Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 лютого 2020 року звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що є власником 73/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Інші 27/100 частин будинку належать його померлому брату [PERSON] . Відповідач [PERSON] , яка є колишньою дружиною покійного співвласника будинку вже більше п`яти років у будинку не проживає, особистих речей немає, переїхала на інше місце проживання, участі у витратах по утриманню будинку не бере, добровільно знятися з місця реєстрації відмовляється. Реєстрація відповідача створює перешкоди у належному йому праві володіння, користування та розпорядження житловим будинком, заважає отримати субсидію та пільги на сплату житлово-комунальних послуг. Позивач просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явилась. Судові виклики повернулись із зазначенням «За зазначеною адресою не проживає». Іншими належними даними про місце перебування чи роботи відповідача суд не володіє. Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, згідно положень ч.11 ст.128 ЦПК України, про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлялась через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що є належним повідомленням про дату, час та місце проведення судового засідання. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником 73/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 22 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрована в реєстрі за №1991. Згідно копії технічного паспорту, виготовленого 01.11.2012 року КП «Котовське МРБТІ та РОН, інші 27/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , належать [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.01.2019 року. Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в житловому будинку з 26.11.2001 року. За твердженнями позивача, відповідач є колишньою дружиною померлого [PERSON] . Згідно довідки голови квартального комітету від 21.01.2020 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає. Висновки суду підтверджуються матерріалами справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також права власника житлового приміщення визначені\~ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із\~ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду: по-перше, це термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік, а по-друге, це те, що особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин. Відповідно до вимог ст.77,79,81 ЦПК України визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. Ст.78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, позивачем не зазначено та не надано доказів, хто саме є власником 27/100 частин житлового будинку, хто прийняв спадщину після смерті [PERSON] та чи має відповідач, як колишня дружина померлого та член сім`ї співвласника, право на спірну частину будинку. Також позивачем не надано доказів, що відповідач не мешкає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. З наданої позивачем довідки, неможливо встановити період часу, протягом якого відповідач не проживає в спірному будинку. Враховуючи зазначене, а також те, що суд не може збирати докази, які стосуються предмета спору, за власною ініціативою, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed