Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

Позивач 19.02.2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання окремих положень правочину недійсними, у якому посилаючись на викладені обставини просить розділ 2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, укладеною 12 березня 2014 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним з моменту укладання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2020р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8, ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу. Відзиву на позов не надавав. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 10.11.2005 року [PERSON] звернувся до установи банку ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку на суму 4900,00 грн., відповідно до умов договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48,00% річних, із кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Було укладено кредитній договір № н/б від 10.11.2005 р.. Відповідно до п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. 12.03.2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»), було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт до вказаного вище кредитного договору, відповідно до якої позивачем було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмирі 30 448,81 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмирі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом . Угода укладається шляхом підписання сторонами Договору та Генеральну угоду. В пунктах 2.1., 2.6., 2.8., 2.11, розділу 2 Генеральної угоди «Приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт» та в назві самого розділу є посилання на умови та правил надання продукту кредитних карт, проте позивачу не зрозуміло про яку саме редакцію вказаних правил йдеться мова. Згідно умов укладеного договору, а також пп. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач виступає виконавцем зазначених у ст. 1 Договору послуг, а позивач є їх споживачем. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийнята пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із чч.1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи із змісту ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таке значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тобто спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В своїй позовній заяві позивач посилається на мінливий характер розділу 2 Генеральної угоди «Приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт» Умови договорів розробляються банком, і повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома. Твердження позивача про те, що умови викладені в укладених Договорах є несправедливими по відношенню до нього, оскільки всупереч принципу добросовісності цивільних відносин, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, є хибним. Оскільки для кваліфікації умов Договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі №6-2766 цс 15). Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві (зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі № 6-330 цс 16). Посилання на те, що умови Договорів та обставини їх укладення є такими, що вводять в оману, суд вважає необґрунтованими, через що не приймає їх до уваги. Вбачається, що вищевказані Договори були укладені у письмовій формі, у яких вказано предмет, визначено розмір та строк його спливу, вони підписані сторонами. Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договорів. Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами Договору позивач могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору без пояснення причин. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Позивач є дієздатною особою, який в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам. Суд не може погодитись з твердженнями позивача та приходить до переконання, що позивач отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови укладених Договорів, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору та остання підтвердила згоду своїм підписом, що є дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач використовуючи своє право, надане Законом України «Про захист прав споживачів», на власний розсуд, після ознайомлення з умовами Договорів, протягом 14 днів з дня його підписання не звернувся до відповідача з вимогою про його розірвання та погодився із запропонованими умовами. Більш того, на виконання умов зазначеного договору, позивач користувався кредитними коштами, таким чином визнавши умови Договору. Позивач уважно прочитав та зрозумів Договори та додатки до них, що підтверджується його підписом в оспорюваних Договорах, тому суд вважає відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed