Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач 28.09.2015 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ТОВ «Агрофірма столична» солідарно з кожним із поручителів - відповідачами [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Кредитним договором №010/04/073 від 02.07.2008 року станом на 21.08.2015 року у розмірі 209915,82 грн. та судовий збір. В позові посилався на те, що 02.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ТОВ «Агрофірма столична» був укладений Кредитний договір №010/04/073, на підставі якого банк відкрив відповідачу ТОВ «Агрофірма столична» невідновлювальну кредитну лінію у сумі 107000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення кредиту по 01.07.2013 року. На порушення умов Кредитного договору позичальник не виконує зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], які є поручителями за вказаним кредитним договором, також добровільно не погасили заборгованість, що виникла по кредитному договору. Оскільки поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, позивачем був пред'явлений даний позов до відповідачів як солідарних боржників. В судове засідання представник позивача не з'явився, надавши суду заяву з проханням слухати справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував. Відповідачі судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, дослідивши письмову заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 02.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ТОВ «Агрофірма столична» був укладений Кредитний договір №010/04/073, на підставі якого банк відкрив відповідачу ТОВ «Агрофірма столична» невідновлювальну кредитну лінію у сумі 107000,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення кредиту по 01.07.2013 року. Відповідно до п.3.7 Кредитного договору погашення кредиту здійснюється щомісячно рівними платежами, починаючи з першого місяця користування кредитом, згідно з графіком погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. 10.04.2012 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ТОВ «Агрофірма столична» було укладено додаткову угоду №010/04/073-5 до Кредитного договору, відповідно до якої кредитний ліміт було встановлено 350000,00 грн., а дату остаточного погашення кредиту - 01.07.2014 року. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ТОВ «Агрофірма Столична» за кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON]. був укладений Договір поруки від 02.07.2008 року. Згідно з п.2.2 Договору поруки відповідач [PERSON] на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями відповідача ТОВ «Агрофірма Столична», які виникають з умов кредитного договору в повному обсязі. 02.07.2008 року з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ТОВ «Агрофірма Столична» за кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки, відповідно до п.2.2 Договору поруки відповідач [PERSON] на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями відповідача ТОВ «Агрофірма Столична», які виникають з умов кредитного договору в повному обсязі. Встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі. В свою чергу, відповідач ТОВ «Агрофірма Столична», скориставшись кредитними коштами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує. Оскільки у передбачені строки позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому утворилась заборгованість, яка станом на 21.08.2015 року становить 209915,82 грн., що включає в себе: заборгованість за кредитом - 76976,42 грн.; заборгованість за відсотками - 50802,74 грн.; пеня за прострочення погашення кредиту та відсотків - 82136,66 грн. Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 2.2 Договорів поруки у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань по Кредитному договору, кожний із поручителів несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Між тим, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, з договору поруки не вбачається встановленого строку, після якого порука припиняється, а за умовою п.п. 6.1 Договорів поруки остання діє до моменту повного виконання боржником всіх зобов'язань перед позивачем. Проте, строк основного зобов'язання визначений 01.07.2014 року. Між тим, з правових позицій Верховного Суду в цьому питанні, викладених, зокрема в Постанові ВСУ від 08 жовтня 2014 року у справі №6-128 цс 14, Постанові ВСУ від 23 квітня 2014 року у справі за № 6-29цс14, випливає, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Тобто, преклюзивні строки - це строки, з якими пов'язане існування (виникнення або припинення) самого права. На відміну від позовної давності, що передбачає строк, протягом якого можна захищати порушене або оспорюване суб'єктивне цивільне право, преклюзивні строки - це припинювальні строки, час, закінчення якого тягне за собою втрату самого права, тобто сплив строку згідно із законом припиняє існування права вимоги кредитора - позивача внаслідок нездійснення ним свого права (ч.2 ст.12 ЦК України). Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Виходячи із зазначених обставин, в даному випадку порука була припинена за спливом шести місяців від 01.07.2014 року як дня настання строку виконання основного зобов'язання - 01.01.2015 року, банком не було направлено повідомлення з письмовими вимогами до відповідачів [PERSON], [PERSON] щодо виконання ними своїх зобов'язань як до поручителів та погашення за заборгованості по кредитному договору протягом вказаного строку, з позовом до суду позивач звернувся лише 25.09.2015 року. З огляду на викладене, позивач втратив право на звернення з вимогами до поручителів щодо виконання ними зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. Оскільки грошові кошти для погашення заборгованості позичальником в передбачений строк перераховані не були, то суд приходить до висновку про обґрунтованість пред'явлених вимог позивача до позичальника. Разом з тим, згідно з ч.3 ст.551 ЦК України суд має право зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 вважав, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Отже, враховуючи, що розмір пені є значно високим по відношенню до розміру заборгованості за тілом кредиту, при цьому позичальник не звільняється від плати за користування грошовими коштами по кредитному договору у вигляді відсотків, а також ненадання позивачем доказів завдання негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання, суд, не нівелюючи при цьому значення неустойки як одного із засобів цивільно-правової відповідальності, тобто санкції за порушення зобов'язань, вбачає підстави для зменшення розміру пені за прострочення погашення кредиту - до 42136,66 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність законних підстав для їх задоволення та вважає, що з відповідача ТОВ «Агрофірма Столична» підлягає стягненню заборгованість, яка станом на 21.08.2015 року становить 169915,82 грн., що включає в себе: заборгованість за кредитом - 76976,42 грн., заборгованість за відсотками - 50802,74 грн., пеня за прострочення погашення кредиту та відсотків - 42136,66 грн.; а також згідно зі ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір - 3148,74 грн.

Outcome: partial