконання позивачкою трудових обов`язків та отримані нею за час роботи у відповідача, захворювання пов`язані з виробництвом, тому наявні підстави, передбачені ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, заподіяної з вини відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивачки права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю. Вказаний висновок суду відповідає положенням ст.23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004р №1-9рп./2004, згідно з яким ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивачка, працюючи на ПрАТ «НКМЗ», отримала професійне захворювання і їй було встановлено 40% втрати професійної працездатності. З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачкою вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. При вирішенні питання про право позивача на відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, ані ж та, яку просив потерпілий. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження №14-463цс18. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивачки, ступень втрати професійної працездатності в розмірі 40%, встановлену 3 групу інвалідності, тривалість лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу професійного захворювання, погіршення здібностей у побуті, вимушеної зміни складу життя, припинення трудової діяльності, стан здоров`я позивачки, важкість змушених змін у її життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, те, що позивачка постійно відчуває хворобливі відчуття, має потребу в медикаментозному лікуванні. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в розмірі 40 000грн, що буде еквівалентно моральним стражданням позивача. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача в доход держави слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40грн.

Outcome: approved