Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.07.2020р звернувся до суду з дійсним позовом, вказуючи, що з 02.04.2018р по 21.01.2020р він працював у Приватному акціонерному товаристві «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі - ПрАТ «СКМЗ»), відповідача у справі, на посаді майстра виробничої дільниці. Свої вимоги мотивує тим, що 21 січня 2020 року він звільнився з роботи за власним бажанням, але під час звільнення з ним не проведений кінцевий розрахунок, у зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за грудень 2019 та січень 2020 року у сумі 11 396,27 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по заробітній платі за період з 22.01.2020 по 28.07.2020 у розмірі 52 030,72 грн, а також 7000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях через переживання з приводу існування його сім`ї. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Горлаковська Т.І. , представник відповідача, в судове засідання не з`явилася за невідомими суду причинами, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду пояснення щодо належності доказів, де зазначила, що, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 11 396,27 грн відповідачем ПрАТ «СКМЗ» не спростовуються. Однак, стосовно вимог щодо стягнення середнього заробітку зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995р №100 (надалі Порядок), згідно абз.2 п.8 р.IV якого, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Так, вказує, що середньоденна заробітна плата (за виключенням податків) складає 397,54 грн, тому для розрахунку суми компенсації згідно ст.117 КЗпП Україні ця сума має бути помножена на кількість робочих днів, починаючи з 22.01.2020р. Зазначає, що роботодавець, як податковий агент, самостійно нараховує та відраховує податки з середнього заробітку за час затримки розрахунку. У зв`язку з введенням на території України карантинних норм, на підприємстві запроваджено особливий режим роботи. Для певних категорій працівників введена дистанційна робота, інші знаходяться на простої. До початку введення карантину (12.03.2020) кількість робочих днів у березні -6, у квітні - 0, на травень 2020 року Наказом №49 від 02.03.2020р додаткові неоплачувані неробочі дні встановлені на 04.05.2020р-08.05.2020р, а також з 12.05.2020р-15.05.2020р. Відповідно до наказу №59А від 18.03.2020р та Постанові №2 від 18.03.2020р на період часу з 18.05.2020р по 18.07.2020р встановлено робочий тиждень з двома робочими днями; відповідно до наказу №134 від 30.06.2020р на весь період дії карантину також встановлено неповний робочий тиждень по 16 робочих часів на тиждень, тобто 2 робочих дні. Зокрема, за період з 22.01.2020р по 31.01.2020р - 8 робочих днів, у лютому 2020 року - 20 робочих днів, у березні 2020 року - 6 робочих днів, у квітні 2020 року - 0 робочих днів, у травні 2020 року - 6 робочих днів, у червні 2020 року - 8 робочих днів, у липні 2020 року - 10 робочих днів, у серпні 2020 року буде - 8 робочих днів, у вересні 2020 року - 8 робочих днів. Крім того, просила суд, з метою необхідного забезпечення розрахунку по заробітній платі з працюючими працівниками в ПрАТ «СКМЗ», при стягненні середнього заробітку на користь позивача, застосувати принцип співмірності заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також представник відповідача клопотала про застосування до позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, встановлений ст.233 КЗпП України та відмовити [PERSON] у стягненні 7 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу відповідно до ст.ст.280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, суд вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Приписами ч.1ст.46 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 02 квітня 2018 року по 21 січня 2020 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] Наказом ПрАТ «СКМЗ» №10 від 21.01.2020р [PERSON] звільнений з підприємства у зв`язку з переїздом на нове місце проживання на підставі ст.38 КЗпП України. Заборгованість ПрАТ «СКМЗ» по заробітній платі [PERSON] , яка сторонами не оспарюється, за грудень 2019 року та січень 2020 року становить 11 396,27 грн, про що свідчить довідка ПрАТ «СКМЗ» №139 від 10.03.2020р, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117КЗпП України відповідальність. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р №100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати позивача буде період з 22.01.2020 року (наступний день після звільнення) - по 14.09.2020 року (день винесення рішення). Згідно довідки від 10.03.2020 року, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 504,96 грн. Після утримання податків та зборів середньоденна зарплата складає - 406,49 грн. Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку необхідно проводити саме із суми середньоденної заробітної плати - 504,96 грн. (без утримання податків та зборів). Вказану позицію суд обґрунтовує наступним. Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Окрім того, у постанові у справі № 359/10023/16-ц від 18.07.2018 року, Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Відповідно до вказаної позиції - системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, сума середньоденної заробітної плати позивача для розрахунку середнього заробітку складає 504,96 грн. При розрахунку кількості робочих днів за період з 22.01.2020 року по 14.09.2020 року, суд виходить з наступного. В зв`язку з введенням на території України карантинних норм, на ПрАТ «СКМЗ» запроваджено особливий режим роботи. До початку введення карантину, тобто до 12.03.2020 року кількість робочих днів у березні 6, у квітні - 0, на травень 2020 року наказом № 49 від 02.03.2020 року додаткові неоплачувані дні встановлені на 04.05.2020р. - 08.05.2020р., а також з 12.05.2020р. по 15.05.2020р. Відповідно до наказу № 59А від 18.03.2020 року та постанови № 2 від 18.03.2020 року на період часу з 18.05.2020 року по 18.07.2020 року встановлено робочий тиждень з двома робочими днями. Відповідно до наказу № 134 від 30.06.2020р. на весь період дії карантину також встановлений неповний робочий тиждень по 16 робочих часів на тиждень, тобто 2 робочих дні. Так, за період з 22.01.2020р. по 31.01.2020р. - 8 робочих днів, у лютому 2020 року - 20 робочих днів, у березні 2020 року - 6 робочих днів, у квітні 2020 року - 0 робочих днів, у травні 2020 року - 6 робочих днів, у червні 2020 року - 8 робочих днів, у липні 2020 року - 10 робочих днів, у серпні 2020 року - 8 робочих днів, у вересні 2020 року - 4 робочих дні. Згідно вказаного розрахунку, за період з 22.01.2020 року по 14.09.2020р. - 70 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розраховується наступним чином - 504,96 грн. (середньоденна заробітна плата) * 70 днів (затримки розрахунку при звільненні) = 35 347,20 грн. Згідно проведеного судом розрахунку позивачу підлягає виплаті середній заробіток за період з 22.01.2020 року по 14.09.2020 року в сумі 35 347,20 грн, яка, враховуючи період затримки розрахунку, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду, є співмірною з розміром простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, а тому відсутні підстави для її зменшення. Тобто, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягають частковому задоволенню. Доводи позивача про те, що при розрахунку кількості робочих днів у періоді, який вважається періодом затримки виплати заробітної плати при звільненні, необхідно враховувати кількість загальнодержавних робочих днів, а не кількість робочих днів у ПрАТ «СКМЗ» є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень Порядку обчислення середньої заробітної плати. Згідно Порядку, відповідачем обґрунтовано здійснено розрахунок належної до виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні шляхом визначення періоду затримки виходячи із кількості робочих днів на конкретному підприємстві, що відповідає вимогам закону, оскільки колишній працівник, який отримує середній заробіток як компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, не може отримувати більше коштів за той же період, ніж працюючий працівник. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000,00 грн. позивач зазначив, що порушення відповідачем його законних прав призвело до душевних страждань, що суттєвим чином вплинуло на його життя та потребувало від нього додаткових зусиль для організації його життя. Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі суд приходить до висновку, що [PERSON] неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода, яка полягає у глибоких моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя. Суд не погоджується з доводами відповідача про пропуск позивачем відповідно до ст. 233 КзПП України тримісячного строку звернення його до суду із позовом про стягнення моральної шкоди, оскільки відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 перебіг тримісячного строку встановленого для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, втім, до теперішнього часу відповідач не провів розрахунок з позивачем, тому вимога позивача про стягнення моральної шкоди є законною та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди, суд виходить із характеру вчинених дій і їх наслідків для [PERSON] , тривалість його страждань і переживань, беззаперечної зміни укладу його життя, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «СКМЗ» на користь [PERSON] слід стягнути 2 000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст.141 ЦПК України) Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 681,60 грн за розгляд позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, а також на користь держави - судовий збір у розмірі 840,80 грн, оскільки позивач відповідно до закону звільнений від сплати судового збору за розгляд позовних вимог про стягнення заробітної плати.

Outcome: partial