Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач 28.01.19 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у [ADDRESS]; зняти останнього з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою її будинку. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником [ADDRESS], де сторони зареєстровані проживаючими. Хоча відповідач зареєстрований проживаючим у цьому будинку, він, фактично, з 2004 р. там не проживає, коштів на утримання житла не надає. Покликаючись на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, ч. 2 ст. 321 ЦК України, зазначає, що відповідач по місцю проживання відсутній понад 1 р. без поважних причин. Натомість вона у зв»язку з цим має проблеми зі сплатою надмірно комун послуг, що не надаються, але нараховуються. Покликаючись на ст. ст. 15, 393, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», судову практику, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 25.02.19 р. справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без с виклику сторін. Копія позовної заяви з доданими до неї документами та копія вказаної вище ухвали суду були надіслані відповідачеві відповідно до вимог ЦПК України. За станом на 12.04.19 р. відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстровані як такі, що проживають у вказаному вище будинку, причому відповідач з 1997 р., що стверджується довідкою № 197 від 28.01.19 р., виданою РЖКП - 1 (м. Ковель Волинської області), копією паспорта позивача. Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.01.19 р., позивач є власницею вказаного вище житлового будинку. Як слідує з акта від 28.01.19 р., складеного комісійно та засвідченого РЖКП - 1 (м. Ковель Волинської області), відповідач з 2004 р. фактично не проживає у спірному житловому будинку. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається за членами сім'ї (в т. ч. колишніми) власника жилого приміщення у їх відсутність. За змістом зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які є та які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час. Суд враховує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати один рік. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила одного року. Та обставина, що відповідач у спірному будинку, власницею якого є позивач, не проживає з 2004 р., свідчить про втрату ним права на користування спірним жилим приміщенням. Даних про те, що при вселенні відповідача у вказаний вище будинок, між сторонами укладались певні угоди про порядок користування відповідачем житловою площею (приміщеннями) у цьому будинку; чи в період з 2004 р. по даний час він прибував для проживання у спірний будинок, однак, свого права реалізувати не міг з вини позивача, у розпорядженні суду немає. Таким чином, у судовому засіданні знайшли своє ствердження доводи позивача у тій їх частині, що відповідач більше року не проживає у належному їй вказаному вище житловому будинку без причин, які можна було б оцінити як поважні. Доказів того, що відповідач не проживає у вказаному вище житловому будинку позивача внаслідок неправомірної поведінки останньої, у судовому засіданні не здобуто. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є власником вказаного вище житлового будинку, у якому сторони значаться проживаючими. З 2004 р. відповідач у цьому будинку постійно та безперервно не проживає по даний час. Тому позов слід задовольнити. З відповідача на доход держави підлягає стягненню судовий збір у справі, так як позивач як особа, яка має інвалідність 2 гр., за законом звільнена від сплати такого при поданні до суду розглядуваної позовної заяви. На підставі наведеного,

Outcome: approved