Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач 29.12.2020 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу. Заявлена вимога мотивована тим, що 29.10.2020 між ним, [PERSON] та відповідачем [PERSON] , було укладено договір позики. На виконання даного договору 29.10.2020 він передав відповідачу 10 500 грн, а [PERSON] особисто отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 10 500 грн. На підтвердження боргового зобов`язання [PERSON] 29.10.2020 видав йому розписку, згідно якої зобов`язався повернути йому борг до 08.11.2020. Після настання терміну повернення боргу, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, боржник не заперечував, проте просив зачекати. 22.12.2020 на адресу відповідача було надіслано претензію з проханням повернути борг, проте відповідач борг не повернув. Оскільки станом на дату звернення до суду із позовом, відповідач не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, що становить: 43 грн (10 500 грн х 3%/100%= 315 грн (річні %), 315 грн,/365 днів х 50 днів). Просить стягнути з відповідача кошти за договором позики від 29.10.2020, всього 11 383,80 грн, з них: 10 500 - суму основного боргу, 43 грн - 3% річних та 840,80 грн судового збору. Ухвалою суду від 05.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30.03.2021 вирішено проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність позивача, у зв`язку із занятістю на роботі, позов підтримує повністю, просить його задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду до суду не подавав, правом на надання відзиву не скористався. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. 280-283 ЦПК України. Оскільки, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, справа розглядається без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши викладені у заяві по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до оригіналу розписки від 29.10.2020 [PERSON] , [INFO] , передав (дав у борг) [PERSON] 01.10.1981 кошти в сумі 10 500 (десять тисяч п`ятсот) грн з урахуванням ст. 625 ЦК України, які [PERSON] зобов`язався повернути до 08.11.2020 року. Кошти в сумі 10 500 грн 29.10.2020 отримав особисто (а.с.8). 22.12.2020 позивач [PERSON] звернувся до відповідача з претензією, згідно з якою просив відповідача повернути 10 500 грн боргу, яку отримав відповідно до розписки від 29.10.2020, в іншому випадку змушений буде звертатися за захистом своїх прав до суду, що потягне за собою додаткові витрати з його сторони (а.с.9). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17. Судом встановлено, що відповідно до змісту розписки від 29.10.2020 з однієї сторони - позикодавець [PERSON] передав другій стороні - позичальникові [PERSON] грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений строк. Таким чином, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт отримання коштів у борг, розписка від 29.10.2020 за своєю суттю є договором позики, незалежно від найменування даного документа. Отже, судом встановлено, що 29.10.2020 між сторонами укладено договір позики. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до договору позики укладеного між сторонами 29.10.2020 позикодавець (позивач) 29.10.2020 передав грошові кошти у розмірі 10 500 грн позичальнику (відповідачу), а позичальник зобов`язався повернути вказану суму до 08.11.2020. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням про їх повернення до 08.11.2020. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи, що у договорі позики встановлено строк до якого мають бути повернуті грошові кошти позичальником, [PERSON] мав повернути борг до 08.11.2020, то з 09.11.2020 зобов`язання вважається простроченим. З 09.11.2020 до 29.12.2020 (дата звернення до суду з позовом) зобов`язання за договором позики не виконане, термін простроченого зобов`язання становить 50 днів, а тому суд погоджується з розрахунком позивача про сплату трьох процентів річних за час прострочення наведений позивачем у позовній заяві у розмірі 43 грн. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд урахувавши те, що відповідач [PERSON] до суду не з`явився, заперечень з приводу отримання коштів від позивача не висловив, доказів щодо повернення отриманої в борг грошової суми не надав, оригінал боргової розписки знаходився у позикодавця (позивача), вважає доведеним невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики. На підставі викладеного вище, оцінивши належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача отриманої відповідачем позики у сумі 10 500 грн та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 43 грн. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому судові витрати підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved