Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач 22 січня 2014 року звернулась до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на часту у спільній сумісній власності. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою судовою колегією судової палати апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року позовні вимоги [PERSON].( [PERSON]) задоволенні частково. Встановлено факт спільного проживання однією родиною [PERSON].( [PERSON]) та [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ,в решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року,ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року скасовано, в частині встановлення факту спільного проживання та визнання права власності ? частину кімнати [ADDRESS];? частину гаражу, розташованого по [ADDRESS] та направлено на новий судовий розгляд суду першої інстанції, в іншій частині вимог рішення суду та ухвала апеляційного суду Харківської області залишені без змін. В судовому засіданні позивач та її представник,після збільшення позовних вимог прохали їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог [PERSON]( [PERSON]) пояснила ,що починаючи з 1987 року вона та [PERSON], знаходились у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу. Мешкали вони разом з початку в будинку [ADDRESS], який належав її родині. До цього в шлюбних відносинах з іншими особами не перебували. В 1991 році в даному будинку був зареєстрований [PERSON] Пізніше в 1997 році, вони разом придбали квартиру [ADDRESS] де мешкали включно до 2013 року. Від цих стосунків [INFO] у них народився син [PERSON],батьком якого в свідоцтві про народження записаний [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. За час спільного проживання вони як подружжя мали спільні права та обов'язки , займались підприємницькою діяльністю та вели спільне господарство. Отримані доходи вони вкладали у різні реі , в тому числі нерухомість. Після продажу в 1992 році будинку в с. Худоярове ,що належав її родині та квартири в м. Харкові у 1995 році ,вони отримали можливість придбати квартиру [ADDRESS], у якої мешкали до смерті [PERSON] Окрім того , в 2004 році вони придбали будинок [ADDRESS], який був знесений та замість нього був збудований гараж . Також ними була придбана кімната [ADDRESS]. Будівництва гаражу та покупка квартири були зроблені за її власні кошти від нерухомості , яка продавалась та належала саме їй та від підприємницької діяльності. Померлий був досить тяжкою людиною у спілкуванні, тому враховуючи його родинний уклад та звичаї , уся нерухомість була зареєстрована за [PERSON] Таким чином на теперішній час вона позбавлена можливості визнати за двобою права на вищевказане майно у іншій спосіб ,тому звернулась до суд та просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю як чоловіка та жінку без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1987 року по [INFO] , та визнати за нею справо власності на ? частини придбаного майна : кімнати [ADDRESS] та гаражу, розташованого по [ADDRESS]. Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та прохав їх задовольнити. [PERSON] в попередніх судових засідання позовні вимоги позивача визнавав частково, пояснивши,що дійсно [PERSON],який приходився йому рідним братом мешкав з позивачем, мають від стосунків сина, але заперечував проти визнання за позивачем права власності так як вони мали різні бюджети та доходи. В подальшому його інтереси представляв представник , що діє відповідно до договору, який позовні вимоги не визнав ,вважав їх безпідставними ,надуманими такими ,що не підлягають задоволенню. [PERSON] в судове засідання не з'явився , знаходиться під вартою , в письмових поясненнях, у повному обсязі ,визнав вимоги [PERSON].( [PERSON]) ,прохав їх задовольнити в повному обсязі. Вислухавши учасників судового процесу ,вивчивши матеріали справи суд дійшов наступного. Відповідно ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підстав і доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття60 ЦПК України передбачає , що кожна сторона зобов'язана довести тіобставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як пояснила позивач з 198 7 року вона почала жити разом з [PERSON] однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Цей факт підтверджується витягом з домової книги будинку №1, розташованого по [ADDRESS] де значаться зареєстрованими: [PERSON] з 17 квітня 1991 року; [PERSON] з 30 серпня 1996 року, [PERSON] з 6 травня 2003 року;[PERSON] з [INFO].( а.с.8-13). Вищевказана інформація знайшла своє підтвердження у довідки №3012 від 24 жовтня 2013 року виданої Шевченківської селищної ради (а.с.16). Цей факт також підтвердила свідок [PERSON] яка в судовому засіданні пояснила ,що є сестрою [PERSON] .Коли вона стала зустрічатися з [PERSON] то родина відала їй будинок де вони були зареєстровані , потім за загальні гроші та гроші від спадщини після смерті тітки вони придбали квартиру [ADDRESS]. [PERSON] був тяжкою людиною, високо мірно ставився до оточення. Але сестра його поважала, в 1991 році у них народився син. Гроші вони витрачали разом,покупали машини ,нерухомість .В 2004 році їх родина придбала будинок, який знесли, а замість нього побудували гараж. Будівництвом займалась сестра, також грошима допомагав їх брат , який мешкає в Росії . Також для сина , який навчався у м. Харкові , сестра купила кімнату у комунальній квартирі. Враховуючи характер [PERSON], звичаї у його родині все майно записувалось на нього. Завадити цьому ніхто не міг, хоча сестрі про це неодноразово натякали. Свідок [PERSON], пояснила , що тривалий час знайома з родиною [PERSON],робила ремонт у квартирі [ADDRESS], також робила ремонт к гараж, якій розташований по [ADDRESS] , яку придбали для сина, знала,що вони одна родина. [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт того, що знає родину [PERSON] [PERSON] тривалий час , пояснила ,що подружжя займалось підприємницькою діяльністю, разом придбали квартиру [ADDRESS], мешкали вони разом однією родиною, мають сина,що вони не перебували в зареєстрованому шлюбі, дізналась після смерті [PERSON] З свідоцтва про народження ( [NUMBER] , виданого РВАЦС с.м.т. Шевченкове 18 червня 1991 року ) [INFO] народився [PERSON] ,батьками якого в свідоцтві про народження вказано відповідно :[PERSON] та [PERSON]( а.с.14 ) Зі змісту акту обстеження житлово - побутових умов №2, складеного у період 1988 року до вересня 2013 року , вбачається ,що [PERSON] та [PERSON] мешкали спільно, однією родиною у [ADDRESS], вели спільне господарство, сумісний бізнес, мають спільну дитину [PERSON] ,[INFO]( т.1 а.с.15). З повідомлень правління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Надія» датованих 15 жовтня 2007 року на 8 червня 2008 року вбачається , що про наявність заборгованості та технічне обслуговування будинку повідомлялись [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS](т1а.с.126,127). Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила,що є сусідкою [PERSON], з 1997 року , також вона працювала головою об'єднання будинку . Підтвердила факт того , що [PERSON] та [PERSON] мешкали однією родиною, мали спільне господарство,хоча власником квартири значився [PERSON] комунальні платежі сплачувала [PERSON] Проте ,що останні жили без шлюбу дізналась у 2013 році. Також зазначила, що [PERSON] був специфічною людиною, пояснила ,що була свідком сварок між подружжя,не дуже чемного відношення [PERSON] до [PERSON], також він погано ставився до інших сусідів , не поважав ні їх , ні проблеми будинку. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти зайняття [PERSON] та [PERSON] підприємницькою діяльністю , що засвідчені витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців(т.1 а.с.98-100). Довідкою Шевченківського відділення Куп'янської об'єднаної ДПІ ГУМ у Харківській області від 11 липня 2014 року (а.с.124). Надані для огляду в судовому засіданні фотокартки засвідчують ,що між [PERSON] та [PERSON] існували відношення як чоловіка та жінки,що згідно ст.3 Сімейного Кодексу України є сім'єю , тобто особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно п.5 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Виходячи з вищевказаного, встановлення факту проживання однією сім'єю , як чоловік та дружина, має для позивача юридичне значення, оскільки відповідно до норм діючого законодавства вона може мати право на спільне придбане майно як дружина і спадкоємиця , але відсутність підтвердження вказаних обставин може позбавити її вказаних прав. Таким чином, судом достовірно встановлено, що [PERSON] і [PERSON] проживали разом однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 1987 року по день смерті [PERSON], а тому вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1987 року по день смерті останнього [INFO] є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та показами свідків, з умов виваженості, розумності і справедливості , суд вважає ,що вимоги [PERSON] в цієї частині є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Стосовно вимог про визнання права власності на спільне майно, суд дійшов наступного. Враховуючи рішення викладене в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року , яка відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України є преюдиціальною , вимоги про визнання права власності на спільне майно суд розглядає в рамках збільшених позовних вимог. Судом встановлено та не заперечується сторонами ,що [INFO] [PERSON] придбав у власність кімнату [ADDRESS] за 64 000.00 грн.(а.с.167-168). Відомості про те ,що [PERSON] мала намір придбати квартиру для сина в м. Харкові також підтвердили свідки [PERSON] ,[PERSON] Як зазначила свідок [PERSON], допита в судовому засіданні вона на той час працювала ріелтором в агентстві нерухомості ТОВ« Харків ріелтер». Познайомилась з [PERSON] випадково, під час розмови остання повідомила,що шукає квартиру у м. Харкові для свого сина , який там навчається. Нею був запропонований варіант кімнати [ADDRESS]. Побачивши квартиру [PERSON] дала згоду на її оформлення. Після проведення відповідних перевірок ,було призначено час укладання угоди. Коли вони прийшли до нотаріуса то з'ясувалось, ,що квартиру будуть оформлять на чоловіка [PERSON], тоді ж вона дізналась ,що вони офіційно у шлюбі не зареєстровані. Квартира було продана за 64 000.00 грн. Розрахунком займалась саме [PERSON],[PERSON] тільки розписався у договорі, сказавши що усім займається жінка. У відповідності до частин1, 2 ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної умісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єтом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюб іміж собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Спільне проживання жінки та чоловіка породжує спільну сумісну власність лише при наявності сім'ї, а сім'ю згідно із ст.3 Сімейного Кодексу України складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Тобто, при застосуванні ст.74 Сімейного кодексу України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім цього, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Виходячи з наданих до суду доказів, правових норм , суд дійшов висновку,що вищевказана квартира була придбана в період проживання [PERSON], та [PERSON] однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період тому вимога про визнання за [PERSON] права власності на ? частину зазначеної вище квартири є доведеною та такою ,що підлягає задоволенню. Протилежного відповідачем та його представником суду не надано. Вирішуючи питання,стосовно визнання права власності позивача на ? частину гаражу, розташованого по вул. Леніна , 10 суд виходить з наступного. Матеріали справи містять договір купівлі - продажі від 10 лютого 2004 року на ім'я [PERSON],згідно якого останній придбав житловий будинок [ADDRESS]. з надвірними будівлями,а саме: сараєм,гаражем,огорожею. Згідно висновку районного архітектора Харківської області від 18 березня 2004 року земельна ділянка ,розташована по [ADDRESS] використовується за призначенням, землекористування відповідає вимогам містобудування. Відповідно рішення №249 виконавчого комітету Шевченківської селищної ради Харківської області від 4 червня 2004 року про дозвіл на знесення сараїв для розширення гаражу та послідуючим зносом існуючого житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] дозволено знесення сараїв для розширення гаражу розміром 5.5х5.0 та знесення існуючого житлового будинку. З пояснень сторін вбачається , що зазначений будинок було знесений, а на його місці як зазначає [PERSON] за її ініціативою був побудований гараж «Г» 5.0х14.0 м .кв. Будівництвом гаражу займалась особисто вона . Необхідність в ньому виникла у зв'язку з бажанням придбання автомобіля «Газель», купленого в 2005 році. Нею покупались будівельні матеріали ,наймались робітники. Більшість товару давалась в кредит , після сплати їх вартості їй були надані відповідні квитанції( т.2 а.с.95-100). Факт будування гаражу та активну участь у будівництві [PERSON] засвідчили свідки [PERSON], [PERSON] [PERSON] . Останній в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] безпосередньо покупала відповідні матеріали ,запрошувала працівників та сплачувала по рахунках. Все робилось для родини. Визначаючи правовий режим спірного об'єкту, суд виходить з наступного. За правилами ст. 377 Цивільного кодексу України( в редакції що діяла на час виникнення правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок та , будівлю споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміні її цільового призначення , у розмірах встановлених договором. Згідно витягу про об'єкт нерухомого майна ( №5993248 від 10 липня 2013року),[PERSON] мав у власності земельну ділянку розташовану по [ADDRESS], призначення об'єкта для індивідуального житлового гаражного і дачного будівництва(т.2 а.с.74). Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 20 грудня 2013 року КП Бюро технічної інвентаризації Шевченківське, гараж ,розташований по [ADDRESS], власником якого значиться [PERSON], є самочинним будівництвом(т.2. а.с.62-63). Згідно зі ст. 29 Закону України «Про планування та забудову територій», здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самочинним будівництвом. У п.12 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 30 березня 2012 року ,у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, зазначено ,що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 Цивільного кодексу України ), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 Цивільного кодексу України). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Згідно ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Як вказано у ст. 79 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових будівель і споруд. Відповідно до статті 375 Цивільного кодексу України право власності на зведені будівлі, споруди та інше нерухоме майно набуває власник земельної ділянки. При цьому визначено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного Кодексу України нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У листі Міністерства юстиції України від 19 жовтня 2007 року № 19-39-827 «Щодо надання роз'яснення деяких питань законодавства, пов'язаних з державною реєстрацією прав власності на нерухоме майно», зазначається, що Державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснюється у відповідності до вимог Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року N 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за N 157/6445 відповідно до якого така державна реєстрація прав власності здійснюється на підставі правовстановлювальних документів. Так, згідно із пунктом 6.1 Тимчасового положення у разі наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для забудови та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію органами місцевого самоврядування, зокрема, на новозбудовані об'єкти нерухомого майна видається свідоцтво про право власності, яке і є правовстановлювальним документом. Крім того, одним із правовстановлювальних документів, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, є також рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна (пункт 10 додатка 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення). Відповідно до частини другої статті 376 Цивільного Кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тобто, виходячи з положень статті 376 Цивільного Кодексу України, право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а з спеціальному - на підставі рішення суду. У разі, якщо право власності на новостворене нерухоме майно виникає у загальному порядку, документом, що підтверджує це право, є свідоцтво про право власності, а у разі визнання (у визначених випадках) права власності на це майно судом, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. Саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. При цьому документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються. Аналізуючи зазначені норми державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням ,права, яке вже виникло до її проведення, тобто сама реєстрація згідно з законодавством не є правовстановлюючим чинником , а є лише фактом визнання цього права з боку держави. Тому суд вважає, що здійснена забудова гаражу є самочинним будівництвом, оскільки воно здійснювалось, хоча і на належній [PERSON] земельній ділянці, з отриманням належного дозволу, але без затвердженого проекту. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 2 ст. 328 Цивільного Кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи те, що закон не містить жодної норми, яка б прямо встановлювала неправомірність набуття права власності на самочинно збудований будинок питання щодо законності набуття права власності належить до компетенції суду. Як встановлено в судовому засіданні, в результаті забудови вищевказаного гаражу не були порушені чиї б то не було законні права та інтереси. Зі змісту технічного висновку про стан будівельної конструкції гаражу літ «Г», розташованого по [ADDRESS] і можливість його подальшої експлуатації, виготовленого на замовлення позивача ФЛП «[PERSON].»(експерт [PERSON],кваліфікаційний сертифікат [NUMBER] виданий 22 лютого 2013 року), вбачається ,що його технічна експлуатація можлива, дефектів у несучих конструкціях та фундаменті будівлі відсутні. Технічний стан будівлі в цілому забезпечений належною експлуатацією та забезпечує безпеку життю та здоров'ю користувачів. Технічні рішення ,прийняті при забудові нежитлового приміщення відповідають нормам та правилам державних стандартів будівництва , санітарним протипожежним нормам ( т.2 а.с.157-164). Будівництво належного гаражу на момент розгляду справи завершено у повному обсязі. Новостворене нерухоме майно відповідає вимогам ст. 41 Конституції України, а саме: не спричиняє шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, не погіршує екологічну ситуацію та природні якості землі. Як зазначила позивач при житті [PERSON] звертався у встановленому поряду до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про прийняття до експлуатації гаражу, але рішення стосовно цього не прийнято; нею був сплачений відповідний штраф одночасно, припис про знесення забудови, приведення приміщень до первісного стану відповідними органами не видавався. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В п. 9 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»вказано ,що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на викладене,правові позиції , суд дійшов висновку ,що [PERSON] набув права власності на гараж розташований по [ADDRESS] , виходячи з положень ч. 3 ст. 367 Цивільного кодексу України ,що є підставою згідно положень ст. 74 Сімейного кодексу України для визнання його спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] його ? частини. Протилежного відповідачем та його представником суду не надано. Оцінивши надані докази у їх сукупності , надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку що позовні вимоги позивача є доведеними та такими,що підлягають задоволенню.

Outcome: approved