Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 грудня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області про поновлення строку позовної давності, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю), яка залишилась після смерті її чоловіка [PERSON]. В позові вказала, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], який за життя мав право на земельну частку (пай), що підтверджується виданим йому сертифікатом ОД-12 №0134152. Спадкоємцями спадщини померлого за законом є позивач, а також син померлого - [PERSON], який відмовився від спадкування належної йому частки на її користь. У зв'язку з цим, позивач є єдиним спадкоємцем спадщини померлого, однак нотаріус відмовила у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов [PERSON] підтримав та, з огляду на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом, просив його задовольнити. Представник відповідача - Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не прибув, попередньо надавши до суду заяву №02-16/03 від 12 січня 2015 року про розгляд справи без нього. Ухвалою суду від 12 січня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено спадкоємця померлого [PERSON] - [PERSON]. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд визнає позов необґрунтованим та вважає необхідним відмовити у його задоволенні з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси виключно у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим 18 листопада 2002 року виконавчим комітетом Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області. До складу спадщини померлого [PERSON] ввійшла земельна частка (пай), розміром 2.29 умовних кадастрових гектарів із земель Загнітківської сільської ради Кодимського району, що належала йому відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) ОД-12 №0134152, виданого 28 серпня 1996 року Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами Цивільним кодексом Української РСР в ред.1963 року чи Цивільним кодексом України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз'яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що норми у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Таким чином, шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 16 травня 2003 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому, з врахуванням абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року та абз.13 і 14 п.1 та п.2 інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, застосуванню для вирішення заявленого позивачем позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Статтею 524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги за законом є діти, дружина та батьки померлого. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Свідченням прийняття спадщини є подача спадкоємцем до нотаріуса заяви про прийняття спадщини та фактичний вступ спадкоємця в управління та володіння спадковим майном, при цьому такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ст.525, ч.2 ст.549 ЦК). Судом встановлено, що позивач [PERSON] до смерті чоловіка [PERSON] проживала разом з ним в одному помешканні, після смерті чоловіка продовжує проживати у спільному будинку, доглядає та утримує майно померлого, що за змістом ст.549 ЦК УРСР є свідченням прийняття нею спадщини після смерті чоловіка. У зв'язку з цим позивач звернулась до державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадину за законом, однак у видачі цього свідоцтва нотаріус відмовила через виниклий між спадкоємцями померлого спір щодо спадкового майна (відмова нотаріуса №1032/02-14 від 30 грудня 2014 року). Водночас, судом встановлено, що жодного спору між позивачем та [PERSON], як між спадкоємцями померлого [PERSON], не має, про що і зазначила позивач у своєму позові, вказавши, що [PERSON] від належної йому частки у спадщині померлого відмовився на її користь, на спадщину не претендує, інших спадкоємців не має. Про це ж в судовому засіданні заявив і представник позивача [PERSON] Пленуму Верховного Суду України в п.2 постанови №4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» (яка втратила чинність, але роз'яснювала спірні відносини на момент відкриття спадщини) вказав, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право спадщини вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Таке ж роз'яснення Пленум Верховного Суду України надав і в абз.2 п.23 діючої постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Отже, відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, є підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed