Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 03 квітня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 жовтня 2006 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №19-21912 на підставі розпорядження (наказу) від 09 жовтня 2006 року за №198279, квартира №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі належала на праві спільної часткової власності в рівних частках [PERSON] та членам її сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], якими право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». В подальшому, як стверджує позивачка: 08.09.2007 року [PERSON] подарував їй [PERSON] належну йому ? частку квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. 19.08.2014 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, після смерті [PERSON]. 28 грудня 2017 року [PERSON] також подарував їй [PERSON] належну йому ? частку квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. На підставі вказаних договорів та свідоцтва про право на спадщину, позивачем було зареєстровано право власності на квартиру подарував їй [PERSON] належну йому ? частку квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. Отже, як стверджує позивачка, вона [PERSON] є єдиним власником квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, однак у вказаній квартирі продовжує бути зареєстрованим відповідач [PERSON], який в квартирі не мешкає з 2012 року, предметів його особистого вжитку та майна в квартирі не має. Реєстрація відповідача у належній позивачеві на праві власності квартирі позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном для вільного використання та проживання в ньому, а також позивачка вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб, у звязку з чим позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 12 квітня 2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Київського районного суду міста [PERSON] від 15.08.2017 року зупинено провадження по цивільній справі № 520/3941/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до набрання законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 520/8390/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1\\4 частини квартири № 17 про проспекту Ак. Глушка, 1 «В» в м. Одесі. 20.11.2017 року до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про відновлення провадження по цивільній справі №520/3941/17. З наданих до заяви документів, судом було встановлено, що рішенням Київського районного суду міста [PERSON] від 02.11.2017 року по справі №520/8390/17 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Рішення суду за наслідком розгляду цивільної справи №520/8390/17 набрало законної сили 14.11.2017 року. Ухвалою Київського районного суду міста [PERSON] від 22 листопада 2017 року відновлено провадження по цивільній справі №520/3941/17 та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 14 червня 2018 року до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] [PERSON], в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON], посилаючись на те, що відповідач з дружиною та дочкою на теперішній час перебуває в Німеччині, а в період перебування на території України мешкає саме за адресою: м. Одеса, пр. Академіка Глушка, 1 «В», кв. 17, оскільки іншого житла в нього не має. Представник відповідача також зазначив, що відповідач зробив значний внесок та облаштування у вказаній квартирі, а саме усі ремонтні роботи та меблі, які знаходяться у квартирі були здійснені сума за його рахунок. Крім того, як стверджує представник, відповідач не був відсутнім у спірній квартирі понад шість місяців, у звязку з чим доводи позивача вважає безпідставними. 26 червня 2018 року до суду надійшла від представника позивача відповідь на відзив, в якій представник просить суд вважати посилання викладені представником відповідача у відзиві на позовну заяву необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодним доказом. 27 червня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні 10.09.2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання призначене на 10.09.2018 року не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 10.09.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача, в якій останній просить суд відмовити у задоволенні позову, розгляд справи провести за його відсутності. Враховуюче вищевикладене, з урахуванням заяви представника відповідача про розгляд справи за його відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 жовтня 2006 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №19-21912 на підставі розпорядження (наказу) від 09 жовтня 2006 року за №198279, квартира №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі належала на праві спільної часткової власності в рівних частках [PERSON] та членам її сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №12783741 від 06.12.2006 року вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» право власності на вказану квартиру по ? частці за кожним. Згідно з договором дарування від 08 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №6677 вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] належну йому ? частку квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, право власності на яку [PERSON] було зареєстровано 08.09.2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за №4577323 від 08.09.2007 року. Судом також встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста [PERSON] перебувала цивільна справа №520/8390/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування від 08 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №6677 недійсним. За наслідком розгляду вказаної справи, 02 листопада 2017 року Київським районним судом міста [PERSON] постановлено рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 14 листопада 2017 року. Отже, вказаний договір дарування від 08 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №6677, є чинним. Також судом встановлено, що 19 серпня 2014 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №5-2007, а саме на ? частку №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 03 жовтня 2013 року, право власності на яку [PERSON] було зареєстровано 13.03.2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №25768645 від 19.08.2014 року. Згідно з договором дарування від 28 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованим в реєстрі за №3476, [PERSON] подарував [PERSON] належну йому ? частку квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, право власності на яку [PERSON] було зареєстровано 28.12.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №109392534 від 28.12.2017 року. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що [PERSON] є єдиним власником квартири №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі. Згідно з довідкою (витяг з домової книги про склад сімї та реєстрації) за №210 виданої 30.03.2017 року, виданої КП «ЖКС «Чорноморський» вбачається, що в квартирі №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі зареєстровані: [PERSON], її сини [PERSON] та [PERSON]. Вказані обставини щодо реєстрації відповідача [PERSON], [INFO], з 16.12.1992 року за адресою: м. Одеса, пр. Академіка Глушка, 1 «В», кв. 17, підтверджуються відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (а.с.24). Отже судом встановлено, що відповідач [PERSON], як син позивачки, з її [PERSON]. згоди, 16.12.1992 року був поставлений на реєстраційної облік за вказаною адресою. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності,закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). В силу\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою\~статті 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час, з 2012 року не проживає у квартирі №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі, та особисті речі якого в квартирі відсутні, що підтверджується актом про не проживання, складений сусідами [PERSON] та [PERSON], який засвідчений головою КП «ЖКС «Чорноморський» (а.с.14). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо посилань відповідача про те, що він не мешкає в квартирі менше ніж пів року, суд вважає необґрунтованими оскільки не підтверджені жодним доказом. Навпаки у поясненнях викладених у відзиві на позовну заяву, відповідач особисто підтвердив, що він з дружиною та дочкою на теперішній час перебуває в Німеччині. Документів на підтвердження часу перебування у Німеччині відповідачем до суду не надано. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «[PERSON] проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст.\~77, 78 ЦПК України, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що відповідач не мешкає в квартирі №17 в будинку №1 «В» по проспекту Академіка Глушка в місті Одесі понад один рік, а саме з 2012 року, факт перебування [PERSON] на реєстраційному обліку за даною адресою, перешкоджає власникові квартири у здійсненні права власності у повному обсязі, позивачка вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст.\~263\~ЦПК України,\~судове\~рішення повинно\~ґрунтуватися на\~засадах верховенства\~права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з\~ч.1,\~2,\~6\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved