Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 16 червня 2015 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. 27 липня 2015 року відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до позивача за первісним позовом [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також коштів на її (дружини) утримання до досягнення меншою дитиною трирічного віку. Ухвалою суду зазначені позови були обєднані в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, позов підтримав. Пояснив, що [PERSON] шлюб із [PERSON] уклав 24 вересня 2005 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Відносини між сторонами не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. В звязку з цим просив первісний позов [PERSON] задовольнити. Пояснив також, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] визнає частково, зокрема в частині стягнення аліментів на утримання дітей частково, зокрема у розмірі по 400 грн. щомісяця на кожну дитину, в частині утримання дружини не визнає взагалі через відсутність у нього змоги надавати дружині допомогу. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] позов [PERSON] про розірвання шлюбу визнала, підтвердила неможливість збереження сімї, просила шлюб розірвати та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Паламарчук». Пояснила, що від шлюбу з відповідачем має двох неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], від утримання яких відповідач ухиляється, матеріально не забезпечує, хоча зобовязаний це робити та має таку можливість. Вона сама не здатна забезпечити дітей всім необхідним. З цих підстав просила стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання синів у розмірі по 800 грн. щомісяця на кожну дитину та на своє утримання у розмірі 800 грн. щомісяця до досягнення меншою дитиною трирічного віку. Просила також стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 750 грн. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, вимоги [PERSON] підтримав. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи суд встановив наступне. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 24 вересня 2005 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №57, що, крім пояснень сторін, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №232285, повторно виданим 16 червня 2015 року вказаним відділом ДРАЦС. Відповідно до ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Судом також встановлено, що сторони мають спільних дітей [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії 1-ЖД №051132, видане 08 серпня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №396375, видане 17 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області), яких відповідач зобовязаний утримувати та забезпечувати всім необхідним, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно зі ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Крім цього, згідно з ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. [PERSON] постійної роботи та заробітку не має отримує мінливий дохід від виконання робіт без оформлення трудових відносин. Таким чином, при визначені розміру аліментів, які підлягають сплаті відповідачем [PERSON], суд враховує зазначені вище обставини і вважає необхідним визначити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 600 грн. щомісяця на кожну дитину та на утримання дружини [PERSON] у розмірі 300 грн. щомісяця до досягнення малолітнім [PERSON], [INFO] трирічного віку. На підставі викладеного,

Outcome: partial