Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 квітня 2016 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та будівельні матеріали. Посилалася на те, що є власником магазину по вул. Барикадна, 56 в м. Полтаві та орендарем земельної ділянки за вказаною адресою. Вказувала, що в 2012 році відповідачем [PERSON] з будівельних матеріалів позивача організовано та оплачено будівництво добудови складського приміщення до магазину, здійсненні поліпшення є невідємними, у звязку з чим відповідач претендує на частку в майні. Також позивач посилалася на те, що з метою узаконення здійсненої добудови зверталася до органів містобудування і отримала повідомлення про можливість введення в експлуатацію на підставі рішення суду. В своїй позовній заяві, посилаючись на норми ст. ст. 331, 375, 392, 778 ЦК України, позивач [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Барикадна, 56 з відповідним складом приміщень та будівельні матеріали приміщення а1 склад 6 площею 15,5 кв.м. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, клопотань до суду не подавала. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 12 серпня 2011 року є власником нежитлової будівлі в місті Полтава, вул. Барикадна, 56, яка в цілому складається з магазину «А-1» цегляного загальною площею 136,2 кв.м., складу «Б» цегляного площею 71,1 кв.м. Право власності позивача [PERSON] на зазначену нежитлову будівлю зареєстровано в реєстрі прав власності, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 09 вересня 2011 року (а.с. 6). Тому суд не вбачає правових підстав для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку, а вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на нерухоме майно в м. Полтава, вул. Барикадна, 56 (будівлі літ. «Б-1» та літ. «А-1») є безпідставними та не підлягають задоволенню. Також встановлено, що відповідно до договору оренди землі від 28 листопада 2011 року позивач [PERSON] є орендарем земельної ділянки в м. Полтава, вул. Барикадна, 56 загальною площею 506 кв.м., яка передана в оренду для експлуатації та обслуговування магазину та складу. За даними технічного паспорта до приміщення магазину літ. «А-1» по вул. Барикадна, 56 в м. Полтава в 2012 році здійснено самовільну добудову «а» загальною площею 15,5 кв.м. За даними звіту про проведення технічного обстеження таке будівництво було здійснено в 2010 році. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач посилається на норми ст. 375 ЦК України в частині наявності в неї права на забудову земельної ділянки. Разом з тим, згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Як встановлено судом, позивач [PERSON] не є власником земельної ділянки по вул. Барикадна, 56 в м. Полтаві, тому в неї не виникло права на забудову зазначеної земельної ділянки. Власник даної земельної ділянки не надавав позивачу згоду на здійснення будівництва. Більш того, як встановлено дослідженими в справі доказами, здійснення добудови «а» загальною площею 15,5 кв.м., було виконано за відсутності проектної та робочої документації, попередніх обстежень обєкта та даних про геологічні умови, самовільно. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Оскільки добудова літ. «а» площею 15,5 кв.м. здійснена самовільно, в межах земельної ділянки, яка не передавалася у власність позивача, в користування передавалася виключно з метою експлуатації та обслуговування магазину та складу, а не для будівництва, позивач [PERSON] не набула на неї права власності. За нормами ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку (п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Таким чином суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] в силу норм ст. 331 ЦК України є власником лише матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва самовільної добудови площею 15,5 кв.м. В той же час, відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на будівельні матеріали, позивач не надає жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що її право на такі будівельні матеріали оспорюється, та/чи не визнається відповідачем. Окрім того, позивач не надає перелік таких матеріалів та/чи обладнання, які були використані під час будівництва, не зазначає їх. Суд позбавлений можливості вирішити питання про визнання права власності за позивачем на будівельні матеріали, щодо яких відсутній будь-який їх перелік. Відсутні жодні докази на підтвердження обставин того, які саме матеріали й обладнання були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed