Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ « ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору №МКZ7GF00000116 від 01.08.2005 року. Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 01.08.2005 року між ПАТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №МКZ7GF00000116. Відповідно до п. 1.1 даного договору Банк зобов'язався надати позичальнику [PERSON] кредитні кошти готівкою через касу на термін по 31.07.2025 року включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 28200 доларів США. Позивач вказує , що відповідно до заяви на видачу готівки №1 від 01.08.2005 року [PERSON] отримав 111100 грн. що еквівалентно 22000 доларів США. Про те, що позивач мав отримати кредит у розмірі 28 200 доларів США він дізнався із позовної заяви та додатків до неї під час звернення 13.08.2015 року Банку до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитом. Підставою недійсності кредитного договору представник позивача зазначає те, що ПАТ КБ « ПриватБанк» ввів в оману позивача та не виконав умови кредитного договору та замість 28 200 доларів США видав йому через касу готівкою суму у розмірі 22000 доларів США. Окрім того представник позивача посилається на те, що позивач не володів інформацією щодо суми отримання кредиту, так як свій дублікат договору не отримав, а усно був повідомлений про необхідність сплати 270 доларів США щомісяця. З посиланням на те, що Банк при укладанні договору ввів позивача [PERSON] в оману та не виконав умови кредитного договору, просить суд визнати недійсним пункт 1.1 кредитний договір №МКZ7GF00000116 від 01.08.2005 року на підставі ст. 230 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. Вказав, що згідно договору банк зобовязався надати йому 28200 доларів США, однак надав 111 100, 00 грн., що еквівалентно 22000 доларів США, тобто не виконав умови договору. У звязку з чим просить суд визнати недійсним пункт 1.1 кредитного договору №МКZ7GF00000116 від 01.08.2005 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав , просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні вказаним. Вказав, що в ході розгляду справи за позовом ПАТ КБ « ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення суми боргу, позивач дізнався про те, що згідно умов кредитного договору він мав отримати 28 200 доларів США, однак Банк не виконав свої зобовязання і не видав позивачу суму в розмірі 28 200 доларів США. Вважає , що Банк ввів в оману позивача і не виконав умови договору. Просить суд визнати недійсним пункт 1.1 кредитного договору №МКZ7GF00000116 від 01.08.2005 року з підстав введення позивача в оману. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав необгрунтованості. Відповідно до п.1.1 крдитного договору Банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти шляхом готівкою через касу в розмірі 28200 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості в сумі 22000 доларів США і на оплату страхоих платежів в сумі 6200 доларів США. Позивач [PERSON] визнав , що отримав кошти в сумі 22000 доларів США. Вказує на те, що ухвалою апеляційного суду від 23.03.2017 року встановлено дійсність кредитного договору та факт видачі кредиту в сумі 22000 доларів США і на оплату страхових платежів в сумі 6200 доларів США. Просив відмовити в задоволенні позову. Після оголошеної в судовому засіданні перерви представник відповідча просив суд при вирішенні спору застосувати строк позовної давності. 11.12.2017 року представником відповідача ПАТ КБ « ПриватБанк» подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. 27.02.2018 року представником відповідача ПАТ КБ « ПриватБанк» подано до суду заяву про відкладення розгляду справи і про подальшу участь представника у розгляді справи в режимі відеоконференції. 27.02.2018 року представником відповідача ПАТ КБ « ПриватБанк» подано до суду заяву про зстсування строку позовної давності. В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії: 28.02.2018 року ухвалою судді задоволено клопотання представника відповідача ПАТ КБ « ПриватБанк» про подальшу участь представника у розгляді справи в режимі відеоконференції. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з влас-ної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Як роз'яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Судом встановлено, що 01.08.2005 року між ПАТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №МКZ7GF00000116 , за умовами якого банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом : готівкою через касу, на термін по 31 липня 2025 р. включно у вигляді невідновлювальної лінії в розмірі 28200,00 доларів США на наступні цілі: придбання 2/8 житлового будинку в сумі 22000, 00 доларів США і на оплату страхових платежів в сумі 6200,00 доларів США із сплатою відсотків за його користування. Згідно заяви на видачу кредиту №1 від 01.08.2005 року [PERSON] отримав кредит в сумі 22000, 00 доларів США, еквівалент у гривнях 111 100,00 грн. і вказані обставини сторонами не оспорюются. Під час перегляду рішенння Ужгородського міськрайонного суду від 14.09.2016 року по справі за позовом ПАТ КБ « ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором в апеляційному порядку , колегією суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області під час розгляду справи встановлено, що сума в розмірі 6200,00 доларів США є страховими платежами і на неї відсотки та штрафні санкції не нараховувалися, що стверджується ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області від 23.03.2017 року. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до вимог ст. 230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосува-ла обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, позивач суду не надав. Будь-яких доказів обману з боку банку при підписанні Кредитного договору та домовленостей, визначених у ньому, у тому числі цілі на які видавались кошти, зазначені в договорі, суду не надано, і не встановлено таких у судовому засіданні. Зі змісту укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що при його укладенністорони досягли всіх його істотних умов, визначили суму кредиту, розмір відсотків, строки погашення кредиту, процедуру видачі коштів. В момент укладення кредитного договору між сторонами позивач не був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, а тому волевиявлення позивача на укладення кредит- ного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом перевірки, не суперечили його волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Посилання позивача і його представника на те, що Банк не виконав умови договору , не видавши кредит в сумі 28200 доларів США ,як на підставу визнання договору недійсним, є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання договору, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких належних доказів протилежного суду не надано. Подальші обставини, які виникли після укладення договору, у тому числі повязані з його не виконанням , не можуть слугувати підставою для визнання правочину недійсним. Отже, підстави вважати, що спірний договір, у тому числі п.1.1 договору був укладений під впливом обману позивача з боку ПАТ КБ « ПриватБанк» відсутні. Оцінюючи заяву ПАТ КБ « ПриватБанк» про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз'яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. При цьому, в судовому засіданні не виявлено підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника ПАТ КБ « ПриватБанк» щодо позовних вимог. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосу-вання відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішен-ня, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, з огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини , суд приходить до висновку про те, що відсутні будь-які правові підстави для визнання недійсним п.1.1 кредитного договору №МКZ7GF00000116 від 01.08.2005 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ « ПриватБанк» , а відтак позовні вимоги є безпідставними, не обгрунтованими і до задоволення не підлягають, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів в суді ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідачів судових витрат суд не вбачає.

Outcome: dismissed