Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач 28.08.2015 р. звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», у якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 190/ФКВ-07 від 20.07.2007 р. у розмірі 917802,38 грн., з якої тіло кредиту 477209,60 грн., відсотки 440592,77 грн., забезпеченим іпотечним договором від 20.07.2007 р. за реєстровим № 1572, звернути стягнення на предмет іпотеки, що належав на праві власності [PERSON], домоволодіння № 56 по вул. Л. Українки в с. Чорнолізці Тисменицького району Івано-Франківської області, яке складається з цегляного житлового будинку А загальною площею 169,9 кв.м житловою площею 111,7 кв.м, цегляної літньої кухні Б площею 29,3 кв.м, цегляної комори В площею 27,9 кв.м, цегляної стайні Г площею 48,3 кв.м, стодоли з дошки Д площею 23,6 кв.м, цегляної комори-погребу Е площею 27,3 кв.м, колодязя з бетонних кілець N1, дощатої огорожі N2 площею 33 кв.м, шляхом визнання права власності на нього за позивачем та визнати за позивачем право власності на спірне домоволодіння. Ухвалою суду від 24.09.2015 р. до участі в справі залучено позичальника за кредитним договором [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Ухвалою суду від 01.12.2015 р. до участі в справі залучено правонаступника померлої відповідачки [PERSON] [PERSON] Ухвалою суду від 05.05.2016 р. до участі в справі залучено Національний банк України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 20.07.2007 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № 190/ФКВ-07, згідно якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 25000 доларів США на строк до 19.07.2022 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,6 % річних, а позичальник зобовязалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені договором. Виконання позичальником зобовязань за цим кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між банком та іпотекодавцем [PERSON] нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20.07.2007 р. за реєстровим № 1572, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно домоволодіння № 56 по вул. Л. Українки в с. Чорнолізці Тисменицького району Івано-Франківської області, яке складається з цегляного житлового будинку А загальною площею 169,9 кв.м житловою площею 111,7 кв.м, цегляної літньої кухні Б площею 29,3 кв.м, цегляної комори В площею 27,9 кв.м, цегляної стайні Г площею 48,3 кв.м, стодоли з дошки Д площею 23,6 кв.м, цегляної комори-погребу Е площею 27,3 кв.м, колодязя з бетонних кілець N1, дощатої огорожі N2 площею 33 кв.м. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27.01.2004 р. Чорнолізькою сільською радою згідно рішення виконавчого комітету від 28.01.2003 р. за № 3, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 27.01.2004 р. за № 568/3, реєстраційний номер 4515549. 30.06.2010 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та позивачем за участю НБУ укладено договір про передачу активів і кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь [PERSON], згідно якого позивач набув статусу нового кредитора, отримавши право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами. У звязку з неналежним виконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором станом на 31.07.2015 р. заборгованість за цим договором складає 917802,38 грн., з якої тіло кредиту 477209,60 грн., відсотки 440592,77 грн. У рахунок виконання основного зобовязання позивач вправі звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити, вартість предмету іпотеки просив визначити у розмірі 500870 грн. згідно проведеного на замовлення позивача ЗАТ «Консалтингюрсервіс» звіту про оцінку майна станом на 01.06.2017 р. У останнє судове засідання представник позивача не зявився, у поданій суду заяві просив закінчувати розгляд справи у його відсутності, не заперечував щодо постановлення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] повторно не зявилася в судове засідання, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, не повідомила суду про причини неявки. За таких обставин суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи НБУ в судове засідання не зявився, у надісланій суду заяві представник НБУ вважає заявлений позов таким, який підлягає до задоволення; на даний час існує заборгованість позивача перед НБУ по кредитах рефінансування, яка погашається за рахунок, зокрема, погашення заборгованості за кредитами банку, майнові права за якими передано в заставу НБУ; кошти, що надійдуть від подальшої реалізації позивачем майна, будуть перераховані НБУ у рахунок погашення заборгованості позивача за кредитами рефінансування. Представник третьої особи позичальника [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не виконав вимогу п.4.2 іпотечного договору, яка відповідає нормі ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», щодо направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобовязання. Крім того, позичальника у порушення вимог 4.8 договору про передачу активів і кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь [PERSON] від 30.06.2010 р. не було належно повідомлено про передачу активів, тому згідно ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні, а таких доказів позивач не надав. Оскільки іпотекодавець за іпотечним договором [PERSON] померла 01.08.2010 р., позивач як кредитор заявив вимогу до її спадкоємців у порядку ст.1281 ЦК України поза межами строків, передбачених цією нормою, вказана обставина є підставою для відмови кредиторові у зверненні стягнення на спадкове іпотечне майно. Крім того, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом, що підтверджується відповідною правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 13.09.2017 р. у справі № 6-1446цс17). У останнє судове засідання представник третьої особи [PERSON] не зявився, у поданій суду заяві просив закінчувати розгляд справи у його відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 20.07.2007 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № 190/ФКВ-07, згідно якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 25000 доларів США на строк до 19.07.2022 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,6 % річних, а позичальник зобовязалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені договором (т.1, а.с.7-13, 116-117). Виконання позичальником зобовязань за цим кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між банком та іпотекодавцем [PERSON] нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20.07.2007 р. за реєстровим № 1572, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно домоволодіння № 56 по вул. Л. Українки в с. Чорнолізці Тисменицького району Івано-Франківської області, яке складається з цегляного житлового будинку А загальною площею 169,9 кв.м житловою площею 111,7 кв.м, цегляної літньої кухні Б площею 29,3 кв.м, цегляної комори В площею 27,9 кв.м, цегляної стайні Г площею 48,3 кв.м, стодоли з дошки Д площею 23,6 кв.м, цегляної комори-погребу Е площею 27,3 кв.м, колодязя з бетонних кілець N1, дощатої огорожі N2 площею 33 кв.м. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27.01.2004 р. Чорнолізькою сільською радою згідно рішення виконавчого комітету від 28.01.2003 р. за № 3, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 27.01.2004 р. за № 568/3, реєстраційний номер 4515549 (т.1, а.с.14-16). 30.06.2010 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та позивачем за участю НБУ укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь [PERSON], згідно якого позивач набув статусу нового кредитора, отримавши право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами. Вказана обставина підтверджується оригіналом виписки з договору про передачу активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь [PERSON] від 30.06.2010 р. та додатком № 2 до вказаного договору, які належно нотаріально посвідчені (т.1, а.с.107-108). З огляду на викладене суд вважає необґрунтованим посилання представника третьої особи [PERSON] на ненадання позивачем доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Обставина, на яку посилався представник третьої особи [PERSON], що позичальника у порушення вимог 4.8 договору про передачу активів і кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь [PERSON] від 30.06.2010 р. не було належно повідомлено про передачу активів, спростовується наданими позивачем письмовими доказами, а саме спільним повідомленням за підписом ліквідатора ТОВ «Укрпромбанк» та голови Ради директорів АТ «Дельта Банк» на адресу позичальника про заміну з 01.07.2010 р. кредитора у зобовязаннях, що випливають з укладеного з [PERSON] кредитного договору (т.1, а.с.114), яке останній отримав та у відповідь на яке направив позивачу заперечення проти вимог нового кредитора від 19.07.2010 р. (т.1, а.с.111). У звязку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором станом на 31.07.2015 р. заборгованість за цим договором складає 917802,38 грн., з якої тіло кредиту 477209,60 грн., відсотки 440592,77 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунками (т.1, а.с.17, 109-110). Обставина щодо наявності вказаної заборгованості представником позичальника [PERSON] у судовому засіданні не заперечувалась. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності з вимогами ст.ст. 1050, 1054 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику (кредит) частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець (кредитор) має право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася, та сплати процентів. Суд вважає необґрунтованим твердження представника третьої особи про те, що позивач не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не виконав вимогу п.4.2 іпотечного договору, яка відповідає нормі ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», щодо направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобовязання. При цьому суд враховує розяснення, що містяться у п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з із кредитних правовідносин» про те, що невиконання вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч.3 ст.33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст.124 Конституції України. Судом встановлено, що іпотекодавець [PERSON], яка була власником переданого в іпотеку банку домоволодіння № 56 по вул. Л. Українки в с. Чорнолізці Тисменицького району Івано-Франківської області, померла 01.08.2010 р. Після її смерті за заповітом, посвідченим 16.02.2000 р. секретарем виконкому Чорнолізької сільської ради, спадщину прийняла відповідачка [PERSON] у порядку ст.1269 ЦК України, звернувшись до Тисменицької районної державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини від 22.12.2010 р. Остання не отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом та не зареєструвала права власності на успадковане спірне домоволодіння у звязку з накладеною на підставі іпотечного договору забороною відчуження предмету іпотеки. Вказані обставини підтверджуються наданою нотаріусом засвідченою копією спадкової справи (т.1, а.с.68-75). У відповідності з вимогами ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числа в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя у межах вартості предмету іпотеки. Отже, правила ст.1281 ЦК України щодо строку предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, на порушення якого посилався представник позичальника [PERSON], не застосовуються до зобовязань, забезпечених іпотекою. При вирішенні даного спору суд відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України враховує правові позиції Верховного Суду України, зокрема, правовий висновок, який міститься у постанові від 30.03.2016 р. у справі № 6-1851цс15. Ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.3 ст.36 цього Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Ст.392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. До таких же по суті висновків зводиться і зміст постанови Верховного Суду України від 14.09.2016 р. у справі № 6-1219цс16 та постанови ВСУ від 13.09.2017 р. у справі № 6-1446цс17, на яку посилався представник третьої особи, у яких зазначено, що аналіз положень ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). У справах, які переглядались, судами встановлено, що умови договору відповідач не виконував, кредит не погасив, в звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки, або на укладення від імені банку договору купівлі-продажу іпотечного майна. ВСУ вказав на те, що хоча, у справах, які переглядалися, суд, ухвалюючи судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак, установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою. З урахуванням викладеного, з огляду на встановлену судом відсутність згоди іпотекодавця [PERSON], яка померла через три роки після укладення іпотечного договору, на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог. Згідно з ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. При цьому суд бере до уваги наданий представником третьої особи [PERSON] звіт про незалежну оцінку будинковолодіння від 27.07.2017 р. СОД [PERSON] (т.2, а.с.3-39), відповідно до якого ринкова вартість спірного будинковолодіння № 56 по вул. Л. Українки в с. Чорнолізці Тисменицького району Івано-Франківської області складає 1140498 грн. З огляду на те, що у складі будинковолодіння оцінені вбиральня Ж вартістю 8879 грн. та огорожа N3 вартістю 17008 грн., які не входили до його складу на час укладення іпотечного договору, вартість вказаних обєктів слід відмінусувати від визначеної оцінювачем вартості, прийнявши за основу ринкову вартість предмету іпотеки у 1114611 грн. (1140498 8879 17008). Вказана вартість є співмірною (у доларовому еквіваленті) з оцінкою вартості предмету іпотеки, що міститься в іпотечному договорі, та з цієї ж підстави суд не враховує наданий позивачем звіт про оцінку майна ЗАТ «Консалтингюрсервіс» (т.1, а.с.189-223), згідно якого ринкова вартість спірного домоволодіння становить лише 500870 грн. та є явно заниженою. З відповідачки слід стягнути 3654 грн. судового збору в дохід державного бюджету з урахуванням того, що позовна заява подана 28.08.2015 р. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 16, 526, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 33, 36, 37 ч.ч. 1, 3, 39 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: partial