Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 2.09.2016р. звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтувала тим, що знаходячись у шлюбі з відповідачем [PERSON] народила 15.09.2012 року доньку [PERSON], яка проживала з нею в м.Кодима, а відповідач мешкав окремо в м.Одеса. Не перешкоджаючи спілкуванню дитини з батьком, вона відпустила доньку до батька в м.Одесу, після чого останній її не повернув і відмовляється до цього часу це зробити. Зауважує, що відповідач настроює дитину проти неї, не надає достатнього часу на спілкування з дитиною, офіційно не працює, мешкає в квартирі своїх пристарілих батьків. Вказує, що вона працює, має постійне місце проживання, не має поганих звичок, приділяла достатньо уваги вихованню доньки. Просить суд визначити місце проживання доньки разом з нею за адресою Одеська область м.Кодима вулиця Мічуріна,24. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач проти позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити. Представники третіх осіб органів опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Кодимської районної державної адміністрації Одеської області до суду не явилися без поважних причин, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи у їх відсутність не надходило, їх неявка і думка щодо спору за вимогами законодавства не є обовязковими і не перешкоджають подальшому розгляду справи по суті. Вислухавши доводи осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України, здійснюючи цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та згідно з вимогами\~ст. 212 ЦПК України\~оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно\~ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до\~ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1\~ст. 14 СК України\~здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. В контексті викладеного слід розуміти, що право матері на утримання\~\~- це лише її право. Воно не може бути передане іншій особі, а тому здійснення сімейних прав не може полягати у їх відчуженні іншим особам. Згідно\~ст.160 СК України\~встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років. З конструкції даної статті убачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина житиме з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків. Частиною 1\~ст. 161 СК України\~передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Згідно зі\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю». Судом встановлено, що позивав перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 12 вересня 2012 року народила доньку [PERSON], яка мешкала з нею до вересня 2015 року в м.Кодима. Батьком дитини записаний відповідач. Тобто у даному випадку, відповідно до ст.160 СК України, батьки, до виникнення спору про розірвання шлюбу, визначилися про місце проживання дитини з матірю. Відповідач постійно з позивачем та дитиною не проживав, мешкав окремо, був зареєстрований за адресою [INFO]. 5.08.2015р. позивач звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з нею. Наприкінці серпня 2015 року відповідач, приїхавши до м.Кодима, з дозволу позивача на нетривале його відвідування, узяв доньку до себе до м.Одеса, і після цього відмовляється повернути доньку до матері, тобто фактично самотужки, без згоди матері, змінив раніше існуючи домовленість щодо проживання дитини з нею, до вирішення вказаного спору, при цьому до суду або до органів опіки та піклування з відповідним позовом або заявою про визначення місця проживання дитини з ним, відповідач не звертався. Позовні вимоги позивача [PERSON] рішенням Кодимського районного суду від 28.09.2015р. задоволені у повному обсязі. Скасовуючи рішення в частині залишення дитини проживати з [PERSON], апеляційний суд Одеської області в рішенні від 3.03.2016р. у справі №22-ц/785/440/16, зазначив, що така вимога [PERSON] не є вимогою про визначення місця проживання дитини. В запереченні та залі судового засідання відповідачем та його представником зазначено, що вони\~\~заперечують проти встановлення місця проживання доньки з позивачкою, посилаючись на те, що між сторонами була угода про проживання дитини з відповідачем. Однак така позиція сторони відповідача є хибною, та спростовується як матеріалами цієї справи так і висновками апеляційного суду Одеської області у вищевказаному рішенні від 3.03.2016р., згідно якого суд встановив, що фактично на час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матірю, існував спір про визначення місця проживання дитини, який у разі не досягнення згоди між батьками підлягав вирішенню відповідно до вимог ст.160,161 СК України, і в силу ст.61 ЦПК України цей факт щодо моменту виникнення спору доказуванню не підлягає. Дитина на час розгляду цієї справи продовжує проживати з батьком-відповідачем,\~\~в квартирі [ADDRESS], яка йому на праві власності не належить, з його пояснень він офіційно не працює. Позивачка має самостійний дохід, працює у фізичної особи-підприємця, проживає в окремому будинку зі своєю матірю, з акту обстеження матеріально-побутових умов від 21.12.2015р. вбачається задовільний стан її житла. В матеріалах справи відсутні докази неналежної поведінки або ставлення, відсутності любові та розуміння позивача щодо її доньки [PERSON], неналежного матеріального або морального забезпечення дитини з боку матері, як і докази чинення позивачем перешкод відповідачу у спілкування з дитиною. На підставі викладеного та того, що відповідачем по справі не наведені виключні обставини, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю, а також обґрунтовані доводи, підтверджені письмовими доказами, які б надавали підстави суду відмовити у визначенні місця проживання дитини з матірю, та беручи до уваги, що останній з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним не звертався, враховуючи, що відповідач забрав її від матері до досягнення трирічного віку і останній рік донька [PERSON] проживає з ним, приймаючи до уваги, що дитина не досягла такого віку та рівня розвитку,\~в якому б усвідомлювала сутність спірного питання, суд не вбачає необхідності зясовувати думку дитини в суді щодо визначення її місця проживання, і, приходить до висновку, що місце проживання дитини має бути визначено з матірю. Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Але при визначенні місця проживання дитини за Сімейним кодексом поняття місця проживання має інший зміст. Це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина, тому суд задовольняючи позов не повинен вказувати конкретну адресу проживання. Отже доводи позивача про те, що місцем проживання малолітньої доньки слід визначити певне конкретне місце проживання позивача не можуть бути задоволені оскільки визначення конкретної адреси не є передбаченим законом способом захисту порушеного права. Стороною відповідача не надано жодного доказу, в розмінні ст.10,60 ЦПК України, того, що дитині, яка була фактично відібрана від матері під час існування спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу, загрожувала будь-яка небезпека або ж з боку матері існувала аморальна поведінка. Твердження відповідача про те, що матір залишала дитину на тривалий час без стороннього нагляду, не належним чином виконувала свої батьківські обовязки та погрожувала продати дитину є голослівними та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Посилання відповідача та його представника на намагання позивача повернути дитину до себе, суд не вбачає як правопорушення, оскільки становище при якому дитина мешкала разом з позивачем існувало до виникнення вказаного спору. Суд не прийняв клопотання сторони відповідача про допит свідків, які б могли підтвердити факт вчинення сварок позивачкою при спробі забрати дитину з міста Одеси до місця свого проживання, оскільки такі факти не стосуються обставин та суті спору, та відмовив у прийнятті характеристики на [PERSON] з благодійного правозахисного фонду «Рутенія-Одеса», оскільки, як зазначив сам відповідач на запитання головуючого, він офіційно в цій організації не працює. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у сумі 551,20 грн.

Outcome: partial