Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач 6 грудня 2014 року звернувся до Софіївського районного суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що шлюб з [PERSON] був зареєстрований 25.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області, згідно свідоцтва серії [NUMBER] актовий запис №44. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], актовий запис №21. Згідно рішення суду шлюб розірвано 29.08.2013 року та з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 500 грн. Позивач є батьком малолітньої дитини [PERSON] [INFO], його ж матір'ю є відповідач [PERSON], яка протягом довгого часу з 2 квітня 2013 року і по теперішній час ніякої участі в утриманні та вихованні сина не приймає та не спілкується з ним. В даний час Ілля проживає з позивачем, забезпечений всім необхідним. Позивач має постійне місце роботи та проживання і має можливість забезпечити нормальне виховання та утримання дитини, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Син відвідує дитсадок, одержав всі необхідні щеплення тощо. Відповідач по справі [PERSON] не може створити нормальні умови виховання та утримання дитини, так як не має постійного місця роботи та місця проживання, на даний час спів мешкає з іншим чоловіком, взаємовідносин з дитиною не підтримує, може негативно впливати на фізичний та психічний розвиток. Просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] разом з ним - [PERSON] батьком дитини за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечує. В судовому засіданні пояснила, що дійсно залишила свого чоловіка та виїхала до м. Кіровоград, де влаштувалася на роботу та винайняла житло. З дитиною їй не дозволяє бачитись та спілкуватися колишній чоловік - позивач, який постійно їй погрожує фізичною розправою у разі, якщо вона забере дитину. Вона дуже любить свого сина та бажає щоб він проживав разом з нею для чого створила всі необхідні умови як для утримання так і для виховання. Представник третьої особи сектору опіки та піклування Софіївської райдержадміністрації в судовому засіданні пояснила, що до них звернулися обоє з батьків для вирішення питання про місце проживання їх дитини, перевіривши можливість розв'язання спору щодо даного питання, надали висновок про необхідність врахування інтересів дитини, а не особистих інтересів. Представники третьої особи - органу опіки та піклування Ордо-Василівської сільської ради в судовому засіданні пояснили, що сім'ю [PERSON] знають давно. Вони піклуються про дитину, забезпечують його всім необхідним. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних причин: Відповідно до ст. 4, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 19 Сімейного Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Позивачем заявлено вимогу про визначення місця проживання дитини відповідно до ст.160, 161 Сімейного кодексу України, які регулюють право батьків на визначення місця проживання дитини та вирішення спору між матір'ю та батьком щодо місця проживання дитини. У судове засідання не надано належних доказів того, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку. Як матір так і батько можуть забезпечити дитину. За правилами ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) , проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір'ю. При цьому, поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При розв'язанні спору суду належить визначити, кому з батьків надати перевагу, хто стане безпосереднім вихователем дитини. При цьому, інший з батьків не втрачає своїх прав та обов'язків. Він стає носієм права на спілкування з дитиною та права брати участь у її вихованні (ч. 2 ст. 157 СК України). Судом встановлено, що батько та мати дитини проживають окремо, кожен з батьків позитивно характеризується, у кожного з батьків за місцем проживання створені всі необхідні умови для належного виховання дитини. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму від 21грудня 2007 року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід врахувати також положення статті 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При вирішенні спору щодо місця проживання суд бере до уваги позитивне ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, враховує те, що відповідачка має добрі умови для проживання сина. Позивач заперечує про встановлення місця проживання біля відповідачки - матері сина, так як сам може забезпечити всі умови для виховання та утримання сина. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Разом із тим, суд зазначає, що вказаний вище Принцип 6 Декларації прав дитини не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо способів участі у вихованні дитини, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі в її вихованні. Дослідивши надані докази суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що мати дитини не в змозі забезпечити дитині матеріальні, побутові, фізичні та духовні умови розвитку, які б перешкоджали проживанню дитини з матір'ю чи негативно впливали на його розвиток. Суд враховує принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, окрім випадків, коли є виключні обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність таких виключних обставин. А тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, оскільки суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач не довів ті обставини, на які посилається як на підстави своїх вимог. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed