Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який було зареєстровано 12 грудня 2014 року Виконавчим комітетом Ленінської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, актовий запис № 25. [PERSON] вказує, що подружнє життя з відповідачкою не склалося, що фактично припинили проживати разом як родина, підставою для розірвання шлюбу є втрата між ними взаєморозуміння, почуття взаємної поваги та любові. Від шлюбу мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе, тому просить шлюб розірвати. Ухвалою суду від 12.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав до суду заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просить розглянути справу у її відсутності, позов визнає повністю. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до положень ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч. 1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 2, 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12 грудня 2014 року, актовий запис № 25, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12 грудня 2014 року (а.с.8). Від шлюбу [PERSON] і [PERSON] мають малолітню доньку: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем носить формальний характер. Причиною розпаду сім`ї є фактичне припинення подружніх відносин, втрата взаєморозуміння, почуття взаємної поваги та любові між сторонами. Беручи до уваги відсутність у сторін бажання зберегти сім`ю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. Відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст.ст. 24, 56, 110, 112, 114, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved