Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 28 серпня 1993 року, відділом ЗАГСУ Курганінської районної ради народних депутатів Краснодарського краю Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 28 серпня 1993 року зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.08.1993 року. Неповнолітніх дітей від шлюбу наразі немає. Спір щодо розподілу майна відсутній. Як зазначає позивач, спільне життя з відповідачем не склалося з об`єктивних причин, зумовлених різними характерами та поглядами на життя, безпричинними сварками та з інших життєвих обставин, відповідач зловживає алкогольними напоями, після вживання стає неадекватним, морально принижує позивача. З 2018 року сторони разом не проживають, між ними відсутнє нормальне спілкування, шлюб існує суто формально. Фактично шлюбні відносини припинені давно, позивач не бажає пов`язувати своє життя з відповідачем надалі, примирення між сторонами неможливе, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Позивач в судове засідання не прибула, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи була судом належним чином повідомлена. Однак її представником було подане клопотання про розгляд справи за її відсутності із зазначенням, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Відзив у визначений судом строк відповідач не подав, а тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у його відсутності. Судове засідання у справі було призначене на 15.02.2021 року на 11 год. 50 хв., однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання рішення суду було відкладено на строк не більш як п`ять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, якою є 17.02.2021 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28 серпня 1993 року, відділом ЗАГСУ Курганінської районної ради народних депутатів Краснодарського краю Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 28 серпня 1993 року зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.08.1993 року. Неповнолітніх дітей від шлюбу немає. Спір щодо розподілу майна відсутній. З 2018 року сторони разом не проживають, між ними відсутнє нормальне спілкування, шлюб існує суто формально. Фактично шлюбні відносини припинені давно, позивач не бажає пов`язувати своє життя з відповідачем надалі, примирення між сторонами неможливе, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи далі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. В позовній заяві позивач, крім іншого, просила суд після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.08.1993 року, слідує, що позивач мала до одруження прізвище « [PERSON] ». З огляду на вищенаведене, суд вважає, що ця позовна вимога також підлягає задоволенню. Питання щодо витрат зі сплати судового збору суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 56, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved