Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач 16.07.2018 року звернувся до Любашівського районного суду Одеської області з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. В обгрунтування своїх вимог позивач вказує, що їй належить земельна ділянка площею 3.26 га на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] . З 2000 року вона постійно передавала в оренду земельну ділянку відповідачу. Останній договір оренди земельної ділянки з відповідачем вона уклала в 2007 році на десять років. В 2017 та 2018 роках вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу повернення її земельної ділянки для самостійного обробітку, однак відповідач їй повідомив, що згідно договору оренди земельної ділянки від 12.10.2015 року земельна ділянка перебуває в його оренді до 2025 року. Вказаний договір оренди земельної ділянки вона не підписувала, а тому просила визнати його недійсним та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала аналогічні пояснення. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 115). Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 КПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати обсяг необхідної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не є передбаченою ч.3 ст. 202 та ч. 1 ст. 215 ЦК підставою для визнання договору недійсним. Згідно ст. 125 ЗК України, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Любашівською районною державною адміністрацією 03 червня 2005 року видно, що [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 3.26 гектари на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 22). З договору оренди землі від 12 жовтня 2015 року видно, що [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробниче підприємство «Агро-Ритм» уклали договір оренди земельної ділянки, належної [PERSON] ., кадастровий номер [NUMBER] строком на 10 років. (а.с. 16-18). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію іншого речового права № 112496717 від 01.02.2018 року видно, що 26.01.2018 року державним реєстратором Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області Бурдовим Серієм Вадимовичем зареєстровано право оренди земельної ділянки, належної [PERSON] , за ТОВ НВП «Агро-Ритм» на підставі договору про оренду земельної ділянки від 12.10.2015 року. Строк дії договору зазначено на 10 років. (а.с. 20). Згідно висновку судових експертиз № 6434/6435/18-21 від 29.01.2019 року видно, що підпис в графі орендодавець в договорі від 12 жовтня 2015 року про оренду земельної ділянки та в графі «Передав» в акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 12 жовтня 2015 року виконаний самою [PERSON] (а.с. 97-101). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працювала в ТОВ НВП «Агро-Ритм». В 2015 році за дорученням керівництва підприємства, при видачі орендної плати за землю, вона оформляла договори оренди земельних ділянок, в тому числі і з [PERSON]. [PERSON] добровільно надала документи, вона заповнила бланки договору оренди земельної ділянки, після чого [PERSON] особисто підписала вказані договори. Вищенаведене свідчить, що сторони добровільно уклали договір оренди земельної ділянки 12 жовтня 2015 року, погодили його всі істотні умови, та скріпили його підписами. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами той факт, що вона не підписувала оспорюваний договір оренди належної їй земельної ділянки, так як вказане твердження позивача спростовується свідченнями [PERSON] та висновком експертизи, а тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю. Звернення позивача до відповідача в 2017 та 2018 роках із заявами про повернення земельної ділянки для самостійного обробітку, не спростовують факту підписання договору оренди земельної ділянки між сторонами 12 жовтня 2015 року, не можуть бути самостійною підставою для визнання договору оренди землі недійсним, так як відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Інших підстав для визнання договору оренди землі від 12.10.2015 року укладеного між сторонами недійсним позивачем не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed