Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.08.2017 року звернулася у суд з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. І. Франка, 4, шляхом виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житла. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачі фактично проживають у вказаному житловому будинку з дозволу попереднього власника її вже покійного батька [PERSON], однак там не зареєстровані. Батько за життя, а саме 29.09.1997 року зазначений житловий будинок подарував їй, про що у встановленому порядку між ними був укладений відповідний договір дарування, а 05.10.1999 року батько помер. Таким чином, на даний час вона є одноосібним власником житлового будинку, розташованого у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. І. Франка, 4, у котрому зареєстрована та проживає разом із членами своєї сімї чоловіком [PERSON], донькою [PERSON] та сином [PERSON]. Зазначає, що відповідачі не є членами її сімї у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме приходяться їй дружиною зведеного і нині покійного брата [PERSON] та племінником (сином зведено брата [PERSON]І та відповідача [PERSON]А.). Тому, із посиланням на норми ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, вказує про припинення у відповідачів права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку, так як припинилось право власності на цей будинок в особи, членами сімї якої вони являлись і з дозволу якої вселились. Звертає увагу суду на ту обставину, що відповідачі, фактично проживаючи у належному їй на праві власності житловому будинку і не являючись членами її сімї, тим самим чинять їй перешкоди, зокрема порушують її право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляються звільнити займане колись із згоди попереднього власника житлове приміщення, хоча мають своє житло. Відтак вона, виходячи з положень ст. ст. 383, 391 ЦК України, була змушена звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрала спосіб захисту усунення їй перешкод у користування власністю шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житла. Позивач та її належно уповноважений представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 1). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча була належним чином та завчасно повідомленою про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй 21.12.2017 року особисто поштового відправлення судової повістки про виклик (а. с. 66), про причини своєї неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву у встановленому порядку не подала. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, хоча був належним чином та завчасно повідомленим про дату, час та місце судового засідання через свого представника адвоката [PERSON], про що свідчить розписка про вручення останньому після судового засідання, котре відбулось 08.12.2017 року, судової повістки про виклик на 23.01.2018 року (а. с. 63), про причини своєї неявки суд не повідомив, однак 08.12.2017 року скористався своїм правом, передбаченим ст. 128 ЦПК України (у редакції, чинній до набрання чинності внесеними змінами 15.12.2017 року), а саме подав суду письмові заперечення проти позову (а. с. 52-53). У свою чергу, його належно уповноважений представник адвокат [PERSON], незважаючи про заздалегідь узгоджену з ним дату призначення судового засідання у даній справі, у таке судове засідання не зявився, подавши електронною поштою у день його призначення заяву про відкладення розгляду справи в силу його зайнятості в інших справах в іншому суді (а. с. 67). До заяви долучив копію договору від 03.04.2016 року про надання правової допомоги фізичній особі, інтереси якої він представляє у пятьох цивільних справах в іншому суді, а також інформації з сайту іншого суду про розгляд таких справ (а. с. 68-69, 70-74). Разом з тим, у жодній з інформації із сайту іншого суду про розгляд цивільних справ фізична особа, інтереси якої представляє адвокат [PERSON], не значиться як учасник справи, як і не йдеться про адвоката [PERSON], як її представника чи представника будь-кого з учасників справи. З огляду на вказане, у задоволенні такої заяви про відкладення розгляду справи було відмовлено, а розгляд справи, враховуючи її призначення до розгляду вже вчетверте (судові засідання призначались на 12.10.2017 року, на 14.11.2017 року, на 08.12.2017 року та на 23.01.2018 року), продовжено. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та її представника, оголосивши письмові заперечення відповідача [PERSON] проти позову, оцінивши зібрані письмові докази по справі, дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. І. Франка, 4, що підтверджується копією договору дарування від 29.09.1997 року, посвідченого та зареєстрованого у встановленому порядку, реєстровий № 1123 (а. с. 8) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 90750068 від 29.06.2017 року (а. с. 9). Встановлено й те, що до часу виникнення у позивача права власності на вказане домоволодіння, його власником був батько позивача [PERSON], котрий 05.10.1999 року помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ № 160573, виданого Коростівською сільською радою Сколівського району Львівської області 06.10.1999 року (а. с. 20). У свою чергу, відповідачі вселились у належне на праві власності позивачу домоволодіння за життя її батька [PERSON] та за його згодою, як попереднього власника, оскільки відповідач [PERSON] була його невісткою (дружиною нині покійного зведеного брата позивача [PERSON]І.), а відповідач [PERSON] його внуком (сином відповідача [PERSON] та її нині покійного чоловіка [PERSON]І.). Згідно довідки, виданої Коростівською сільською радою Сколівського району Львівської області 11.05.2017 року за вих. № 230 (а. с. 10), склад сімї позивача становить четверо осіб, а саме: позивач, її чоловік [PERSON], їх донька [PERSON] та їх син [PERSON]. Фактично, сімя [PERSON], котра складалась із нині покійного [PERSON], його дружини [PERSON] (відповідача у справі) та їх сина [PERSON] (відповідача у справі), є іншою сімєю і жоден з її членів, в силу положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) не відносився і не може відноситись до членів сімї позивача як теперішнього власника будинку по вул. І. Франка, 4 у с. Коростів Сколівського району Львівської області. Крім того встановлено, що позивач не веде спільного господарства з відповідачами, так як вказаний житловий будинок має два окремі входи, що стверджується копією технічного паспорта на цей житловий будинок, виготовленого на замовлення позивача 22.05.2017 року КП ЛОР «Стрийське МБТІ» (а. с. 17-19) і фактично відповідачі проживають в окремих жилих приміщеннях цього будинку, тобто окремо від сімї позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. З огляду на вказане, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а тому виникнення права членів сімї власника житла на користування ним та обсяг цього права залежить від виникнення у власника житла права власності на нього. Таким чином, припинення права власності особи на житло припиняє право членів сімї на користування цим житлом, а права членів сімї власника будинку (квартири) на обєкт власності є похідним від права самого власника. Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, однак при цьому є важлива умова, а саме збереження права власності на житло цього власника, тобто незмінність власника майна. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідачі були членами сімї попереднього власника житлового будинку по вул. І. Франка, 4 у с. Коростів Сколівського району Львівської області, а з вересня 1997 року відбулася зміна власника такого житлового будинку, членами сімї якого відповідачі не являються, то їх право користування житловим приміщенням у вказаному будинку є припиненим. Як вбачається з довідки, виданої Коростівською сільською радою Сколівського району Львівської області 04.07.2017 року за вих. № 360 (а. с. 11), а також з відповідей Коростівської сільської ради Сколівського району Львівської області на запити суду щодо місця проживання (перебування) відповідачів від 22.08.2017 року за вих. № 314, № 315 (а. с. 27, 28), обоє відповідачів зареєстровані у [INFO], однак проживають у житловому будинку по вул. І. Франка, 4, котрий належить на праві власності позивачу. Паспортами громадянина України обох відповідачів (оригінали суд оглядав у судовому засіданні, а копії містяться під а. с. 33, 36) також стверджується факт їх прописки у с. Коростів Сколівського району Львівської області, без конкретизації вулиці та номера будинку. Згідно копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають [INFO] нового зразка (а. с. 13-16, оригінал оглядався у судовому засіданні), у вказаному житловому будинку прописані лише позивач та члени її сімї, тобто чоловік, донька та син. Наведені вище обставини дають суду підстави вважати, що відповідачі, незважаючи на їх фактичне проживання у будинку по вул. І. Франка, 4 у с. Коростів Сколівського району Львівської області, там не прописані, а прописані в іншому житловому будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області, без конкретизації вулиці та номера будинку. Це ж підтверджує і надана відповідачем [PERSON] копія будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку б/н у с. Коростів Сколівського району Львівської області (а. с. 56-60), згідно якої значиться прописка обох відповідачів у цьому будинку разом із іншими членами сімї, однак про прописку (чи виписку) позивача та членів її сімї у такій книзі не йдеться, незважаючи на те, що позивач є місцевою і повинна була б там значитись з народження, як і не йдеться про прописку (чи виписку) покійного батька позивача як попереднього власника будинку. Крім того, позивачем суду надано копію будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку б/н у с. Коростів Сколівського району Львівської області старого зразка, тобто заведеної ще на імя покійного батька позивача (а. с. 75-79, оригінал оглядався у судовому засіданні), де містяться відповідні відомості про прописку (виписку) усіх членів сімї [PERSON], у тому числі і покійного батька позивача як голови сімї, його дружини та дітей, у тому числі і позивача, внуків. Про прописку відповідачів у ній також не йдеться. Після зміни власника будинку і голови сімї, на житловий будинок позивачу була видана будинкова книга нового зразка, із конкретизацією вулиці та номера будинку [PERSON], 4, котрій суд дав належну оцінку вище. З огляду на усе вищезазначене, судом не можуть братися до уваги твердження відповідачів про належне їм право на користування житловим будинком по вул. І. Франка, 4 у с. Коростів Сколівського району Львівської області, так як припинилося право власності на таке житлове приміщення в особи, родичами якої вони являлись і з дозволу якої вселились. З матеріалів справи вбачається, що позивач, як власник житлового будинку по вул. І. Франка, 4 у с. Коростів Сколівського району Львівської області, позбавлена можливості вселити у нього свою невістку [PERSON] та свою онуку [PERSON] після одруження її сина [PERSON], а відповідачі у встановленому порядку попереджалися нею про необхідність звільнити зазначений будинок для цієї мети, що підтверджується копіями відповідних звернень позивача до відповідачів від 27.06.2017 року з підтвердженням про їх вручення (а. с. 21-23). Важливою є і та встановлена судом обставина, що відповідачі проживають у житловому будинку по вул. І. Франка, 4 у с. Коростів Сколівського району Львівської області без прописки (без реєстрації), а залишаються бути прописаними (зареєстрованими) у с. Коростів Сколівського району Львівської області в іншому будинку, де, відповідно, зберігають за собою право на житло. Виходячи із заявлених позовних вимог та аналізу зібраних матеріалів, а також обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, суд вважає за необхідне та можливе усунути позивачу перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. І. Франка, 4, шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житла. Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. У звязку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, судовий збір у розмірі 640 грн. (розмір визначений станом на дату звернення до суду із даним позовом), від сплати якого була звільнена позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і це підтверджується належним чином (а. с. 6-7), в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що відповідач [PERSON] також звільнена від сплати судового збору з тих-же підстав, що і позивач і це також підтверджується належним чином (а. с. 34), то судовий збір підлягає стягненню лише з відповідача [PERSON] у відповідній частині, а в іншій частині такий слід компенсувати за рахунок держави (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Outcome: approved