Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач 13.02.2015 року звернувся з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 16.12.2013 року в сумі 10000,00 доларів США, що еквівалентно 233100,00 грн., та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1400,00 доларів США, що еквівалентно 32634,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 16.12.2013 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США зі сплатою 14 % за користування коштами з кінцевим терміном повернення до 16.12.2014 року. Однак у визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, письмове звернення позивача від 26.12.2014 року щодо повернення позики також залишилось без задоволення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та підстав викладених в позовній заяві просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у зв'язку із неявкою в відповідача в судове засідання не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, заслухавши думку представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що 16.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 79930,00 грн., що на момент укладання договору було еквівалентно 10000,00 доларів США, які останній мав повернути до 16.12.2014 року. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, за договором позики обов'язком позивальника є дії, спрямовані на повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Виходячи з того, що відповідач в односторонньому порядку ухилився від виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для стягнення з відповідача неповернутої позики. Разом з тим, слід зазначити, що згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому сторони не позбавлені права визначати еквівалент зобов'язання задля застосування індексації суми зобов'язання, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму грошових зобов'язань. Так, умовами укладеного сторонами договору визначена валюта зобов'язання в гривні і сторони не передбачали можливість використання іноземної валюти як засобу платежу. Отже, фактичне переведення позивачем суми позики за курсом НБУ станом на 16.12.2013 року з гривні в еквівалент долара США, а потім знову в гривневий за іншим курсом, є безпідставним та таким, що суд не бере до уваги при вирішені даного спору. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу, яка становить 79930,00 грн. Крім того, згідно з ч.1 ст.1048 ЦКУ позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Так, пунктом 1 договору позики визначено, що за користування позикою позичальник повинен сплати 14 %, виплати яких повинна була здійснюватись до 16 числа кожного місяця. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач має сплатити позивачу передбачені п.1 договору позики 14% річних від суми позики в розмірі 79930,00 грн. за рік користування грошовими коштами, що становить 11190,20 грн. Враховуючи те, що позивачу ухвалою суду від 16.03.2015 року було відстрочено сплату судового до винесення рішення по даній справі, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 911,20 грн.

Outcome: partial