Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач 23. 08.16 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати будинок № 8а по вул. В.Стуса у м. Ковелі Волинської обл. (далі - будинок, спірний будинок), що належить відповідачеві на праві приватної власності, об»єктом права спільної сумісної власності. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 26.04.96 р. сторони уклали шлюб, що був розірваний за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 09.07.02 р.. За час шлюбу у сторін народилась дитина - дочка [PERSON], [INFO] р. н.. 28.10.08 р. сторони уклали між собою повторний шлюб. 28.03.11 р. за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської обл. і цей шлюб між сторонами було розірвано. Зазначає, що з часу одруження і по даний час сторони та їх дочка зареєстровані і проживають у будинку. Спірний будинок відповідач отримав у власність 22.01.96 р., тобто, за кілька місяців до першого одруження сторін. На той час будинок був лише побудований (був лише фундамент, дерев'яні стіни - ззовні обкладені цеглою, дах, вікна, двері), ніяких внутрішніх робіт, підключення комунікації, облаштування для проживання на той момент не було, будинок був непридатний для проживання до квітня 1997 р.. До того часу сторони проживали на винайманій квартирі. Всі роботи по облаштуванню будинку (навезення землі - вартість - 1 500 грн., оштукатурення двох житлових кімнат і кухні - вартістю 2 000 грн., настеляння підлог - вартістю 1 500 грн., побудова веранди - вартістю 1 500 грн., проведення газового опалення - вартістю 4 000 грн., проведення світла - вартістю 500 грн., фарбування всього необхідного - вартістю 1 000 грн., побудова гаража - вартістю 8 000 грн., а всього - на суму 20 000 грн. (на той час); утримання будинку, територій, добудова інших господарських споруд були здійснені сторонами вже за час спільного проживання, тобто, з 28.04.96 по даний час. Хоча сторони і розлучались, проте, проживали спільно і вели спільне господарство на протязі всього часу. Зазначає, що, таким чином, за час перебування сторін як у шлюбі, так і у фактичних сімейних стосунках, вартість нерухомого майна, а саме: будинку - значно збільшилась порівняно з вартістю, що була на момент - до шлюбу. Однак, стосунки між сторонами постійно погіршувалися, у них постійно виникали суперечки, що переросло у образи і безпідставні звинувачення у всіх негараздах відповідачем - її. Відповідач погрожував їй виселенням, нещодавно заявив це і їх дочці, 05.07.16 р. відповідач звернувся до суду з відповідним позовом до неї та їх дочки про виселення, і на даний час у Ковельському міськрайсуді Волинської обл. триває розгляд такої справи. Після першого розірвання шлюбу і до 02.12.02 р. сторони у позасудовому порядку не досягли згоди щодо поділу спільно нажитого у шлюбі майна, що вимусило її звернутися до суду. Вона у 2002 р. зверталась до суду із заявою про поділ спільного майна, однак, рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 14.06.04 р. було відмовлено у позові. Вважає, що має підстави для звернення до суду з розглядуваним позовом, так як є загроза її та дочки сторін виселенню, хоча певну кількість років сторони спільно добудовували і утримували будинок. Крім того, з метою ухилення від встановлення її права на частину майна, відповідач таємно від неї і, як вона вважає, з порушенням закону, за відсутності згоди органу опіки та піклування, чи з підробкою, двічі - 19.08.02 р., перед 27.12.11 р. оформив фіктивний договір дарування будинку на ім'я свого двоюрідного брата - [PERSON]. Покликаючись на ст. 62 СК України, п. 23 Постанови Пл. ВС України від 21.12.07 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначає, що проживаючи разом з відповідачем, вона постійно займалась веденням домашнього господарства, за спільною згодою з відповідачем, вирішили добудувати до будинку веранду, добудову здійснювали за власні кошти, як і інші роботи. Вважає, що будинок має бути визнаний судом об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Згідно з висновком за результатами оцінки від 27.07.16 р., вартість спірного будинку становить 104 630 грн.. Покликаючись на ч. 3 ст. 5 ЦК України, ст. 25 КЗпШС України, ч. 1 ст. 62 СК України, просить позов задовольнити та визнати спірний будинок, належний відповідачеві, об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Ухвалою суду від 06.09.16 р. вжито заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 06.02.17 р., постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, уточнено анкетні дані відповідача, анкетні дані якого слід вважати вірними «[PERSON]». У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат, кожен зокрема, позов підтримали, обгрунтувавши його вищенаведеним. Просять позов задовольнити. Представника позивача - адвокат - пояснив, що рішення суду від 14.06.04 р. у справі про поділ майна не є вирішенням спору сторін по суті. Відповідач та його представник - адвокат - кожен зокрема, позову не визнали. Відповідач суду пояснив, що між сторонами взаємні стосунки, дійсно, не склались, заперечив, що будинок є спільною сумісною власністю сторін. Просить у задоволенні позову відмовити. Також у судовому засіданні подав заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності і просить у позові відмовити і з цих підстав. Аналогічні пояснення надала суду представник відповідача - адвокат. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників - адвокатів, показання свідків, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає. Свідки [PERSON] та [PERSON], кожна зокрема, суду показали, що в різні періоди проживання сторін у спірному будинку вони періодично бували у будинку та бачили поступове облаштування побуту сторін і облаштування будинку, прибудинкової території, спорудження гаража, влаштування газопостачання, облаштування ванної, настеляння підлоги у кімнатах тощо. Судом було оглянуто матеріали цивільної справи № 2 - 9/04 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна (далі - справа про поділ майна). Суд враховує, що позивач у розглядуваній справі заклала позовні вимоги про визнання спірного будинку об»єктом права спільної сумісної власності сторін з тих мотивів, що: - як за час перебування сторін у шлюбах між собою (перший шлюб укладено сторонами між собою 26.04.96 р., другий шлюб укладено сторонами між собою 28.10.08 р.), - так і за час перебування сторін у фактичних сімейних стосунках вартість спірного будинку, що набутий відповідачем у власність до укладення першого шлюбу між сторонами, значно збільшилась порівняно з тією, що була до укладення першого шлюбу між сторонами. Тобто, періодом, що підлягає дослідженню, вивченню та аналізу, є період з 26.04.96 р. - дата укладення сторонами першого шлюбу між собою - по 23.08.16 р. - дата звернення з розглядуваним позовом до суду після розірвання другого шлюбу, що був укладений сторонами між собою. Суд вважає важливим окреслення такого часового періоду з огляду на те, що у різні його роки підлягали застосуванню до правовідносин, що стосуються регулювання майнових прав подружжя і визначення правового статусу спірного майна положення як КЗпШС України, так і СК України, Так, перший свій шлюб між собою сторони уклали 26.04.96 р., що стверджується копією довідки № 147/2.07 від 04.09.02 р., виданої відділом РАГСу Ковельського МУЮ Волинської обл., що міститься в матеріалах оглянутої цивільної справи про поділ майна. Відповідно до копії аркушів будинкової книги (а. с. 9 - 11), сторони, відповідно, 1997 та 1996 років прописані (зареєстровані) у спірному будинку по даний час. Сторони перший шлюб, укладений між ними, розірвали в судовому порядку, що стверджується копією виписки з рішення Ковельського міськсуду Волинської обл. від 09.07.02 р. у цивільній справі № 2 - 994/2002 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, що міститься в матеріалах оглянутої цивільної справи про поділ майна. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого позивачеві 04.04.03 р. відділом рагс Ковельського МРУЮ Волинської обл. (а. с. 12), шлюб, укладений сторонами між собою вдруге, було припинено 04.04.03 р.. З врахуванням наведеного вище, суд вважає, що: -період першого шлюбу, укладеного між сторонами, тривав з 26.04.96 р. по 04.04.03 р. (відповідно до положень ст. 44 КпШС України, що була чинною за станом на дату реєстрації розлучення сторін органом рацс). Доказів іншого у розпорядженні суду немає. -період другого шлюбу, укладеного між сторонами, тривав з 28.10.08 р. по 08.04.11 р. (відповідно до положень ст. 114 СК України, з врахуванням того, що доказів набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили у термін, що перевищував би 10 - ти денний строк набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, у розпорядженні суду немає). Період, у якому, як твердить позивач, здійснювались сторонами спільно, зокрема, роботи по облаштуванню будинку, утриманню будинку, добудові інших господарських споруд під час спільного проживання, визначено позивачем як проміжок часу з 28.04.96 р. по «сьогодні» - дата закладення позову до суду - 23.08.16 р.. Однак, суд вважає, що з вищенаведеного періоду, визначеного позивачем - з 28.04.96 р. по 23.08.16 р. - слід виключити і виокремити вищезазначені періоди, коли сторони проживали у шлюбі між собою (як у першому, так і у другому), а саме: з 26.04.96 р. по 04.04.03 р., з 28.10.08 р. по 08.04.11 р.. Таким чином, період часу, що охоплений вищезазначеним твердженням позивача про спільне проживання сторін та проведення добудови, облаштування спірного будинку, суд окреслює періодами: з 05.04.03 р. по 27.10.08 р., з 09.04.11 р. по 23.08.16 р.. Тому, вирішуючи спір, суд аналізує та вивчає обставини, що мають значення для справи, що мали місце у періоди шлюбу сторін і при цьому застосовує положення, відповідно, КпШС України та СК України., а до іншого - виокремленого наведеним вище чином періоду - положення, відповідно, КпШС України, ЦК України в ред. 1963 р., СК України та ЦК України. Так, та обставина, що спірний будинок був набутий відповідачем до першого шлюбу сторін, що був укладений ними 26.04.96 р., стверджується матеріалами оглянутої у судовому засіданні інвентаризаційної справи КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» на будинок (арк. інвент. справи 1, 6, 19, 20). Зокрема, договір про забудову будинку відповідачем було укладено 17.09.89 р.; за станом на 27.09.95 р. у будинку була дерев»яна підлога, місцеве водяне опалення, електропостачання; у сінях була дерев»яна підлога, електропостачання; за станом на 29.09.95 р. малось самочинне будівництво; будівництво будинку на грудень 1995 р. було закінчено і будинок був прийнятий у експлуатацію, а 22.01.96 р. зареєстрований на ім»я відповідача. За станом на 26.04.96 р. (дата укладення першого шлюбу між сторонами), 04.04.03 р. (дата припинення першого шлюбу між сторонами) і до втрати чинності з 01.01.04 р. КпШС України, майнові відносини між подружжям врегульовувались нормами КпШС України. Зокрема, відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, вважалось його спільною сумісною власністю. Ст. 24 КпШС декларувала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Але за змістом ст. 25 КпШС України, визначалось, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Визнання майна об»єктом права спільної сумісної власності подружжя за КпШС України передбачено не було. З матеріалів справи про поділ майна слідує, що позивачем 02.12.02 р. було закладено до суду позов про поділ будинку як спільного сумісного майна подружжя з тих мотивів, що на час укладення першого шлюбу між сторонами будинок не був ще придатним для проживання і подружжя спільно добудовувало будинок, який, крім того, 19.08.02 р. був відчуджений [PERSON] [PERSON] без її згоди. На час закладення такого позову шлюб між сторонами розірваний не був і за час перебування сторін у їх першому шлюбі будинок, що був власністю позивача, за час шлюбу істотно збільшився у своїй цінності внаслідок трудових та грошових затрат обох з подружжя. 25.12.02 р. позивачем було змінено і доповнено свої позовні вимоги, що були закладені вже і до [PERSON] як відповідача: вона просила, серед іншого, визнати спірний будинок спільної сумісною власністю подружжя з наведених вище мотивів, тобто, з покликання на ст. 25 КпШС України, просила також визнати недійсним договір дарування будинку від 19.08.02 р.. Та обставина, що згідно з договором дарування житлового будинку від 19.08.02 р. відповідачем [PERSON] було подаровано спірний будинок [PERSON], стверджується копією такого договору, що міститься у матеріалах справи про поділ майна. Однак, рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 14.06.04 р., що набрало законної сили і є чинним на даний час, у задоволенні позовних вимог позивача, у т. ч., про визнання будинку спільною сумісною власністю сторін як подружжя з підстав, що були передбачені ст. 25 КпШС України; а також - про визнання договору дарування будинку недійсним, було відмовлено. Тобто, з приводу позовних вимог позивача про визнання спірного будинку об»єктом права спільної сумісної власності подружжя з тих мотивів, що за час першого шлюбу сторін, будинок, що був власністю позивача на дату укладення першого шлюбу сторін, істотно збільшився у своїй цінності внаслідок трудових та грошових затрат обох з подружжя, та, відповідно, - з приводу спору між тими самим сторонами про той самий предмет, 14.06.04 р. було ухвалене судове рішення. Посилання представника позивача - адвоката - на ту обставину, що рішення суду від 14.06.04 р. у справі про поділ майна не є вирішенням спору сторін по суті, на увагу не заслуговує. Суд враховує, що за час першого шлюбу сторін - 19.08.02 р. - спірний будинок вибув з власності відповідача, відчудження будинку є правомірним з огляду на дію принципу презумпції правомірності правочину - договору дарування від 19.08.02 р.. Тобто, спірний будинок з 19.08.0 р. по 27.12.11 р. у власності відповідача не перебував. За станом на 28.10.08 р. (дата укладення другого шлюбу між сторонами), 08.04.11 р. (дата припинення другого шлюбу між сторонами) і на дату звернення з розглядуваним позовом до суду - т23.08.16 р., майнові права і обов'язки подружжя врегульовувались нормами СК України. Зокрема, відповідно до ст. 57 СК України, у її редакції, чинній за станом на дату укладення, дату припинення другого шлюбу сторін, дату звернення з розглядуваним позовом до суду, особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначалось, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, суд враховує, що за станом на дату укладення сторонами другого шлюбу між собою, у власності відповідача не було спірного будинку як майна, набутого ним до шлюбу (другого) з позивачем. Будинок перебував з 19.08.02 р. по 20.02.12 р. у власності [PERSON] відповідно до нескасованого у встановленому законом порядку договору дарування від 19.08.02 р.. Наведене вище стверджується наявними у матеріалах оглянутої судом інвентаризаційної справи (арк. інвент. справи 41, 48): - витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № [NUMBER], виданим 18.11.11 р. КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», за яким власником спірного будинку згідно з договором дарування від 19.08.02 р., укладеним між відповідачем як дарувальником та [PERSON] як обдарованим, посвідченим нотаріально, значиться [PERSON]; - витягом про держреєстрацію прав № [NUMBER], виданим 20.02.12 р. КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», за яким відповідач є власником спірного будинку згідно з договором купівлі - продажу від 27.12.11 р., укладеним між [PERSON] як продавцем та відповідачем як покупцем, посвідченим нотаріально. Крім того, як слідує з висновку судової будівельно - технічної експертизи № О - 153 від 12.01.17 р., в період перебування сторін у другому шлюбі між собою - 28.10.08 р. - 28.03.11 р. - вартість спірного будинку не збільшувалась і склад будинковолодіння не змінювався. Крім того, як слідує з висновку експертизи, у складі будинковолодіння є самочинне будівництво, а об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не можуть бути об'єктом права власності. Тому підстав до визнання спірного будинку об»єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя з огляду на аналіз періоду їх другого шлюбу між собою, відповідно до ст. ст. 27, 62 СК України, суд не має. Стосовно періоду, у якому, як твердить позивач, здійснювались сторонами спільно, зокрема, роботи по облаштуванню будинку, утриманню будинку, добудові інших господарських споруд під час спільного проживання сторін (без урахування періодів перебування сторін у шлюбі між собою, тобто, без укладення шлюбу), що охоплює проміжок часу, окреслений судом наступним чином: з 05.04.03 р. по 27.10.08 р., з 09.04.11 р. по 23.08.16 р., слід зазначити наступне. Положення ж ст. 25 КпШС України та ст. 62 СК України не підлягають застосуванню до правовідносин, що мали місце між сторонами з приводу спірного будинку у періоди, коли сторони у шлюбі не перебували. Інші правовідносини громадян між собою з приводу спільної власності на майно, до 01.01.04 р. врегульовувались положеннями ст. ст. 1, 4 - 6, 41, 86 ЦК України (в ред. 1963 р.) та з 01.01.04 р. врегульовуються положеннями ст. ст. 316, 328, 346 ЦК України. Тому посилання позивача на норми законодавства, що врегульовує майнові правовідносини між подружжям стосовно періодів, коли сторони у шлюбі не перебували, є безпідставним. Тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за їх безпідставністю. Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, поданої в судовому засіданні 06.02.17 р., то, суд враховує, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; однак, суд вже зробив висновок про наявність такої підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача як повна безпідставність позовних вимог і підстав для задоволення позову. При зверненні з розглядуваним позовом до суду позивач судових витрат у вигляд судового збору не понесла, оскільки є інвалідом 2 гр. довічно і звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір». Такі судові витрати позивача як оплата проведення експертизи, стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. Відповідно до ст. 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову у вигляді заборони відповідачеві вчиняти дії по відчудженню будинку, що вжиті відповідно до ухвали Ковельського міськрайсуду Волинської області від 06.09.16 р., слід скасувати. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed