Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.02.2019 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем по справі позивач знаходився у трудових відносинах з 26.01.1998 року по 28.10.2004 року та з 25.11.2014 року по 06.07.2017 року, загалом більше девяти років, був звільнений з посади гірничого майстра підземного з повним робочим днем в шахті, в останнє його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком, що підтверджується копією трудової книжки. 17.09.2018 року був складений акт причин виникнення хронічного професійного захворювання, згідно якому зазначено, що професійне захворювання виникло в звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості під впливом шкідливого фактора пил, шум. Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці імені [PERSON] національної академії медичних наук України» Клініки професійних захворювань № 21/467 від 24.05.2018 року йому було встановлено наступний діагноз: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.), хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.) за класифікацією [PERSON] та [PERSON], - захворювання професійні, встановлені вперше, встановлено обставини та причини професійних захворювань. 11.12.2018 року згідно довідці МСЕК позивачу вперше встановлено 55 % втрати професійної працездатності за сукупністю професійних захворювань та третю групу інвалідності, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні. Протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах. Лікування за наслідками професійних захворювань позивач продовжує і зараз. Стан його здоровя залишається досить тяжким, в звязку з чим він відчуває великий дискомфорт. Він і надалі потребує лікування. Позивач вважає, що внаслідок професійних захворювань йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав і продовжує зазнавати дуже сильного фізичного болю і страждань, після одержання інвалідності і втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму. Все це разом вплинуло на його образ життя, на сімейний бюджет, оскільки для лікування необхідні чималі кошти. Внаслідок професійного захворювання він втратив нормальні життєві зв'язки і йому доводиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не може реалізовувати в повній мірі свої повсякденні заняття, звички та бажання. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на його душевному стані. Він відчуває душевні страждання та переживання, у нього зявилося почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків захворювань та тяжкого стану його здоровя. У нього критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому та соціальному відношенні, громадянина. Заподіяну позивачу моральну шкоду він оцінює у 150\~000 грн. Оцінюючи моральну шкоду в зазначену суму, він виходив з тривалості та глибини моральних та фізичних страждань, тяжкості захворювань, з безлічі негативних наслідків для нього, які виникли внаслідок отримання професійних захворювань, а також незворотності значного погіршення стану його здоровя. 1 18 лютого 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 19 лютого 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 14 березня 2019 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~В судове засідання представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву, згідно якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач на надав доказів, у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення профзахворювання у позивача, посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними, не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи повної втрати ним у звязку з цим працездатності, що спричиняє йому моральну шкоду та перешкоджає звичайній організації життя, відсутні підстави для задоволення позову. \~ \~ \~ \~Зясувавши обставини у справі, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» з 26.01.1998 року по 28.10.2004 року та з 25.11.2014 року по 06.07.2017 року, загалом більше девяти років, був звільнений з посади гірничого майстра підземного з повним робочим днем в шахті, в останнє його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8-14). 17.09.2018 року був складений акт причин виникнення хронічного професійного захворювання, згідно якому зазначено, що професійне захворювання виникло в звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості під впливом шкідливого фактора пил, шум (а.с. 35-37). Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці імені [PERSON] національної академії медичних наук України» Клініки професійних захворювань № 21/467 від 24.05.2018 року йому було встановлено наступний діагноз: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.), хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.) за класифікацією [PERSON] та [PERSON], - захворювання професійні, встановлені вперше, встановлено обставини та причини професійних захворювань (а.с. 31). 11.12.2018 року згідно довідці МСЕК позивачу вперше встановлено 55 % втрати професійної працездатності за сукупністю професійних захворювань та третю групу інвалідності довічно, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні. Протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах (а.с. 15-16). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України Про охорону праці, а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоровя або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обовязків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до професійних захворювань позивача. 11.12.2018 року згідно довідці МСЕК позивачу вперше встановлено 55 % втрати професійної працездатності за сукупністю професійних захворювань, третю групу інвалідності довічно, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні. Протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах (а.с. 15-16). В звязку цим 18.02.2019 року позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обовязку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами статті 237-1 КЗпП України. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що в звязку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, був здоровою працездатною людиною, втратив згідно висновку МСЕК 55% працездатності за сукупністю професійних захворювань, визнаний інвалідом третьої групи довічно. Позивач, пропрацювавши тривалий час в підземних умовах, під впливом шкідливих факторів, перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем, був визнаний інвалідом, втратив можливість забезпечувати свої потреби та потреби своєї сімї. Зараз функції його організму суттєво погіршилися, що відображається не тільки на можливості працювати, але і в побуті. Він вимушений лікуватися, внаслідок поганого самопочуття знижується його настрій, він почуває себе неповноцінною людиною. Внаслідок професійного захворювання він зазнає моральні страждання, які повязані з тривалою хворобою, внаслідок захворювання він відчуває біль, розпач і хвилювання через стан здоровя, негативні наслідки захворювання не залишають йому сподівань на одужання та повернення до попереднього образу життя. Все це разом має вплив на його життя та стосунки з близькими, у нього зявилося почуття відчаю, тривоги перед майбутнім. Зазначені обставини негативно впливають на його душевний стан. Він постійно перебуває в стані тривоги з врахуванням незворотності наслідків набутого профзахворювання, неможливості відновлення стану здоровя. Вищезазначене законодавство, а також розяснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» повязують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих звязків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, розясненням Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на його відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоровя позивача, те, що професійна працездатність в звязку з професійними захворюваннями втрачена згідно висновку МСЕК на 55 %, він визнаний інвалідом третьої групи довічно. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 35000 грн. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial