Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач 22 квітня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON], будучи підтриманим своїм представником (на підставі угоди), посилався на те, що 15 січня 2010 року він у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, зареєстрував шлюб з відповідачем, актовий запис №03. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені. Причиною цього стало те, між ними постійно виникають сварки та суперечки. Відповідач не хоче розуміти сутності сімейного життя. Не проживають однією сім»єю. Спільне господарство не ведеться. Примирення не можливе. Відповідач залишила неповнолітніх дітей на його утримання, а сама виїхала в інший населений пункт з наміром влаштувати власне життя. Просить шлюб розірвати, а дітей залишити проживати з ним. Представник відповідача (на підставі угоди) в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив наступне. Не заперечуючи проти вимоги позивача розірвати шлюб, в той же час посилається на те, що твердження позивача про буцім то виїзд відповідача в інший населений пункт з метою влаштувати своє життя, не відповідають дійсності. Відповідач в теперішній час працевлаштована. Має постійне місце роботи і заробітку, а тому не погоджується з тим, щоб діти залишилися проживати разом з позивачем. Таку вимогу вважає не обґрунтованою і такою, що задоволеною бути не може. Просить після розірвання шлюбу дітей залишити проживати з відповідачем. Представник третьої особи (за посадою) Кодимської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування, в судовому засіданні пояснив, що згідно висновку органу опіки та піклування, дітей слід залишити проживати з матір»ю. Вислухавши вимоги позивача та матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15 січня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №03 (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №113556). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №248153, видане 29 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №117); [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №305784 видане 12 квітня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №41) . Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до частини 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, оскільки подружжя має різні погляди на життя, різні вподобання, внаслідок чого між ними не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки. Вони не живуть однією сім»єю. Кожен має свій бюджет. Не ведуть спільного господарства. Фактично сім»я розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам сторін. Таким чином, суд прийшов до переконання, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів спрямованих на примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям не можливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрати почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає стаття 55 СК України, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу між ними. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то суд прийшов до такого. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як убачається з дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування (Кодимської районної державної адміністрації) №01-29/1244 від 08 серпня 2016 року, колегіальний орган констатував, що враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 27 липня 2016 року, в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], Кодимська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за необхідне, після розлучення [PERSON] та [PERSON], визначити місце проживання малолітніх дітей, з матір»ю [PERSON] (а.с.38-39). Згідно розяснень, що містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Разом з тим, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. Погоджуючись з рішенням органу опіки та піклування, суд виходив з того, що батьки мають рівні права та обовязки щодо дітей, як батько так і мати виявляють однакову увагу до своїх малолітніх дітей, виняткові обставини, які б дозволяли б розлучити дітей з матір»ю відсутні, а тому з огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітніх дітей - з матір»ю. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2,113 СК України,

Outcome: partial