Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач 17 листопада 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] міської ради, третя особа: [PERSON] державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (том І а.с.2-4). В ході судового розгляду справи залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON]. В обґрунтування вимог зазначив, що 06 липня 2008 року померла [PERSON], яка за життя склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла йому. До складу спадщини увійшла квартира № 86 в буд. №74 по пр.. Калініна у м.\~Дніпропетровську. Звернувшись до державного нотаріуса ДДДНК із заявою про прийняття спадщини він отримав відмову, у звязку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно. Посилаючись на обставини викладені у позові та уточнивши свої вимоги, просить суд визнати за ним право власності на квартиру №86, загальною площею 48,1 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м., що розташована по пр.. Калініна, буд. №74 у м.\~Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. 28 листопада 2016 року [PERSON], [PERSON] подали до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], треті особи: [PERSON] державна нотаріальна контора, [PERSON] міська рада, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про усунення від права на спадкування та визнання права власності за набувальною давністю (том І а.с.138-139). Згодом змінивши свої вимоги [PERSON] просила суд визнати за нею на спірне нерухоме майно право власності за набувальною давністю (том І а.с.160-163). Ухвалою суду від 19 грудня 2016 року зустрічний позову залишено без руху (том І а.с.155). Під час розгляду справи [PERSON] заявила клопотання про прийняття уточненого зустрічного позову до провадження, у задоволенні якого суд ухвалою постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати відмовив, у звязку із тим, що вимоги не є взаємоповязані із первісним позовом. Ухвалою суду віл 22 грудня 2017 року провадження у справі було зупинено до вирішення питання про відвід головуючому судді (том ІІ а.с.27-28). Ухвалою суду від 16 січня 2018 року провадження у справі поновлено та призначено до розгляду (том ІІ а.с.48). Позивач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі та участі позивача. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (том ІІ а.с.58). Відповідачка [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується заявою від 21.02.2018 року, у якій нею зазначено дату та час судового засідання (том\~ІІ а.с.53). Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавала. Відповідач Дніпровська міська рада в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надавав. Третя особа [PERSON] державна нотаріальна контора в особі свого представника, в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилала. Третя особа [PERSON], у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що 06 липня 2008 року померла [PERSON] (том І з.а.с.52). За життя померла склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON] (том І а.с.39). До складу спадщини увійшла квартира №86 в буд. №74 по пр.. [PERSON] у м. Дніпрі (колишня адреса пр. Калініна у м. Дніпропетровську), яка належала померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.06.1996 року виданого АП ДМЗ ім..\~Петровського, згідно з розпорядженням №509-П, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №171п за реєстровим №48 (том І а.с.113-114). Із матеріалів спадкової справи №31750/2008 (том І а.с.71-101) вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись [PERSON] та [PERSON] (том І з.а.с.71, а.с.73). Постановою від 26 грудня 2013 року державним нотаріусом ДДДНК [PERSON], позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлої 06.07.2008 року, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (том І а.с.94-95). У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Виходячи зі змісту ст.ст. 1296 -1298 ЦК України - питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Достовірно встановлено, що квартира №86 в буд. №74 по пр.. [PERSON] у м.\~Дніпрі, яка увійшла до спадкової маси, згідно матеріалів інвентаризаційної справи (том І а.с.111-117), належала [PERSON] на праві приватної власності, інші власники відсутні. Також, встановлено, що у вказаній квартирі без реєстрації починаючи із 2005 року проживали [PERSON] та [PERSON] (том\~І а.с.216). В червні 2013 року [PERSON] та [PERSON] звертались до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №86 в буд. №74 по пр.\~Калініна у м.\~Дніпропетровську. Рішенням суду від 16 вересня 2013 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Даним рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали у спірні квартирі без законних підстав та без реєстрації, доказів родинних відносин із померлою не надано, а також того, що вони вели спільне господарство із померлою, несли будь-які витрати по оплаті комунальних послуг, брали участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведення ремонту і таке інше (том І а.с.129-130). В листопаді 2016 року [PERSON] зверталась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування. Рішенням суду від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено (том ІІ а.с.55-56), яке постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26\~грудня 2017 року залишено без змін (том ІІ а.с.57). Вказаним рішенням також встановлено, що [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON], померлої 06.07.2008 року, ані за законом, ані за заповітом Згідно до ст.. 82 ЦПК України, Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, зважаючи на викладене, суд може зробити висновок, що заперечення [PERSON] щодо вимог позову не мають жодного правового обґрунтування та підстав. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст..316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9\~грудня 1994 року, серія А, №\~303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, суд враховуючи вищевикладене, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно вимог ст.. 141 ЦПК України, суд вирішив стягнути із відповідачів у рівних частках на користь позивача судові витрати в сумі 1 980,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved