Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

Позивач 26 квітня 2018 року звернулась до Малинського районного суду з позовом до відповідача. В судовому засіданні вимоги підтримала повністю. З підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164, ст. 180 СК України просить позбавити відповідача батьківських прав щодо їх спільних дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] та стягувати аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 1 тис. грн.. на кожну дитину. Пояснила, що з 2007 року проживала в Сполучених Штатах Америки разом з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання народилися діти: [PERSON] та [PERSON] 11 листопада 2011 року [PERSON] виїхала з США та стала проживати в будинку батьків за адресою: [ADDRESS] Відповідач дітей матеріально не утримує, не цікавиться їх життям, не турбується про її розвиток, не надає матеріальної допомоги. Позивач самостійно займається вихованням дітей. Починаючи з 2011 року [PERSON] жодного разу не перевідував дітей та не має бажання з ними спілкуватись. Відповідач в судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, будь - яких заяв про неможливість явки в судове засідання не направляв. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON], починаючи з 2011 року не приймає участі у вихованні дітей, не перевідує їх , не підтримає матеріально. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Вигівська М.М. позов в частині позбавлення відповідача батьківських прав не підтримала, вважає , що під час розгляду справи позивач не надала суду належних доказів які б були підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. [PERSON] жодного разу не зверталась до органу опіки та піклування щодо неналежного виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують свої обов'язки по вихованню дітей, а тому, враховуючи пріоритетні напрямки держави та забезпечення реалізації права кожної дитини на виховання в повноцінній сім'ї , просить в задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відмовити. Судом були опитані малолітні [PERSON] та [PERSON] , які пояснили , що вони проживають разом з своєю мамою, батька вони не пам'ятають , коли останній спілкувався з ними також не пам'ятають. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно із частиною 8 статті 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до статі 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З копій свідоцтв про народження дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] видно , що їх батьками є сторони по справі. ( а.с.10,12). Відповідно до листа Малинської загальноосвітньої школи № 6 м. Малина встановлено, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] навчаються у даній школі відповідно у 4 та 3 класах . За час навчання дітей їх батько [PERSON] участі у виховані та навчальному процесі не приймає , успішністю дітей не цікавиться. За весь період їх навчання жодного разу до школи не приходив. ( а.с. 13). Згідно з листом комунального закладу « Малинський міськрайонний центр первинної медико - санітарної допомоги » встановлено, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] відвідують у супроводі матері лікаря - педіатра, яка і виконує усі призначення лікаря. ( а.с.14). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради від 21 серпня 2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача , орган опіки та піклування з метою реалізації права дитини на виховання в сім'ї та запобіганню поширенню соціального сирітства, а також враховуючи, що докази, які надані позивачем не є достатніми для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, вважає за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав. Суд погоджується із висновком органу опіки та піклування та вважає за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав, виходячи з наступного. Згідно частин 1,2 статті 12 Закону України « Про охорону дитинства » виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною 1 статті 4 Закону України « Про охорону дитинства » встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав », позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (п. 16). Відповідно до п.18 Постанови , зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З матеріалів справи та з пояснень учасників вбачається, що участь батька у вихованні дітей дійсно є недостатньою, мають місце випадки безвідповідального ставлення відповідача до виконання свої батьківських обов'язків щодо виховання, лікування та розвитку дітей. Таким чином, проаналізувавши детально дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні об'єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками стосовно малолітніх дітей. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, потреби в застосуванні якого щодо відповідача на даний час немає,а також те , що такий захід може унеможливити в подальшому відновлення відносин батька та дітей, суд приходить до висновку про необхідність, не позбавляючи відповідача батьківських прав, надати йому можливість налагодити стосунки з дітьми та попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Суд погоджується з вимогами позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в загальному розмірі 2 тис. грн. по 1 тис. грн. на кожну дитину Відповідно до статті 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню . Суд покладає на відповідача оплату судового збору на користь держави в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial