Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.10.2018 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка мотивована тим, що він з 11.07.2017 року по 24.06.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 644к від 25.06.2018 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату, яку не виплатив на час звернення до суду. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5101 грн. 16 коп. та середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.10.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача\~в судове\~засідання не\~зявився,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи,\~належним чином\~повідомлений. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно запису № 1 трудової книжки серії РИ № 1439239, [PERSON] 11.07.2017 року прийнято до ВП «Шахта «0Україна» ДП «Селидіввугілля» на посаду машиніста підземних установок 3 р. з повним робочим днем на підземних роботах. Згідно запису № 2 трудової книжки РИ № 1439239, [PERSON] 24.06.2018 року звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, відповідно до наказу № 644-к від 25.06.2018 року. Як вбачається з довідки № 1-64 від 08.01.2019 року, виданої ВП «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля», при звільненні [PERSON] станом на 24.06.2018 року його заборгованість по заробітній платі становить 15173 грн. 99 коп., заборгованість сплачена та станом на 09.01.2019 року заборгованість по заробітній платі не має. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до розяснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на час розгляду справи відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Згідно листа N\~224/0/103-17/214\~від 19.10.2017\~року Мінсоцполітики України\~«Про розрахунок\~норми тривалості\~робочого часу\~в 2018\~році» відповідно\~до якого\~кількість робочих\~днів позивача\~з розрахунку\~за 2018\~рік склала\~би 135 днів: червень 2018 року 7 днів (з дня звільнення 24.06.2018 року ); липень 2018 року 22 дні, серпень 2018 року 22 дні, вересень 2018 року 20 днів, жовтень 2018 року 22 дні, листопад 2018 року 22 дні, грудень 2018 року - 20 днів. Згідно листа N\~78/0/206-18\~від 08.08.2018\~року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2019 рік складала би 4 дня: січень 2019 року 4 дня ( по день виплати заробітної плати 04.01.2019 року). Згідно довідки № 1-2320 від 11.10.2018 року, виданої ВП «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 349 грн. 88 коп. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 349 грн. 88 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 139 (кількість днів затримки розрахунку) = 48 633 грн. 32 коп. Суд, повно і всебічно зясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно до\~задоволеної частини\~вимог в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати за подання позову до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial