Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 квітня 2016 року предявив до суду позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 29214,54 гривень. Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що 28 березня 2014 року між ними укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу безвідсоткову позику в розмірі 52000 гривень, а відповідач зобовязався повернути отримані грошові кошти в строки, що передбачені умовами договору та додатком № 1 до нього графіком повернення коштів. Однак, у порушення умов договору позики [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконував, в результаті чого має заборгованість у розмірі 22000 гривень. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позики відповідачу направлялася вимога про погашення заборгованості за договором, яка ним не виконана. З цих підстав позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 22000 гривень, інфляційні нарахування, за період з 29 вересня 2014 року по 04 квітня 2016 року в розмірі 6480,73 гривень та 3% річних у розмірі 733,81 гривень за період з 29 вересня 2014 року по 04 квітня 2016 року, за неналежне виконання відповідачем договору позики, що разом складає 29214,54 гривень. В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] подала заяву, згідно з якою зменшила позовні вимоги у звязку із частковою сплатою заборгованості відповідачем у розмірі 5000 гривень, просила стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 17000 гривень, інфляційні нарахування в розмірі 6480,73 гривень та 3% річних у розмірі 733,81 гривень, за неналежне виконання відповідачем договору позики. Справу просила розглядати у її відсутності. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 28 березня 2014 року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, було укладено договір позики. Відповідно до умов п. 1.1. договору позики позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим договором надає позичальнику безвідсоткову позику в розмірі 52000 гривень, а позичальник зобовязується повернути позику у визначений цим договором строк. Згідно з п. 2.1. договору позики строк надання позичальнику становить три роки з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Відповідно до п. 3.3 договору позики підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю. Позивач [PERSON] своє зобовязання за договором позики виконав та надав відповідачу кошти, що підтверджується розпискою від 28 березня 2014 року, укладеною в присутності двох свідків. Як слідує з п. 3.5. договору позики, позика повертається шляхом передачі готівки із рук позичальника в руки позикодавця відповідно до затвердженого графіку (додаток №1 до договору позики). Додатком № 1 до договору позики графіком погашення заборгованості, між сторонами встановлено строк виконання відповідачем [PERSON] зобовязання щодо погашення боргу за договором позики, відповідно до якого відповідачу необхідно повернути до 28 вересня 2014 року 9000 гривень, до 28 березня 2015 року 9000 гривень, до 28 вересня 2015 року 9000 гривень, до 28 березня 2016 року 9000 гривень, до 28 вересня 2016 року 9000 гривень, до 28 березня 2017 року 7000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором . Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, [PERSON] умов договору належним чином не виконував, а саме у передбачені укладеним між сторонами договором позики строки частин позики не повертав. 13 січня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з вимогою про повернення заборгованості за договором позики від 28 березня 2014 року в розмірі 22000 гривень у термін до семи календарних днів з часу отримання даної вимоги. Зазначена вимога відповідачем задоволена не була. Однак, як слідує з заяви представника позивача [PERSON] [PERSON], 06 травня 2016 року відповідач сплатив суму боргу в розмірі 5000 гривень, а тому станом на 01 червня 2016 року заборгованість [PERSON] за позикою зменшилася до 17000 гривень. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у встановлений у зобов'язанні строк. Однак усупереч указаним вимогам закону відповідач [PERSON], як позичальник, свого обов'язку повернути позивачу [PERSON], як позикодавцеві, частину позичених коштів у розмірі 17000 гривень на підставі договору позики від 28 березня 2014 року, не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. За вказаних обставин, беручи до уваги, що відповідачем сума боргу за договором позики не погашалася в строки встановлені договором, позивач набув права на отримання від відповідача відповідних нарахувань, починаючи з 29 вересня 2014 року. Як слідує з наведеного в позовній заяві розрахунку, за період з 29 вересня 2014 року по 04 квітня 2016 року інфляційні нарахуванння за договором позики від 28 березня 2014 року становлять 6480,73 гривень, 3% річних від простроченої суми, за період з 29 вересня 2014 року по 04 квітня 2016 року за вказаним договором становлять 733,81 гривень. При цьому, враховуючи індекс інфляції за період з 29 вересня 2014 року по 04 квітня 2016 року та методики розрахунку відповідних виплат, згідно з якими розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а розрахунок 3% річних проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом установлено, що обчислені позивачем суми, які він просить стягнути з відповідача, не перевищують сум, які обчислені шляхом застосування зазначених методик. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог позивача шляхом стягнення в його користь із відповідача заборгованості за договором позики від 28 березня 2014 року в розмірі 17000 гривень, інфляційних нарахувань, за період з 29 вересня 2014 року по 04 квітня 2016 року в розмірі 6480,73 гривень та 3% річних у розмірі 733,81 гривень за період з 29 вересня 2014 року по 04 квітня 2016 року, за неналежне виконання відповідачем договору позики, що разом складає 24214,54 гривень. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 551,20 гривень, понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527, 530, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved