Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач 20.01.2020 р. звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 27.12.1993 року нею та її чоловіком [PERSON] було приватизовано квартиру [ADDRESS] . [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно у виді 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Подружжя є батьками [PERSON] і [PERSON] . Проте, [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] фактично відмовився від прийняття спадщини після смерті батька, оскільки не звертався до нотаріальної контори із відповідної заявою. Так, після смерті чоловіка позивач є спадкоємцем першої черги, яка своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини. Позивач звернулася до державного реєстратора із заявою про видачу витягу з державного реєстру права власності. Однак отримала відмову, оскільки встановлено відсутність державної реєстрації вказаної квартири у реєстрі. 31.07.2019 року позивач звернулася до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації права власності на зазначену квартиру. Проте отримала відмову у проведенні державної реєстрації прав власності, оскільки надані позивачем документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Дані обставини позбавляють позивача можливості також отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка. Просить суд визнати за нею право власності на спадщину за законом, що залишилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а саме на квартиру [ADDRESS] . Позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила задовольнити позов та розглянути справу без її участі. Представник відповідача Військово-цивільної адміністрації м.Авдіївка Донецької області належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився. Надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі та вирішити справу на розсуд суду. Згідно ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.02.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 18.05.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджує дублікат свідоцтво про право власності, видане 27.12.1993 року ЖКВ Авдіївського коксохімзаводу. [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Авдіївським міським відділом державної реєстрації юстиції у Донецькій області, актовий запис №574. Приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Василенко В.А. від 30.07.2019 року №441/02-14, надано інформацію згідно із якою вбачається, що в провадженні приватного нотаріуса Авдіївського міського нотаріального округу знаходиться спадкова справа №139/2019, заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкоємцем, яка прийняла спадщину є його дружина [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає. Звертаючись до суду із даним позовом позивач просила визнати право власності в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті , той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень частини першої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги, звернулася до приватного нотаріуса Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області своєчасно, але їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті чоловіка у зв`язку із відсутністю на дублікаті свідоцтві про право власності на квартиру [ADDRESS] , позначки про державну реєстрацію права власності за померлим [PERSON] , про що видано постанову від 20 рудня 2019 року. Також, у постанові зазначено про неможливість отримання документів від БТІ, що здійснювало на момент вчинення правочину державну реєстрацію, будь-які документи, оскільки Ясинуватське бюро технічної інвентаризації в даний час знаходиться на непідконтрольній Українській владі території. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно із ст. 49. Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: зокрема, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності відповідно до ст.328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . У дублікаті свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого 27.12.1993 року ЖКВ Авдіївського коксохімзаводу, не визначено ідеальних часток співвласників. Відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач позбавлена можливості одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна померлого співвласника. У відповідності до ст. 370 ЦК України вбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 368 і ч. 2 ст. 372 ЦК України, які визначають, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , у рівних частках, а тому у склад спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] входить 1/2 частки зазначеної квартири. Судом встановлено, що [PERSON] отримала дублікат свідоцтво про право власності на спірне майно. Проте, дане свідоцтво не містить позначки про проведення державної реєстрації права власності на вказане майно, у зв`язку з чим позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Позивач звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Військової - цивільної адміністрації м.Авдіївка Донецької області із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, позивачу державним реєстратором відмовлено у проведенні державної реєстрації, оскільки надані документи не дають змоги встановити набуття державної реєстрації та державний реєстратор не може отримання документи від БТІ, що мало здійснити на момент вчинення правочину державну реєстрацію нерухомості, оскільки Ясинуватське бюро технічної інвентаризації в даний час знаходиться на непідконтрольній Українській владі території. У той же час обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набув або володів часткою нерухомого майна, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено. Інших спадкоємців, які б мали право на спадкування, судом не встановлено. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Відповідно до частини третьої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону). Статтею 3 зазначеного Закону України передбачено засади державної реєстрації прав, згідно з якою речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно із ст. 12 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення у спадкодавця та позивача права власності на нерухоме майно, встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення у спадкодавця та позивача права власності, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. З урахуванням вищенаведеного, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про проведення державної реєстрації права власності , що набуто спадкодавцем відповідно до Закону України «Про власність», підтверджено виданим 12.06.2019 року управлінням з розвитку міського господарства Військово-цивільною адміністрацією міста Авдіївка Донецької області дублікатом свідоцтва про право власності від 27.12.1993 року, складеного ЖКВ Авдіївського коксохімзаводу, не може підставою для висновку про відсутність самого права та неможливість переходу вказаного права у порядку спадкування за законом. Отже, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , та [PERSON] успадкувала вказану частину майна після смерті чоловіка, оскільки у встановленому законом порядку звернулася до приватного нотаріуса із відповідною заявою, але позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно. Суд звертає увагу, що предметом спору є визнання права власності в порядку спадкування. Позивач раніше зверталася до суду із позовом про визнання права власності на вказане майно, де зазначала, що 31.07.2019 року вона звернулася до державного реєстратора ВЦА м.Авдіївка Донецької області із заявою про реєстрацію прав власності на квартиру. Однак 02.08.2019 року їй було відмовлено у реєстрації права власності у зв`язку з тим, що держреєстр речових прав на нерухоме майно не має відповідної реєстрації прав власності на зазначене майно. Рішенням суду від 04.12.2019 року позивачу відмовлено у задоволенні позову, оскільки не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується дублікатом свідоцтва про права власності на житло, виданого 12.06.2019 року Управлінням з розвитку міського господарства військово - цивільної адміністрації міста Авдіївка Донецької області 12.06.2019 року. Позивач не оскаржував дії державного реєстратора, предметом спору було визнання права власності на нерухоме майно. Звертаючись із даним позовом позивач просила визнати право власності в порядку спадкування. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування підлягає частковому задоволенню, оскільки позивач просила визнати право власності на всю квартиру [ADDRESS] , проте, судом встановлено, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , та яка входить до складу спадщини складає 1/2 частини зазначеної квартири. Інша частина належить позивачу [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про права власності на житло, виданого 12.06.2019 року Управлінням з розвитку міського господарства військово - цивільної адміністрації міста Авдіївка Донецької області 12.06.2019 року. Суд звертає увагу, що предметом спору не є оскарження відмови державного реєстратора провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а тому дане рішення суду не позбавляє позивача можливості звернутися до суду із відповідним позовом у встановленому законом порядку та оскаржити рішення державного реєстратора. На підставі викладеного та

Outcome: partial