Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивач 7 листопада 2019 року звернувся у суд з позовом про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, покликаючись на те, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 березня 2010 року. Під час шлюбу народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Однак спільне життя у нього з відповідачкою не склалось, так як між ними не було взаєморозуміння, вони виявилися людьми з різними поглядами на життя, через що виникали сварки, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. З 2014 року вони проживають окремо і не підтримують сімейних відносин, чому їх сім`я розпалася остаточно і примирення між ними неможливе. За наведеного, просить позов задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи, а також просить розглядати справу без його участі, що суд вважає за можливе. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, причину неявки не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений один із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 березня 2010 року /а.с.3/ . Під час шлюбу народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Судом беззаперечно встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, вже довгий час вони проживають окремо і не підтримують сімейних відносин, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини і збереження шлюбу суперечить інтересам, як позивача, так і відповідачки. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони не проживають разом і не підтримують сімейних відносин вже довгий час, позивач втратив до відповідачки хороші почуття і помиритися з нею не бажає, а тому цей шлюб слід розірвати. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення На підставі ст.ст.12, 89, 264, 265, 280, 282 ЦПК України,

Outcome: approved