overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач 26 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 500 грн. щомісяця. В судовому засіданні позивач зменшили свої позовні вимоги, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем має дочку [PERSON], [INFO]. Відповідач не працює, відповідних коштів для утримання дитини не надає. Дитина проживає разом з нею. Просила стягнувати аліменти з того на свою користь на утримання дитини у твердій грошовій сумі, розміром 300 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, пояснивши, що згоден сплачувати аліменти у розмірі, визначеному позивачем. Вислухавши вимоги позивача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтв про народження відповідно: серії [NUMBER], виданого 02 квітня 2010 року Будеївською сільською радою Кодимського району, Одеської області. Таким чином, відповідач зобов'язаний утримувати свою малолітню дитину, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. З урахуванням того, що відповідач не працює, не отримує гарантований заробіток, визнав позов в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, як наполягає позивач. На підставі ст. ст. 180, 181, 184, 191 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач 26 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з [PERSON] вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON] [INFO]. З відповідачем у справі вона, позивач, і син на даний час мешкають окремо, оскільки між нею і відповідачем сімейні стосунки припинені, у Пологівському райсуді Запорізької області перебуває позов її, [PERSON], до [PERSON] про розірвання шлюбу. Відповідач є батьком їх малолітнього сина, має постійне місце роботи, аліменти нікому не сплачує. Вона, позивач, самотужки не має можливості створити дитині нормальні умови для утримання і виховання. Тому просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, до досягнення сином повноліття. У судове засідання позивач надала письмову заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність. Позовні вимоги свої підтримує і просить їх задовольнити (а.с.13,15). У судове засідання належним чином повідомлений про явку до суду відповідач надав письмову заяву, в якій позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Просить справу розглянути в його відсутність (а.с.14,16). У звязку з заявами осіб, які беруть участь у справі про розгляд справи в їх відсутності, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, визнання позову відповідачем, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2009 року (а.с.7), сторони у справі є батьками малолітнього сина [PERSON] [INFO] (а.с.8), який проживає разом з позивачем. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Проаналізувавши добуті у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача від дня пред`явлення позову, тобто з 26 серпня 2015 року, аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, до досягнення сином повноліття, оскільки з позовної заяви і доданих до неї матеріалів судом встановлено, що відповідач працездатний, має постійне місце роботи, аліменти нікому не сплачує. Згідно ст.88 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» (з внесеними змінами і доповненнями до нього) з відповідача на користь держави суд стягує 487 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач, 26 серпня 2015 року, звернулася з позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилася після смерті тітки - [PERSON], померлої [INFO]. В позовній заяві позивач [PERSON], посилається на те, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті тітки - [PERSON], яка померла [INFO]. Своєчасно до нотаріуса за оформленням спадщини не звернулася в силу того, що перебувала в скрутному матеріальному становищі, не мала коштів для звернення до нотаріуса з відповідною заявою. Цю причину вважає поважною в пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою. Просить задовольнити позов і визначити додатковий строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті [PERSON] - шість місяців . В судове засідання позивач не з»явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про те, що позов визнає і просить розглянути справу без його участі. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача, заяву представника відповідача, матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Статтею 1272 ч.3 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Судом установлено, що [PERSON] померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області). Позивач є спадкоємцем за заповітом (заповіт від 26 серпня 2003 року, зареєстрований в реєстрі по Лабушненській сільській раді за №97) Як встановлено в судовому засіданні позивач перебуває в скрутному матеріальному становищі. Відтак, ту обставину, що позивач перебувала в скрутному матеріальному становищі, не мала коштів для звернення до нотаріуса з відповідною заявою, суд визнає поважною причиною пропуску строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому вважає за можливе поновити його. На підставі ст. 1272 ч.3 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивач 26 серпня 2016 року звернувся з позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини, що залишилася після смерті діда - [PERSON], померлого [INFO]. В позовній заяві позивач [PERSON] посилається на те, що є спадкоємцем за заповітом після смерті діда - [PERSON], померлого [INFO]. До дня смерті дід проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. Своєчасно до нотаріуса за оформленням спадщини не звернувся в силу того, що фактично проживає за межами Одеської області і є особою, юридично не освіченою. Ці причини вважає поважними в пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Зазначені вище обставини і змусили його звернутися до суду за захистом свого права. Просить задовольнити позов, визначити додатковий строк для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини в шість місяців. В судове засідання позивач не з»явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про те, що позов визнає і просить розглянути справу без його участі. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача, заяви представника відповідача, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Статтею 1272 ч.3 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Судом установлено наступне. [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області 15 вересня 2015 року). Позивач є спадкоємцем за заповітом. Це вбачається з дослідженого в судовому засіданні заповіту від 14 липня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі Загнітківської сільської ради за №347, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав все своє майно [PERSON]. У строк, визначений законом позивач спадщину не прийняв з тої причини, що мешкає за межами Одеської області. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER], [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS]. Отже, ту обставину, що позивач мешкає за межами Одеської області, суд визнає поважною причиною пропуску позивачем строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому вважає за можливе поновити його. На підставі ст. 1272 ч.3 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач 26 січня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказавши, що вступив в шлюб з [PERSON], 17 травня 2008 року. Шлюб зареєстровано Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №204. Від шлюбу дітей немає. Причиною розпаду сім'ї є несумісність характерів, непорозуміння, внаслідок чого з червня 2014 року були припинені шлюбні стосунки, ведення спільного господарства. Позивач вважає, що їх сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя з відповідачем як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, тому просив шлюб розірвати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі 17 травня 2008 року. Шлюб був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №204(а.с.9). Від спільного подружнього життя дітей немає. Встановлено також, що сторони з червня 2014 року припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарювання, внаслідок розбіжності характерів, різних поглядів на сімейне життя та відсутності взаєморозуміння, що призводило до частих сварок. Почуття любові втрачено, примирення та подальше подружнє життя між ними неможливе. Сторони наполягають на розірванні шлюбу, оскільки вважають, що шлюб існує лише формально і збереження їх сім'ї неможливе. Згідно ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких встановлених обставин справи слід вважати, що сім'я розпалась остаточно, примирення сторін неможливо і шлюб необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Позивач 26 січня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказавши, що вступив в шлюб з [PERSON], 22 грудня 2001 року. Шлюб зареєстровано Виконкомом Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №71. Від шлюбу вони мають дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї є несумісність характерів, непорозуміння, внаслідок чого з січня 2014 року були припинені шлюбні стосунки, ведення спільного господарства. Позивач вважає, що їх сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя з відповідачем як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, тому просив шлюб розірвати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «[PERSON]». Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі 22 грудня 2001 року. Шлюб був зареєстрований Виконкомом Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №71.(а.с.6). Від спільного подружнього життя мають дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO].(а.с.7,8). Встановлено також, що сторони з січня 2014 року припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарювання, внаслідок розбіжності характерів, різних поглядів на сімейне життя та відсутності взаєморозуміння, що призводило до частих сварок. Почуття любові втрачено, примирення та подальше подружнє життя між ними неможливе. Майнового спору немає. Сторони наполягають на розірванні шлюбу, оскільки вважають, що шлюб існує лише формально і збереження їх сім'ї неможливе. Згідно ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких встановлених обставин справи слід вважати, що сім'я розпалась остаточно, примирення сторін неможливо і шлюб необхідно розірвати, а судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач 26 січня 2016 року звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2003 року. Від сумісного подружнього життя мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Просить розірвати шлюб, у зв'язку з тим, що шлюбно-сімейні відносини припинені з лютого 2015 року. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Від відповідача надійшла письмова заява з проханням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2003 року. Шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис за №1075 /а.с.7/. Відповідно до приписів ст.113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Встановлено, що при одруженні позивачка змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» і після розірвання шлюбу бажає залишити дане прізвище. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.8). Сім′я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, оскільки в сім'ї немає взаєморозуміння, почуття кохання втрачено. Фактично шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного домашнього господарства припинені з лютого 2015 року. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливо. Майновий спір відсутній. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач 26 травня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказавши, що вступив в шлюб з [PERSON]., 13 вересня 2008 року. Шлюб зареєстровано Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №608. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї є несумісність характерів, непорозуміння, внаслідок чого припинені шлюбні стосунки, ведення спільного господарства. Позивач вважає, що їх сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя з відповідачем як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, тому просив шлюб розірвати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «[PERSON]». Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 13 вересня 2008 року. Шлюб був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №608. (а.с.3). Від спільного подружнього життя мають неповнолітню сина [PERSON], [INFO] Встановлено також, що сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарювання, внаслідок розбіжності характерів, різних поглядів на сімейне життя та відсутності взаєморозуміння, що призводило до частих сварок. Почуття любові втрачено, примирення та подальше подружнє життя між ними неможливе. Майнового спору немає. Сторони наполягають на розірванні шлюбу, оскільки вважають, що шлюб існує лише формально і збереження їх сім'ї неможливе. Згідно ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких встановлених обставин справи слід вважати, що сім'я розпалась остаточно, примирення сторін неможливо і шлюб необхідно розірвати, а судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач 26 травня 2015 року звернулась до суду з указаним позовом, зазначивши, що сторони 14.07.2012 року зареєстрували шлюб, від якого вони мають сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивач переконаний, що збереження шлюбу є неможливим у зв'язку з цим, звернувся до суду та просить розірвати шлюб. Сторони у судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином, надали до суду письмові заяви, де просять справу слухати у їх відсутності, позивач позовні вимоги підтримує, відповідач позовні вимоги визнає (а.с.27,28). Відповідно до ст.174 ЦПК України, суд у разі визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції Сумської області, актовий запис № 66, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-БП №072505 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (стаття 56 СК України). За змістом\~статті 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи викладене та взаємну згоду сторін на припинення шлюбних відносин, суд дійшов висновку, що шлюб необхідно розірвати, а позов задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved