Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2018 р. звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 червня 2004 р. Вказана квартира складається з трьох жилих кімнат, загальною площею - 73,5 кв.м., в тому числі жилою площею - 48,40 кв.м. Позивач зареєстрована та проживає у вказаній квартирі. Також, у вказаній квартирі зареєстрований онук позивача - [PERSON]. Разом з тим, відповідач у спірній квартирі не прооживає уже більше року, речей у ній не зберігає, перешкод у користуванні квартирою позивач відповідачу не чинить. Таким чином, реєстрація відповідача за вказаною адресою, який не проживає там понад встановлені законом строки, перешкоджає позивачу як власнику даної квартири в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази, просили позов задовольнити. Представник позивача додатково пояснив суду, що відповідач [PERSON] є онуком позивача. Спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] відповідач залишив у березні 2015 р., з цього часу у даній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує. Реєстрація відповідача в квартирі призводить до додаткових витрат та перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували позивач та її представник в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, врахувавши їх доводи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 21.06.2004 р. державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №8-830. Вказана квартира складається з 3 (трьох) кімнат, загальною площею 73,50 кв.м., в тому числі жилою - 48,40 кв.м., що підтверджується даними технічного паспорту. У зазначеній квартирі зареєстрована та проживає позивач, [PERSON], що підтверджується копією паспорта позивача з відміткою про реєстрацію: [ADDRESS]. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 07.08.2018 р. №1673050, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 01.08.2006 р. по теперішній час. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач з початку березня 2015 р. у даній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в квартирі немає, реєстрація відповідача перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача та проживає за адресою: [ADDRESS] Позивач, [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Раніше разом з позивачем проживали її син, невістка та онук [PERSON] Останній не проживає у квартирі позивача з приблизно з 2014 - 2015 р.р., виїхав до родичів в Росію. Перешкод у проживанні та користуванні квартирою йому не чинили. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача та проживає за адресою: [ADDRESS] Позивач, [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є онуком позивача. Він не проживає у квартирі позивача приблизно чотири роки, виїхав до Росії. Перешкод у проживанні та користуванні квартирою йому не чинили. Відповідач не несе витрат по утриманню житла, квартирою не цікавиться, а отже суд вважає, що він втратив інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Крім того, факт не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 30.07.2018 р., підписаним мешканцями будинку №3 по вулиці О. Пировського в місті Києві, посвідченого печаткою і підписом голови ЖБК «Гідроприлад-1». Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Таким чином, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача [PERSON] у [ADDRESS] протягом тривалого періоду (понад один рік), суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved