Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 15 вересня 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до Приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» ( надалі-ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському») в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 25208,98 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25 червня 2020 року по день ухвалення рішення та судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 03 червня 2019 року на підставі наказу № 11 від 31 травня 2019 року працював на посаді слюсарем з механоскладальних робіт. Звільнений 24 червня 2020 року на підставі наказу №27 від 24 червня 2020 року за згодою сторін. При звільненні відповідач не виплатив нараховану, але не виплачену заробітну плату в загальному розмірі 25208,98 грн., посилаючись на положення ст.ст.116,117 КЗпП просить суд стягнути невиплачений заробіток та середній заробіток, виходячи з розміру середньоденного заробітку 1014,64 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 вересня 2020 року справу передано головуючому судді Белоконній І.В . Ухвалою суду 01 жовтня 2020 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження. Відповідач ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» 21 жовтня 2020 року надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Просив відмовити в стягненні заборгованості по виплаті заробітної плати з підстав того, що позивач не пред`являв вимоги до відповідача про її виплату. Також відповідач вважає, що позивачем невірно визначений розмір заборгованості по заробітній платі, який з урахуванням утримання обов`язкових платежів становить 20748,41 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, його представник надав клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу № 11 від 31 травня 2019 року [PERSON] працював на посаді слюсаря з механоскладальних робіт в ремонтно-інструментальному цеху ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» з 03 червня 2019 року. Звільнений [PERSON] 24 червня 2020 року на підставі наказу №27 від 24 червня 2020 року за згодою сторін, що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.12-14). Як видно з довідки ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» №21/10 від 21.10.2020 за лютий-червень 2020 року [PERSON] належить до виплати сума 20748,41 грн.. за лютий 2020 - 5154,97 грн., за березень - 4520,05 грн., за квітень 2020 - 455,18 грн., за червень - 10618,21 грн. Суми зазначені з вже утриманими обов`язковим податками та зборами. Між сторонами виник спір стосовно дотримання роботодавцем обов`язку виплати заробітної плати при звільнені та сплата середнього заробітку за несвоєчасну її виплату. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено матеріалами справи, позивач звільнений 24 червня 2020 року, однак відповідачем не проведений повний розрахунок при його звільнені. Суд звертає увагу на роз`яснення, які містяться у пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999року №13 Пленуму Верховного Суду України, в якому зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, суд вважає слушними доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, що розмір заборгованості ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» перед позивачем за період з 01 лютого 2020 по 24 червня 2020 року становить 20748,41 грн., вже з утриманням і відрахуванням обов`язкових платежів. Тоді, як суми заборгованості зазначена позивачем в позовній заяві 25208,98 грн. без урахування сум податку та обов`язкових платежів, які має роботодавець утримати та перерахувати до відповідних фондів. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягаю частковому задоволенню та стягненню з відповідача ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2020 по 24 червня 2020 року в сумі 20748,41 грн., із зазначенням, що сума визначена без утримання обов`язкових платежів. Що стосується посилання відповідача, що [PERSON] не звертався до них із вимогою про виплату заборгованості, як підставу відмови в задоволенні позовних вимог є не прийнятними, такими, що не відповідають вимога діючого законодавства. Саме на відповідача, як працедавця, покладений обов`язок по своєчасній виплаті заробітної плати (ст.115 КЗпП), а також законодавчо закріплений за відповідачем обов`язок виплатити позивачу при звільненні всі належні до виплати суми (ст.116 КЗпП). В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст.117 КЗпП України). Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що матеріалами справи доведений факт невиплати при звільнені [PERSON] всіх належних сум при звільненні, тому з відповідача ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок), що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Згідно з приписами п.п. 1, 2 Порядку він застосовується у випадках вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Судом досліджені розрахунково- платіжні відомості позивача за лютий - червень 2020 року, табель обліку використання робочого часу березень - червнеь 2020 року, згідно яких встановлено, що у квітні - червні 2020 року [PERSON] не працював, у квітні нарахована заробітна плата - за часи простою, у червні - компенсація за невикористану відпустку. Останні два місця роботи, що передували звільненню - лютий-березень 2020 року. Згідно табелю обліку використання робочого часу та розрахунково - платіжної відомості у лютому 2020 року позивач працював 7 днів (56 год.) йому нараховано заробіток 6403,70 грн. У березні позивач працював 6 робочих днів за який нараховано заробітну плату 4295,60 грн. Також у березні позивач отримав виплату за простой за 7 днів в сумі 1319 грн. - яка судом не ураховується при визначенні розміру середньоденної заробітної плати. Отже, за 13 робочих днів лютий- березень 2020 року позивачу нараховано 10499,30 грн., тому середньоденний заробіток становить 807,64 грн. Суд не може повністю погодитися із розрахунком позивача, наведеним у позовній заяві щодо розміру середньоденного заробітку, тому що визначений в сумі 1014,64 грн. з урахуванням суми 1319,36 грн. виплачених позивачу у березні за сім робочих днів простою, що є невірним. Відповідач не надав суду у відзиву довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача та не навів свого власного розрахунку. Таким чином до стягнення з відповідача підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 75110,52 грн., виходячи з розрахунку 807,64 грн. х 93 робочих днів (за період з 25.06.2020 року по 05.11.2020 року). При цьому з вказаної суми, мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Оскільки у суду відсутні вихідні відомості про відрахування належних обов`язкових платежів, окремо за заробітну плату ( без урахування сплачених сум простою), суд визначає розмір з подальшим обов`язком утримання відповідачем та перерахування відповідних сум до бюджету. Суд не знаходить правових підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ані мотивів для його зменшення, ані відповідного клопотання не було заявлено відповідачем на виконання вимог ст.13 ЦПК України. Також з урахуванням того, що позивач менше ніж через три місяці після звільнені звернувся до суду з відповідним позовом, а також, що на час звернення не працевлаштований, що підтверджується відсутністю відповідного запису в трудовій книжці, не своєчасна виплата заробітку потягла порушення його Конституційних прав, тому визначений судом розмір середнього заробітку є достатньою компенсацію для відновлення порушеного права та не призведе до вкрай тяжкого фінансового стану відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем при зверненні до суду заявлено дві позові вимоги. За позовною вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звільнений від сплати судового збору згідно положення п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», у зв`язку з чим судовий збір в сумі 840,80 грн., що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Окрім того, на виконання ухвали суду від 18 вересня 2020 року позивачем сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн. за вимоги про стягнення середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial