Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач 21.08.2017 звернувся до суду з указаним позовом та просив суд визнати дійсною біржову угоду купівлі-продажу від 16.01.1999 б/н, укладену на Універсальній Товарній біржі «Біржа з торгівлі нерухомістю та транспортом» між ним та [PERSON], відповідно до якої останній продав, а він придбав глинобитний жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 16.01.1999 придбав у [PERSON] глинобитний жилий будинок за вищевказаною адресою. Договір купівлі - продажу будинку укладено на Універсальній Товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом», зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації. Однак, будинком розпорядитися не може, так як договір купівлі-продажу повинен бути посвідчений в нотаріальному порядку, що в свою чергу, порушує права позивача, як власника будинку. Позивач та його представник правом на участь у судовому засіданні не скористалися. Представник позивача, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.21). Відповідач також подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.22). Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з копією договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 16.01.1999 на Універсальній Товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом», між [PERSON], як Продавцем з однієї сторони та [PERSON], як Покупцем з іншої сторони, останній придбав глинобитний жилий будинок, загальною площею 52,5 кв.м., жилою площею 18,4 кв.м, сараєм «Б», парканом № 1, замощенням І, колодязем ІІ, гаражем «В», вбиральнею «Г», душем «Д», що за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до пункту 2 договору, вказаний жилий будинок належав продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Радушненською селищною радою Криворізького району від 18.01.1983, реєстраційний № 63, зареєстрованого в БТІ за № 3-144-73 Пунктом 5 цього договору визначено, що жилий будинок продано за 10000,00 грн., які продавець отримав від покупця при підписанні договору. Зазначений договір відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 зареєстровано на товарній біржі 16.01.1999 за № 10-4 та не підлягав нотаріальному посвідченню. Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони повністю виконали, а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на жилий будинок. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного договору діючому законодавству, що також підтверджується реєстрацією права власності на жилий будинок за [PERSON] в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації (а.с.6, зворот). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 17.10.2017 записів щодо Універсальної Товарної біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом», ЄДРПОУ 24995819, не знайдено (а.с.19). Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1999 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1952 ХІІ від 16.02.1993, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи те, що угода купівлі - продажу від 16.01.1999 фактично відбулася, сторони всі свої зобов'язання за договором купівлі-продажу виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання угоди, але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною та визнати за позивачем право власності на вказану нерухомість. На підставі викладеного, та

Outcome: approved