Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа - Універсальна товарна біржа «Інкопмарк Контракт» про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позову вказує, що 10.11.1997 року він уклав з відповідачем договір купівлі-продажу, який був зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк Контракт»згідно якого, він купив у відповідача квартиру [ADDRESS] . Даний договір нотаріально не посвідчувася, оскільки згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. У березні 2020 року позивач звернувся до нотаріуса на консультацію з питань можливого оформлення договору купівлі-продажу зазначеної квартири. Після вивчення документів нотаріус роз`яснив, що ніякого відчуження на підставі вказаного договору купівлі-продажу не може відбутися, так як договір купівлі-продажу квартири, будинку відповідно до ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, а вказаний договір зареєстрований на товарній біржі і не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ. Однак позивач зазначив, що при укладанні даного договору сторони мали вільне волевиявлення, всі їх дії були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності. На даний час позивач не має можливості розпорядитися своїм майном, у зв`язку з чим, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між сторонами, який був зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк-Контракт» 10.11.1997 року за № 111, а судові витрати залишити по фактично понесеними позивачем. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.04.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.06.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. 23.06.2020 року представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити та розглядати справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України. Викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надала, відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі матеріалів справи та наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 10.11.1997 року між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) було укладено договір купівлі-продажу квартири[ADDRESS] , який був зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Інкопмарк Контракт»за № 111. Згідно п.п. 1, 5, 7 цього договору покупець купив належне продавцю нерухоме майно за 16184 грн., які покупець передав продавцю до підписання цього договору, а покупець набуває право власності на квартиру з моменту укладення цього договору (а.с. 6). Згідно архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 12.03.2020 року право власності на квартиру[ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , підстава - договір купівлі-продажу від 10.11.1997 року № 111/ УТБ «Інкопмарк Контракт», в реєстрова книга № 102, запис № 27625 (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1997 році, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, дані цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963 року. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, згідно ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. При цьому, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» згідно частини другої якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому, така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Дані положення були чинними і на час спірних правовідносин. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Так, Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, передбачали таку підставу для державної реєстрації об`єктів нерухомого майна як договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею. В свою чергу, пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції станом на момент укладення договору купівлі-продажу) встановлено, що відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Так, покупець [PERSON] в установленому законом на час спірних правовідносин порядку 11.11.1997 року зареєстрував право власності на нерухоме майно в Кіровоградському ООБТІ, що також підтверджується реєстраційним написом на договорі купівлі-продажу. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося, а саме продавець отримала кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано, а тому позовні вимоги про визнання договору-купівлі-продажу дійсним підлягають задоволенню.

Outcome: approved