Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернулась 29.12.2016 року в суд з цим позовом, та просила розірвати між ними шлюб, який був зареєстрований 23 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Котовському району Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, за актовим записом №50; стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 30% з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову та до досягнення сином повноліття. \~Підставою цьому вказувала те, що\~23 липня 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Котовському району Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, за актовим записом №50. Від спільного шлюбу мають малолітню дитину, [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Починаючи з лютого 2016 року їх відносини стали псуватися, не могли дійти спільної думки у вирішенні важливих питань. Чоловік перестав поважати її як особистість, не рахувався з її бажаннями й не поважав її працю в сімї. Всі важливі рішення приймав самостійно, не рахуючись з її думкою та без її згоди. З березня 2016 року відповідач перестав матеріально підтримувати сімю, давати кошти для ведення домашнього господарства, обґрунтовуючи таку поведінку тим фактом, що все це заробив він особисто і тому належить йому. Починаючи з березня 2016 року, відповідач не проживає разом з сімєю та не бере участі у вихованні дитини, їх стосунки остаточно погіршились, після чого шлюбно-сімейні відносини фактично припинились. У них з відповідачем абсолютно різні погляди на життя, виховання дитини. Спільне господарство вони не ведуть, оскільки відповідач не проживає з сімєю. В ході судового розгляду справи представник позивачки [PERSON] підтримав вимоги позову. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково. Надав суду письмові заперечення, згідно яких вказував, що позовні вимоги визнає лише в частині розірвання шлюбу між ними. З кінця лютого 2016 року по теперішній час [PERSON], разом з їх неповнолітнім сином - [PERSON], [INFO] (більше року) проживають окремо від нього за адресою: [ADDRESS]. В травні 2016 року, він з дружиною домовився, що будить їй пересилати кошти на утримання дитини й на її власні потреби. Оскільки його заробітна плата була, в той час, не дуже висока, в середньому в місяць складала 2000 - 3000 грн., то він спочатку висилав їй 700-800 грн. в місяць, потім з серпня 2016 року - 1000 грн. щомісяця. Грошову допомогу на утримання сина й дружини, він надавав їй через поповнення карткового рахунку №4149497853568279 відкритого на імя [PERSON] в Приватбанку. Також, з травня 2016 року по кінець грудня 2016 року, він кожний місяць їздив до дружини й сина в м. Монастирище, Черкаської області. На протязі 4-5 днів проживав разом з ними у її матері. В цей час, їх сімейні відносини покращились. Також, під час зустрічей з дружиною та дитиною, він також особисто надавав дружині грошові кошти на проживання й утримання їх спільного сина. Крім цього, в червні 2016 року [PERSON] разом з сином приїздили в м.Подільськ на декілька днів, й в цей час, також у них були нормальні відносини. Однак, з початку січня 2017 року, поведінка його дружини по відношенню до нього, сильно змінилась. Вона взагалі перестала з ним спілкуватися й почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином. Заборонила йому приїздити до неї й дитини в м. Монастирище Черкаської області. Тому позов у частині розірвання шлюбу визнав, а щодо стягнення аліментів не визнавав, оскільки він добровільно виконує взяті на себе обовязки по утриманню сина, а тому у цій вимозі просив відмовити за її безпідставності. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 23 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Котовському району Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, за актовим записом №50. Від спільного шлюбу мають малолітню дитину, [PERSON], [INFO], який проживає з матірю. Дослідивши обставини справи стосовно розірвання шлюбу, беручи до уваги положення ст.24 СК України про те, що шлюб є добровільним союзом чоловіка і жінки, примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню, оскільки сім'ї між сторонами фактично не існує і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Що стосується позовних вимог у частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини, суд приходить до такого. Згідно положень ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі постанова), за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Як вбачається з довідки №256 від 27.03.2017 року виданої Відділом освіти Подільської РДА відповідач працює вчителем та фактично отримав прибуток у вересні-листопаді 2016 року 2221,62 грн. на місяць, грудні 2016 року 3486,69 грн. та січні-лютому 3486,69 грн. на місяць. Згідно ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів враховується матеріальний стан платника аліментів, однак в силу ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 01 січня 2017 року 1355 грн., з 1 травня 1426 грн., з 1 грудня - 1492 грн. Відповідач вказував, що він за домовленістю з позивачкою надає матеріальну допомогу на утримування дитини, у підтвердження цьому надав відповідні квитанції про перерахування на картковий рахунок №4149497853568279 відповідних сум: -за квитанцією від 24.05.2016 року було перераховано 800,00 грн.; -за квитанцією від 23.06.2016 року було перераховано 700,00 грн.; -за квитанцією від 02.09.2016 року було перераховано 400,00 грн.; -за квитанцією від 10.09.2016 року було перераховано 200,00 грн.; -за квитанцією від 26.09.2016 року було перераховано 200,00 грн.; -за квитанцією від 30.11.2016 року було перераховано 1250,00 грн.; -за квитанцією від 31.12.2016 року було перераховано 1000,00 грн.; -за квитанцією від 10.02.2017 року було перераховано 1010,00 грн.; -за квитанцією від 09.03.2017 року було перераховано 1000,00 грн.; -за квитанцією від 07.04.2017 року було перераховано 1010,03 грн. Представник позивачки у судовому засіданні вказував, що вказані квитанції не є підтвердженням сплати коштів саме на утримання дитини та не підтверджують одержання коштів позивачкою, крім того суд не може прийняти до уваги квитанції, які датою значаться до подання даного позову. Проте, суд не погоджується з цими твердженнями. Так, лише у квитанції від 07.04.2017 року відповідач вказав прізвище, імя та по-батькові отримувача та вказав призначення платежу сплата аліментів. У інших квитанціях цього вказано не було. Проте, оскільки номер картки, на яку перераховувались грошові кошти за всіма названими квитанціями, один і той же, суд розцінює вказані платежі як сплату аліментів на користь позивачки на утримування спільної дитини. Доказів зворотного стороною позивача у судовому засіданні не доведено та не спростовано відповідними доказами цьому. Таким чином, твердження позивачки у позовній заяві про те, що відповідач з березня 2016 року не надає їй матеріальної допомоги на утримування сина, спростовуються наданими відповідачем доказами. Також відповідачем були надані суду накладні, які свідчать про купівлю ним спортивного приладдя для дитини та відправки через службу «нової пошти» на адресу позивачки. З іншого боку стороною позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог не представлено будь-яких доказів, щодо ухилення відповідача від участі в утриманні спільного сина. Приймаючи до уваги всі надані відповідачем докази щодо його доходу (заробітку), розміру перерахованих ним сум на користь позивачки, беручи до уваги встановлений законом прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, суд вважає доведеним факт надання ним матеріальної допомоги на утримування дитини та добровільного виконання свого батьківського обовязку у цьому питанні. Відповідно до ст.ст. 1,3 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод і інтересів фізичних осіб. Судом не встановлено факту порушення відповідачем прав позивачки щодо участі з його боку в утриманні спільної дитини. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги стосовно стягнення аліментів є необґрунтованими та такими, що на даний задоволенню не підлягають. У звязку із задоволенням позову в частині щодо розірвання шлюбу з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн., оскільки суд своєю протокольною ухвалою від 12.05.2017 року відстрочив позивачці сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Outcome: partial