Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.09.2020 р. звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила: стягнути з відповідача на її користь за договором позики згідно розписки від 01.09.2019 р. суму основного боргу в розмірі 42 000,00 грн. основного боргу, а також проценти за користування позикою в сумі 12 600, 00 грн., 3% річних в сумі 1 312,61 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та судові витрати за послуги адвоката у розмірі 15 000 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 07.07.2017 р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був розірваний в добровільному порядку 27.11.2019 р. Солом`янським районним у місті Києві ВД РАЦС ГТУЮ у місті Києві, про що свідчить Свідоцтво про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 27.11.2019 р. 01.09.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач прийняв від позивача грошові кошти у розмірі 1 500,00 дол. США в борг і зобов`язався їх виплачувати під 2,5 % щомісячно, в гривні, по курсу діючому на момент оплати, що підтверджуються розпискою наданою відповідачем. Основну суму заборгованості відповідач зобов`язався повернути в строк, який буде зручним двом сторонам, але не пізніше 12 місяців з моменту написання даної розписки. Під час укладення Розписки від 01.09.2019 р. між сторонами була усна домовленість про те, що якщо відповідач прострочить виплату відсотків за користування грошовими коштами хоча б на один місяць, позивач має право достроково вимагати негайного повернення всіх грошових коштів в повному обсязі. Разом з тим, у визначений сторонами строк повернення позики, відповідач грошові кошти не повернув, а отже не виконав свої грошові зобов`язання за договором позики. При розмові з відповідачем стосовно своєчасної сплати грошових коштів за борговою розпискою, відповідач повідомив, що взагалі не збирається повертати позивачу позичені кошти та сплачувати відсотки за їх користування. На письмову вимогу позивача від 23.03.2020 р. щодо повернення заборгованості по розписці, а саме основну суму заборгованості в розмірі 1 500 доларів США та відсотки в розмірі 2,5 % за попередні місяці користування коштами, відповідач не надав відповіді, грошові кошти не повернув, що, на думку позивача, свідчить про небажання відповідача виконати взяті на себе зобов`язання та повернути позику в добровільному порядку. Враховуючи, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за договором позики, позивач, окрім основної суми боргу 42 000,00 грн. просить стягнути також з відповідача: проценти за користування позикою за період з 01.09.2019 р. по 15.09.2020 р. включно в розмірі 12 600 грн.; 3% річних за період 01.09.2019 р. по 15.09.2020 р. включно в розмірі 1 312,61 грн. Таким чином, як вказує позивач, оскільки їй не вдалося самостійно повернути належні їй кошти за договором позики шляхом переговорів та письмового звернення, вона вимушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 18.09.2020 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.09.2020 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Зазначила, що гроші передавались відповідачу під розписку, коли ще перебували у шлюбі, але вже вирішувалось питання про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Позивач отримала кошти від батька від продажу спадкової квартири. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначив, що відповідач кошти не отримував, але розписку писав. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, врахувавши їх доводи, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 01.09.2019 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 1500 доларів США, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк, який буде зручним двом сторонам, але не пізніше 12 місяців з моменту написання розписки, виплачувати відсотки в розмірі 2,5% щомісяця в гривні за курсом на день виплати, про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 01.09.2019 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконала, грошові кошти не повернула, жодних аргументованих пояснень щодо причин прострочення повернення коштів відповідач не надала, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно розписки від 01.09.2019 р., сторони встановили строк, який буде зручним двом сторонам, але не пізніше 12 місяців з моменту написання розписки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом, 01.09.2020 р. між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу в борг 1 500 доларів США, про що відповідачем була видана власноручна розписка. З розписки відповідача вбачається, що він зобов`язався повернути суму боргу у строк, який буде зручним двом сторонам, але не пізніше 12 місяців з моменту написання розписки. Позивач в судовому засіданні пояснила, що умови договору відповідачем не виконані, борг не повернуто. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В той же час, з точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач в судовому засіданні надала до суду оригінал розписки відповідача про отримання грошових коштів, наявність якої у нього є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення основної суми боргу за договором позики згідно розписки від 01.09.2019 р. в розмірі 1500 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу за договором позики згідно розписки від 01.09.2019 р. в розмірі 1 500 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 08.11.2021 р. (26, 102 грн.) - 39 153 гривень. Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за розпискою (договором позики), позивач, окрім основної суми боргу просила стягнути також з відповідача: проценти за користування позикою за період з 01.09.2019 р. по 15.09.2020 р. включно в розмірі 12 600 грн.; 3% річних за період 01.09.2019 р. по 15.09.2020 р. включно в розмірі 1 312,61 грн. Як передбачено ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відсоткова ставка 3% річних розраховується за формулою: (сума санкції) = (сума заборгованості) х 3 (процентна ставка) х (кількість днів прострочки) / (кількість днів у році) / (100%). Розрахунок: 1 500 дол. США х 3 х 381 / 365 / 100 х 26,102 = 1 174,59 грн. (три відсотки річних за весь час прострочення). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% за користування позикою, що розраховуються за період з 01.09.2019 р. по 15.09.2020 р. включно, в розмірі 1 174,59 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою за період з 01.09.2019 р. по 15.09.2020 р. включно в розмірі 12 600,00 грн., суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Предметом позовних вимог є договір позики грошових коштів від 01.09.2019 р., укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , відповідно до якого позивач надала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 1 500 доларів США, а відповідач взяв на себе зобов`язання їх виплачувати під 2,5 % щомісячно, в гривні, по курсу діючому на момент оплати, про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. Оригінал розписки було оглянуто судом в судовому засіданні. Позивачем до суду надано скрін-шот листа від [PERSON] від 26.12.2019 з копією квитанції про оплату відсотків за позикою, у відповідності до якої відповідачем сплачено відсоток за користування позикою у розмірі 873 грн. (квитанція № F24A712542874F64049 від 26.12.2019) Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача процентів за користування позикою за період з 01.09.2019 р. по 15.09.2020 р. включно в розмірі 10 872,00 грн. Розрахунок: 1 500 дол. США х 2,5 % = 37,5 дол. США х 12 = 450 дол. США х 26,102= 11 745,9 - 873 = 10 872,9 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики від 01.09.2019 р. в розмірі 39 153 грн., відсотки в розмірі 10 872, 9 грн. та 3% річних - 1 174,59 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. Що стосується стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Ці розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. Так, представництво інтересів позивача в суді здійснюваллось адвокатом Гарницьким П.П. відповідно до Договору про надання правової допомоги від 14 січня 2020 року. Згідно попереднього розрахунку, наданого до суду представником позивача, адвокатом Гарницьким П.П. планується витратити 14 годин., година роботи адвоката становить 2 500 грн. 11.09.2020 р. між адвокатом Гарницьким П.П. та Сергієнко А.Л. було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги, згідно якої правова допомога становить 15 000 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 38 від 11.09.2020 р. позивачем [PERSON] сплаченго адвокату Гарницькому П.П. 15 000 грн. При цьому, враховуючи предмет позову та незначну складність справи, час, витрачений адвокатом для надання послуг та обсяг таких, суд вважає, що сума 15000 грн. не є співмірною, а відтак, приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 5000 грн., що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких. Відповідно до статті 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить йому суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). За таких обставин, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу та стягнути відповідача на користь позивача судові витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial