Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.11.2012 року звернулася в суд із позовною заявою, уточненою у ході судового розгляду справи, в якій просить встановити факт неправильності змісту рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]», що полягає у неправильності її імені, визнати незаконним рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку» у частині внесення у список відповідача [PERSON] щодо права на земельну ділянку площею 0, 84 га. та зобов'язати останнього повернути земельну ділянку площею 0, 84 га., розташовану у с. Либохора Сколівського району Львівської області у її користування. Судові витрати просить покласти на відповідачів у солідарному порядку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно вказаного вище рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» їй виділено земельну ділянку площею 0, 50 га. в урочищі «Лани» у с. Либохора Сколівського району Львівської області, якою вона з зазначеного часу періодично користувалася. У 2011 році вона звернулася у Либохорівську сільську раду Сколівського району Львівської області із заявою про передачу їй у власність згаданої земельної ділянки, якою вона періодично користувалася, однак їй повідомлено, що така земельна ділянка рішенням Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку» передана у власність відповідачу [PERSON]. Зазначене рішення сільської ради вона вважає незаконним, так як таким порушено її права землекористувача, а саме повністю передано земельну ділянку площею 0, 50 га. в урочищі «Лани» у с. Либохора Сколівського району Львівської області у власність відповідача [PERSON] без її згоди на вилучення з користування. Вже у ході судового розгляду справи вона звернула увагу на те, що у рішенні виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» допущено помилку у її імені, так як вказано, що вона [PERSON], а не [PERSON], що не відповідає дійсності. Відтак, вона, дізнавшись про порушення своїх прав, змушена була заявити також вимогу про встановлення факту неправильності змісту такого рішення при вирішенні даного спору, оскільки вбачається спір про право користування земельною ділянкою. До того ж, вона у серпні 2013 року зверталася до виконавчого комітету Тухлянської сільської ради Сколівського району Львівської області про виправлення описки у рішенні, однак жодної відповіді на таку заяву не одержала. Оскільки відповідач [PERSON] добровільно відмовляється повернути спірну земельну ділянку у її належне користування, вона була змушена звертатися до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів. Належним чином уповноважені представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 3-4), заяві про уточнення позовних вимог (а. с. 79-80) та доповненнях до позовної заяви (а. с. 83-84). У судовому засіданні надали пояснення, аналогічні наведеним в уточненому позові та доповненнях до нього. Також додали, що їх довіритель не просить поновити строк позовної давності за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема як у частині позовної вимоги про встановлення факту неправильності змісту рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]», так і у частині позовної вимоги про визнання частково незаконним рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку», оскільки про порушення своїх прав дізналася лише усередині 2011 року та усередині 2013 році відповідно, відтак встановлений трьохрічний строк позовної давності не пропущено. Належним чином уповноважений представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав, наведених у письмовому запереченні на позовну заяву від 18.07.2013 року (а. с. 77), а також подав письмову заяву від 05.02.2014 року (а. с. 125) про застосування позовної давності щодо позовної вимоги про встановлення факту неправильності змісту рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]». У судовому засіданні надав пояснення, згідно з якими позивач звернулася із позовною вимогою про встановлення факту неправильності згаданого вище рішення лише у ході судового розгляду даної справи, а саме 29.10.2013 року у доповненнях до уточненого позову, пропустивши таким чином встановлений законом трьохрічний строк позовної давності для звернення за захистом свого порушеного права, так як з часу прийняття такого рішення виконавчого комітету і до 29.10.2013 року минуло понад 21 рік. Поновити такий строк позивач не просить, про причини поважності пропуску строку позовної давності не зазначає. Відтак, у задоволенні згаданої вище позовної вимоги слід відмовити у зв'язку із пропуском позовної давності. Що стосується позовних вимог про визнання незаконним рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку» у частині внесення у список його довірителя [PERSON] щодо права на земельну ділянку площею 0, 84 га. та зобов'язання останнього повернути земельну ділянку площею 0, 84 га., розташовану у с. Либохора Сколівського району Львівської області, то у задоволенні таких вимог слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Посилається на відсутність доказів, які б підтверджували факт перебування спірної земельної ділянки у користуванні позивача, оскільки у неї відсутні будь-які правовстановлюючі документи на таку земельну ділянку у відповідності до діючого на той час земельного законодавства. За таких обставин вважає, що позивачу взагалі не належить право вимоги порушених прав землекористування. У зв'язку з вказаним, вважає позовні вимоги надуманими та необґрунтованими і просить у задоволенні таких відмовити у повному обсязі. Належним чином уповноважений представник відповідача Либохорівської сільської ради Сколівського району Львівської області - сільський голова Кінаш Ю.М. у судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог заперечив у повному обсязі, вважає позовні вимоги надуманими та необґрунтованими. Надав пояснення, згідно з якими про допущену описку (про неправильність) у рішенні виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» йому нічого невідомо, однак вважає, що таку можна виправити шляхом звернення з відповідною заявою про внесення змін у рішення, як це, зазвичай, і відбувається на практиці. Що стосується рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку», то таким лише у процесі роздержавлення і приватизації земель НСГП ім. І. Франка Либохорівської сільської Ради народних депутатів затверджено список осіб, які мають право на середню земельну частку Либохорівської сільської ради Сколівського району Львівської області, куди увійшов відповідач [PERSON]. Позивач [PERSON] у згаданий список не увійшла, так як відповідного права на середню земельну частку не мала. Натомість, земельна ділянка загальною площею 0, 84 га. у с. Либохора Сколівського району Львівської області була надана у власність відповідачу [PERSON] рішенням Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 22.10.1995 року «Про хід приватизації землі та державного майна жителями села». Вважає, що відповідач [PERSON] правомірно набув у власність згадану вище земельну ділянку на підставі вказаного рішення № 16 від 22.10.1995 року. З огляду на вказане, просив у задоволенні уточнених позовних відмовити. Відповідач Тухлянська сільська рада Сколівського району Львівської області явку компетентного представника у судове засідання не забезпечила, однак подала на адресу суду клопотання вх. № 5867 від 20.12.2013 року (а. с. 102), в якому просила проводити розгляд справи у відсутності такого представника за наявними у матеріалах справи доказами. При вирішенні спору покладається на розсуд суду. Вказане клопотання після його обговорення учасниками судового процесу у ході розгляду судом було задоволено, а розгляд справи ухвалено проводити у відсутності компетентного представника Тухлянської сільської ради Сколівського району Львівської області. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які з'явилися у судове засідання, давши належну оцінку доказам у справі, суд вважає, що заява про застосування позовної давності у справі не може бути задоволеною, позовні вимоги підлягають розгляду по суті, а у задоволенні таких слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України для захисту цивільного права або інтересу встановлюється позовна давність. Відповідно до ст. ст. 257 та 258 вказаного Кодексу встановлюється загальна та спеціальна позовна давність. До вимог про захист прав та інтересів, з якими звернулася позивач [PERSON], застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, оскільки такі вимоги не входять у чітко визначений перелік вимог, до яких застосовується спеціальна позовна давність. Перебіг позовної давності у відповідності до ч. 1 ст. 261 вказаного Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З поданої позивачем позовної заяви, уточненої позовної заяви, а також з пояснень її представників у судовому засіданні встановлено, що про існування оспорюваного рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку», позивачу стало відомо лише усередині 2011 року з усних відповідей представників сільської ради на її звернення з приводу можливості приватизації земельної ділянки, якою вона періодично користувалася. Про допущену помилку у рішенні виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» їй стало відомо лише усередині 2013 року, вже уході розгляду судом даної справи, оскільки до того часу вона не звертала увагу на детальний зміст такого рішення. Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні об'єктивні дані, які б спростовували вказані вище обставини щодо часу, коли позивач [PERSON] довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, перебіг позовної давності у даному випадку почався з середини 2011 року та середини 2013 року відповідно, у зв'язку з чим строк позовної давності не пропущено. Відповідно, немає підстав для застосування позовної давності та задоволення заяви з вказаного приводу. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 234 ЦПК України вимоги про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку окремого провадження. Однак, встановлення факту неправильності змісту рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]», що полягає у неправильності імені, у даному випадку пов'язується із наступним вирішенням спору про право, зокрема право на користування земельною ділянкою площею 0, 50 га. в урочищі «Лани» у с. Либохора Сколівського району Львівської області, у зв'язку з чим суд вважав за доцільне розглядати вказану вище вимогу у порядку позовного провадження разом із вимогами про визнання незаконним рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку» у частині внесення у список [PERSON] щодо права на земельну ділянку площею 0, 84 га. та зобов'язання останнього повернути земельну ділянку площею 0, 84 га., розташовану у с. Либохора Сколівського району Львівської області у користування позивача [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 і 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Одними із способів захисту особою свого цивільного права є визнання незаконним рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Частина 2 ст. 16 ЦК України, окрім визначеного переліку, передбачає також право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Чинним ЦПК України (ст. 256 ЦПК України) передбачено можливість захисту цивільного права чи інтересу шляхом встановлення фактів, що мають юридичне значення, а також наведено перелік фактів, які можуть бути встановлені судом. Такий перелік не є вичерпним, оскільки за змістом ч. 2 згаданої норми у судовому засіданні можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» (а. с. 5, 118) не є правовстановлюючим документом у розумінні вимог діючого законодавства, а, відтак, факт про належність такого документа особі суд встановлювати не вправі. До того ж, як встановлено судом, у такому рішенні допущена описка в імені позивача, як особи, що звернулася до виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області із відповідною заявою про виділення земельної ділянки. Зазначена описка може бути усунена іншим шляхом. Так, орган місцевого самоврядування та його виконавчі органи наділені правом самостійно усувати всілякого роду дрібні описки чи помилки, допущені у прийнятих рішеннях, шляхом внесення відповідних змін у такі рішення. Відтак, позивач [PERSON] вправі була скористатись такою можливістю, оскільки фактично допущена описка у згаданому рішенні. Факт звернення позивача 27.08.2013 року до виконавчого комітету Тухлянської сільської ради Сколівського району Львівської області із заявою про виправлення описки у рішенні № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» (а. с. 85-86) не є доказом на підтвердження того, що остання скористалась таким правом і отримала відмову, так як жодного рішення з вказаного приводу виконавчим комітетом не приймалось. Більше того, як зазначили представники позивача у судовому засіданні, доля поданої їх довірителем заяви невідома і, очевидно, заява по суті розглянута не була. З огляду на вказане, позовна вимога про встановлення факту неправильності змісту рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]», враховуючи, що законом передбачений інший порядок усунення допущеної описки у змісті рішення органу місцевого самоврядування, а також те, що позивач фактично такою можливістю не скористалася, є передчасною і задоволенню не підлягає. Разом з тим, навіть у разі встановлення судом факту неправильності змісту рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» і, відповідно, виділення земельної ділянки саме позивачу, таке рішення не може вважатися тим документом, яке посвідчує право позивача на користування наданою земельною ділянкою. Так, за змістом ст. 22 ЗК України, що набрав чинності 15.03.1991 року і втратив чинність 01.01.2002 року (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки у натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до ч. 1 ст. 23 вказаного Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Однак, на підтвердження позовних вимог та наявності права на земельну ділянку площею 0, 50 га. у с. Либохора Сколівського району Львівської області, за захистом якого позивач [PERSON] звернулася до суду, нею подано лише копію вже згаданого вище рішення виконавчого комітету Тухлянської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» (а. с. 5, 118). Відповідне рішення Тухлянської сільської ради Сколівського району Львівської області чи Либохорівської сільської ради Сколівського району Львівської області про надання вказаної земельної ділянки у власність чи користування з наступним визначенням меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та видачею державного акта позивачем [PERSON] не подане і у матеріалах справи відсутнє. Фактичне землекористування без наявності у особи (у даному випадку позивача [PERSON].) правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може бути визнано тотожним правовому статусу належного землекористувача. Таким чином судом встановлено, що спірна земельна ділянка ніколи не перебувала і не перебуває у власності чи користуванні позивача [PERSON]. Відповідно, позивачу [PERSON] не належить право вимоги про захист порушених прав землекористування. До того ж, позивачем самостійно визначено, що спірна земельна ділянка виділена саме у користування, оскільки про таке у рішенні № 16 від 10.04.1992 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON]» не йдеться і залишається незрозумілим, для чого саме виділено таку земельну ділянку і на якому праві. З огляду на вказане, рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку» у частині внесення у список відповідача [PERSON] щодо права на земельну ділянку площею 0, 84 га. у с. Либохора Сколівського району Львівської області повинне залишатися у законній силі. Ще однією підставою для цього служить і той факт, що, як встановлено судом, відповідачу [PERSON] вказана земельна ділянка надавалася у власність зовсім іншим рішенням, а саме рішенням Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 16 від 22.10.1995 року «Про хід приватизації землі та державного майна жителями села» (а. с. 113-117), яке позивачем не оспорюється. Оскільки, як уже йшлося вище, позивачу [PERSON] не належить право вимоги про захист порушених прав землекористування, підстав для визнання незаконним рішення Либохорівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області № 24 від 22.10.1995 року «Про затвердження списку осіб, які мають право на середню земельну частку» у частині внесення у список відповідача [PERSON] щодо права на земельну ділянку площею 0, 84 га. у с. Либохора Сколівського району Львівської області немає, то й, відповідно, не може бути задоволена і позовна вимога про зобов'язання останнього повернути спірну земельну ділянку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідачів у користь позивача не підлягають стягненню і судові витрати у справі.

Outcome: dismissed