Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

Позивач 21.03.2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації за невикористані відпустки та вихідної допомоги при звільненні, в якому зазначила, що вона працювала у відповідача з 12.04.2012 року на посаді продавця у магазині «Продукти», розташованого в с. Петрівка м. Херсона. За власним бажанням позивач звільнилась 06.10.2015 року. За весь час роботи відповідачем жодного разу не було надано їй щорічної оплачуваної відпустки та під час звільнення не було виплачено компенсації за невикористані відпустки за 2012-2015 роки. З врахуванням того, що відповідач порушила законодавство про працю ненаданням щорічної відпустки та невиплатою компенсації за невикористані відпустки при звільнені, позивач вважала, що з відповідача необхідно стягнути вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку відповідно до вимог ст.44 КЗпП України. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористані відпустки за 2012 2014 роки в сумі 3459,00 гривень, а також вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 3459,00 гривень. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Пояснили, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою підприємцем, був укладений трудовий договір з виплатою щомісячно заробітної плати у розмірі 1095 грн. Щомісячно позивач отримувала заробітну плату, розмір виплат був значно більший, при цьому її ніхто не розяснював, що входить в ці виплати. Як вона вважала, розмір заробітної плати був більший, так як здійснювалася виплата відсотку від обсягу реалізованого товару, проте будь-яких додаткових угод до трудового договору між сторонами за справою не укладалося. Скарг та претензій до відповідача, а також до інших органів з приводу порушення трудового законодавства вона не мала. Звільнилася за власним бажанням. Розрахунок з позивачем було здійснено відповідачем при звільненні. Однак вважають, що з відповідача необхідно стягнути компенсацію за невикористані відпустки за 2012 2014 роки в сумі 3459,00 гривень, а також вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 3459,00 гривень. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Відповідач в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов задоволенню не підлягає з нижченаведених підстав. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом встановлено, що 12.04.2012 року між [PERSON], як фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, та [PERSON] укладено трудовий договір безстроково, згідно умов якого останню прийнято на посаду продавця продовольчих товарів в магазині «Продукти», із заробітною платою у розмірі 1095,00 гривень на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Встановлено тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарні дні згідно графіка та заяви працівника. Зазначений договір був зареєстрований 12.04.2012 року у Херсонському міському центрі зайнятості (а.с.4-6). Трудовий договір розірвано сторонами 06.10.2015 року, [PERSON] звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами, зробленими в трудовій книжці позивача серії БТ ІІ №2740127 трудовим договором, а також копією її заяви про звільнення за власним бажанням. Зазначений трудовий договір було знято з реєстрації у Херсонському міському центрі зайнятості 21.10.2015 року (а.с.7). Згідно з ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу. Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Згідно наказу №5 від 15.11.2013 року ФОП [PERSON] встановлено, що [PERSON] було надано планову відпустку за 2012-2013 роки тривалістю 24 календарних дня з 18 листопада 2013 року по 11 грудня 2013 року, а також здійснено за неї оплату, згідно розрахунково-платіжної відомості, а також розрахункового листа позивача за листопад 2013 року (а.с.49-54). Зазначене також підтверджується Звітом про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за листопад 2013 року ФОП [PERSON] за листопад 2013 року (а.с.62-66). Згідно наказу №9 від 14.05.2015 року ФОП [PERSON] встановлено, що [PERSON] було надано планову відпустку за 2013-2014 роки тривалістю 24 календарних дня з 15 травня 2015 року по 08 червня 2015 року, а також здійснено за неї оплату, згідно розрахунково-платіжної відомості, а також розрахункового листа позивача за травень 2015 року (а.с.55-58). Згідно розрахунку компенсації відпускних відповідачем нараховано позивачу станом на день звільнення 06.10.2015 року за невикористані відпуски загальною кількістю 34 дня 1418,14 гривень та виплачено при звільненні заробітну плату та вказану компенсацію за невикористані відпуски у загальній сумі 1433,93 гривень згідно розрахунково-платіжної відомості та платіжної відомості (а.с.23,59,61). Таким чином, судом встановлено, що під час звільнення [PERSON] відповідачем було здійснено розрахунок за невикористані відпуски в повному обсязі з урахуванням наданих відпусток позивачу протягом всього терміну її роботи у ФОП [PERSON], а тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на її користь компенсації за невикористані відпустки є безпідставними та необґрунтованими. Доводи сторони позивача, що підписи в документах, які свідчать про отримання відпускних у 2013, 2014 роках та компенсації за невикористану відпустку у 2015 році, виконані не нею, суд до уваги не приймає, як безпідставні, оскільки зазначена обставина нею не доведена. Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно ч.3 ст.38 працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Із запису в трудовій книжці позивача вбачається, що її було звільнено на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, а не внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, трудового договору. Будь-яких доказів порушення трудового законодавства відповідачем стороною позивача не надано. Крім того, зазначеною стороною вказано на те, що під час працевлаштування у відповідача та на момент звільнення позивач будь-яких претензій, звернень з приводу порушення законодавства про працю чи трудового договору не мав. У звязку з викладеним, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача вихідної допомоги при звільненні згідно ч.1 ст.44 КЗпП України суд не вбачає.

Outcome: dismissed