Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання договорів дарування недійсними. Посилаючись на те, що в 2017 році позивач через телефонний зв`язок домовилась з відповідачем про укладення договорів довічного утримання, а саме, що [PERSON] відчужує на користь [PERSON] об`єкти нерухомості, а остання взамін чого повинна була приїхати зі США до України, проживати з позивачем, забезпечувати її утриманням та доглядом довічно. 13 вересня 2017 року [PERSON] та довірена особа [PERSON] [PERSON] звернулись до нотаріуса та підписали документи, як вважала позивач, договори довічного утримання, підписані нею документи позивач не читала. Однак [PERSON] домовленостей не виконала, до України не приїхала, не забезпечує позивача утриманням та доглядом. Так, на підставі договору дарування будинковолодіння від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 1688, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар будинковолодіння з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, вартістю 138 042 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору дарування земельної ділянки від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 1689, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 7324585500:01:007:0016, цільового призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 58 500 грн., що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, с.Костинці. На підставі договору дарування земельної ділянки від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 1690, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,35 га, кадастровий номер 7324585500:01:007:0017, цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, вартістю 31 500 грн., що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, с.Костинці. Позивач неправильно сприйняла фактичні обставини правочинів, що вплинуло на її вільне та свідоме волевиявлення під час укладення договорів безоплатної передачі у власність [PERSON] вищевказаних об`єктів нерухомого майна, зокрема, будинковолодіння, яке є її єдиним житлом, і позивач як людина похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірні договори, помилялась щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між нею і відповідачем. Позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним договір дарування будинковолодіння від 13 вересня 2017 року, земельної ділянки від 13 вересня 2017 року, земельної ділянки від 13 вересня 2017 року. В судове засідання позивач не з`явилася, однак від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином. Справа до суду надійшла 26.06.2019 року та була призначена до підготовчого судового засідання на 17.09.2019р., та 18.10.2019 р., 18.10.2019 року, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 19.11.2019 рік. Дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що в 2017 році позивач через телефонний зв`язок домовилась з відповідачем про укладення договорів довічного утримання, а саме, що [PERSON] відчужує на користь [PERSON] об`єкти нерухомості, а остання взамін чого повинна була приїхати зі США до України, проживати з позивачем, забезпечувати її утриманням та доглядом довічно. 13 вересня 2017 року [PERSON] та довірена особа [PERSON] [PERSON] звернулись до нотаріуса та підписали документи, як вважала позивач, договори довічного утримання, підписані нею документи позивач не читала. Однак [PERSON] домовленостей не виконала, до України не приїхала, не забезпечує позивача утриманням та доглядом. Натомість, як з`ясувала позивач на даний час, нею були укладено не договори довічного утримання, а договори дарування на користь [PERSON] належних позивачу об`єктів нерухомого майна. Так, на підставі договору дарування будинковолодіння від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 1688, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар будинковолодіння з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, вартістю 138 042 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору дарування земельної ділянки від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 1689, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 7324585500:01:007:0016, цільового призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 58 500 грн., що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, с.Костинці. На підставі договору дарування земельної ділянки від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Хоміцькою Н.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 1690, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,35 га, кадастровий номер 7324585500:01:007:0017, цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, вартістю 31 500 грн., що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, с.Костинці. Позивач неправильно сприйняла фактичні обставини правочинів, що вплинуло на її вільне та свідоме волевиявлення під час укладення договорів безоплатної передачі у власність [PERSON] вищевказаних об`єктів нерухомого майна, зокрема, будинковолодіння, яке є її єдиним житлом, і позивач як людина похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірні договори, помилялась щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між нею і відповідачем. Фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування дарувальником обдаровуваному не відбулась, позивач залишається зареєстрованою та продовжує проживати одна в спірному будинковолодінні після укладення договорів дарування, особисто сплачує за житлово-комунальні послуги, іншого житла не має. Натомість, відповідач в будинковолодінні жодного дня не проживала. Частиною першого статті 1 Цивільного кодексу України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статті 207 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої та другої статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Законодавцем у частині першій статті 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 Цивільного кодексу України). Для визнання правочину фіктивним слід встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, даний правочин визнається недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1873цс16, який відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, не вбачає підстав для відступу від вищевказаного висновку і зазначає, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Суд в сукупності наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб. За таких обставин, суд, враховуючи викладені вище обставини, належні та допустимі докази, якими вони підтверджуються, положення законодавства, що регулює спірні правовідносини, які виникли між сторонами спору, вважає, що права позивача підлягають судовому захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що слід розподілити судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме підлягає стягнення судовий збір в розмірі 1 762,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved