Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 24 листопада 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати шлюб, укладений між ними 6 травня 1998 року та зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області, вказуючи, що сімейне життя з відповідачем не склалося. Зазначає, що ще на початку 2000 років вимушено виїхав за кордон на роботу з метою кращого матеріального забезпечення сім»ї. Згодом дружина без його відома також виїхала за кордон, залишивши малолітню дитину на утримання та догляд його матері. Не знайшовши з дружиною розуміння, він повернувся з-за кордону в Україну, дружина залишилася за кордоном, а з часом він подав позов про розірвання шлюбу. Тоді шлюб вони не розірвали, примирилися і вдвох знову виїхали за кордон. Однак з часом він зрозумів, що їхні погляди на спільне життя кардинально відрізняються. Вони розійшлися і з січня 2015 року спільно не проживають. Вважає, що тоді примирення між ними результату не дало, а тому подальше спільне життя між ними неможливе. На розірванні шлюбу наполягає. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач [PERSON] в позовній заяві та в окремо поданій до суду заяві просить розглядати справу у його відсутності, позов підтримує. В заяві, поданій до суду після відновлення провадження, яке було зупинено у зв»язку з наданням строку для примирення, позивач вказав, що за час, наданий судом для примирення, будь-яких змін у його намірі розірвати шлюб не відбулося. Сім»ї, як такої, не має вже давно. Він та відповідач продовжують проживати окремо, будь-яких стосунків не підтримують. Розмови, які відбувалися між ними, закінчувалися, як завжди, сварками по тій причині, що відповідач знає лише про свої права у шлюбі, а про обовязки нічого знати не хоче. Кожна розмова з відповідачем була лише підтвердженням його рішення про розірвання шлюбу, адже вони різні за характером, уподобаннями, ставленням до сімейних цінностей. На розірванні шлюбу наполягає. Відповідач [PERSON] ще 23 грудня 2015 року також подала письмову заяву, в якій вказала, що з»явитися не зможе, оскільки перебуває поза межами України, просила не розглядати справу без її присутності та відкласти розгляд справи, призначивши максимальний термін для примирення строком 6 місяців. В заяві, що надійшла до суду 25 січня 2016 року, відповідач в зв»язку з тим, що вимушена їхати на роботу, просить надалі справу слухати без неї. В заяві, поданій до суду 21 березня 2016 року, відповідач просить надати додатковий максимальний строк для примирення із позивачем. Ухвалою Борщівського районного суду від 21 березня 2016 року в задоволенні клопотання відповідача про надання додаткового строку для примирення із позивачем [PERSON], відмовлено. За обставин, викладених вище, суд вирішив справу розглядати у відсутності сторін. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні факти. Сторони уклали шлюб 6 травня 1998 року, актовий запис №16, шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області (свідоцтво про шлюб серії 1-ИД № 063930). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво серії І-МИ №078350). У відповідності до ст.55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Між сторонами сімейне життя не склалося. З січня 2015 року сторони припинили подружні стосунки, спільно не проживають. За час, наданий судом для примирення, позивач свого рішення про розірвання шлюбу не змінив, вказав, що примирення не відбулося, і, як таке, з його боку не можливе. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу, згідно ст.24 СК України, не допускається. Відповідно до ч.3 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. На підставі ст.ст.24,55,56ч.3,105,110,112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved