Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач 12 грудня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду з позовом до Дніпровської міської ради про припинення права власності та скасування державного акту на землю (а.с.3-7). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її дідусь [PERSON] подарував їй домоволодіння №1 по вул.. Узбецькій у м. Дніпрі, яке розташовано на земельній ділянці розміром 371 кв.м, що підтверджується договором дарування від 09.11.1998 року. 16 серпня 2004 року [PERSON] помер. Після його смерті позивач дізналась, що вказана земельна ділянка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №041009 від 13 липня 1999 року. Із чого позивач зробила висновок про те, що [PERSON] оформив право власності на земельну ділянку, призначенням якої є обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які на той час вже належали їй. Уточнивши свої позовні вимоги, посилаючись на викладені обставини та враховуючи вищевикладене, позивач просить суд припинити право власності [PERSON], померлого 16.08.2004 року, на земельну ділянку площею 0,0475 га, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул.\~Узбецька, буд.1; скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] 13.07.1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.04.1999 року за №680, площею 0,0475 га в межах згідно плану. Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі та участі позивача. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.41). Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], у судове засідання не зявився. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 09 листопада 1999 року [PERSON] є власником квартири №1 по вул.. Узбецькій у м.\~Дніпрі (а.с.18,20). Вказаний житловий будинок належав дідусеві позивача [PERSON] (а.с.19), та розташований на земельній ділянці площею 0,0475 га в межах згідно плану, призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Достовірно встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю І-ДП №041009, виданий [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.04.1999 року №680, на земельну ділянку розташовану за адресою: м. Дніпро, вул..\~Узбецька, буд.1, видано 13 липня 1999 року (а.с.24). 16 серпня 2004 року [PERSON] помер (а.с.14). Відповідно до ст.. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст..373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. У відповідності до ст..377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно до ст..120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У відповідності до ст.. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно п.8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених\~статтями 140 - 149 ЗК. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що державний акт на право приватної власності на землю виданий [PERSON] 13 липня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 квітня 1999 року за №680, порушує права [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, так як ставши власником житлового будинку №1 по вул.. Узбецькій у м. Дніпрі до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, у звязку із чим, цей акт підлягає скасуванню. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню тому сплачений позивачем судовий збір в сумі 640,00 грн. підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved