Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в жовтні 2016 р. звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договорів про відступлення права вимоги дійсними, в якому просила визнати дійсним договір про відступлення права вимоги від 09.11.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON]. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 09.11.2012 р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор (позивач) передає, а новий кредитор (відповідач) приймає на себе вимоги, що належать первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором банківського строкового вкладу «Пенсійний» (366-550) № ПСГ (366)4253 від 01 жовтня 2012 р. (основний договір), укладеним між позивачем [PERSON] та ПАТ «Банк «Таврика» (боржник). Позивач посилається на те, що згідно п. 1.2 вищезазначеного Договору, за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором. У відповідності до п. 2.1 Договору, укладеного між позивачем та відповідачем, Первісний кредитор повинен передати Новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання даного Договору. Позивач зазначає, що станом на день звернення до суду, відповідач всупереч умов Договору відмовляється прийняти документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором. Відтак, 12.11.2012 р. та в подальшому 17.04.2013 р. позивачем на адресу відповідача було направлено листи з проханням прийняти документи, обумовлені п. 2.1 Договору, укладеного між позивачем та відповідачем. Однак, відповідь на листи позивача від відповідача до цього часу не надходила. На численні телефонні дзвінки відповідач не реагує. Фактично за договором від 09.11.2012 р. відповідач став кредитором боржника (ПАТ «Банк «Таврика») і має всі законні підстави вимоги до останнього з приводу повернення коштів, а позивач вже позбавлений такого права вимоги до боржника. Але всупереч умов договору від 09.11.2012 р. відповідач не приймає документи обумовлені договором. Тобто, як вказує позивач, вона на даний час не є власником та розпорядником коштів за договором строкового вкладу від 01.10.2012 р., укладеного між позивачем та ПАТ «Банк «Таврика», а фактичним власником та розпорядником коштів по даному договору є відповідач, хоча останній це заперечує. Таким чином, позивач позбавлена можливості захистити своє право законним способом інакше як звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи судом залучено Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика». Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» в судове засідання не з'явився, хоча третю особу належним чином було повідомлено про день, час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Як вбачається з конверту відділення поштового зв'язку, який направлявся судом на адресу ПАТ «Банк «Таврика», що повернувся на адресу суду, ПАТ «Банк «Таврика» ліквідовано. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши його доводи та вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 01 жовтня 2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» та [PERSON] був укладений договір банківського строкового вкладу «Пенсійний» (366-550) № ПСГ (366)4253, відповідно до п. 1.1 умов якого Банк приймає на відкритий Вкладнику вкладний (депозитний) строковий рахунок грошові кошти у тимчасове користування на умовах платності та зворотності строком зберігання до 02.10.2013 р. Вкладом за цим Договором визначається сума грошових коштів, що зараховується на вкладний (депозитний) строковий рахунок Вкладника. Згідно п. 1.2 зазначеного договору, вкладник вносить готівкові кошти або здійснює переказ (Вкладник або інша особа) в безготівковій формі, а Банк приймає на відкритий Вкладником вкладний (депозитний) строковий рахунок № [NUMBER], особовий рахунок №ПСГ (366)4253 суму Вкладу, у розмірі 5713480,00 грн. Відповідно до п. 1.4 Договору, Вклад без права часткового зняття коштів. Також встановлено, що 09.11.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1 умов якого, первісний кредитор (позивач) передає, а новий кредитор (відповідач) приймає на себе вимоги, що належать первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором банківського строкового вкладу «Пенсійний» (366-550) № ПСГ (366)4253 від 01 жовтня 2012 р. (основний договір), укладеним між Первісним кредитором та ПАТ «Банк «Таврика» (боржник). Згідно п. 1.2 вищезазначеного Договору, за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором. У відповідності до п. 2.1 Договору, укладеного між позивачем та відповідачем, Первісний кредитор повинен передати Новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання даного Договору. Згідно вимог п. 2.2 договору, первісний кредитор зобов'язаний письмово повідомити Боржника про відступлення права вимоги за цим Договором протягом п'яти календарних днів з дня набрання чинності цим Договором. Як вбачається з листа, який міститься в матеріалах справи, 09.11.2012 р. [PERSON] повідомила ПАТ «Банк «Таврика», що нею було відступлено право вимоги за договором банківського строкового вкладу «Пенсійний» (366-550) № ПСГ (366) 4253 від 01.10.2012 р. гр. [PERSON], відповідно до договору про відступлення права вимоги від 09.11.2012 р. При цьому, судом не встановлено проведення будь-яких взаєморозрахунків між сторонами (позивачем та відповідачем), враховуючи, що передача прав вимоги відбулась за Договором банківського вкладу (майнового договору), вартість якого становить 5713480,00 грн., та/або не зазначено відомостей, що вказаний Договір відступлення прав вимоги є безоплатним. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України). Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів недійсними урегульовано, зокрема, ЦК України, як основним актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ЦК України у ст. 204 встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Проте, в судовому засіданні не встановлено та представником позивача не доведено необхідність визнання в судовому порядку дійсним Договору про відступлення прав вимоги від 09.11.2012 р., не визнання його умов іншими особами, в тому числі відповідачем по справі [PERSON], тобто, в судовому засіданні не доведено порушення будь-яких прав позивача, які в порядку ст. 15 ЦК України підлягають судовому захисту. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК). За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні. Так, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Згідно роз'ярень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Право особи, яке не є оспорюваним, невизнаним або порушеним не підлягає захисту в судовому порядку. При цьому, в позовній заяві відсутні достовірні дані, проте якими діями чи бездіяльністю відповідача були порушені, невизнані чи оспорені права позивача, щодо виконання чи відмови від виконання умов договору відступлення права вимоги, та не наведено підстав, які б давали позивачу підстави вважати договір відступлення права вимоги недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Таким чином в судовому засіданні не встановлено правові підстави визнання Договору про відступлення прав вимоги від 09 листопада 2012 р. дійсним, при цьому, позивачем у позові та в судовому засіданні її представником не наведено жодних доводів у необхідності визнання вказаного вище Договору дійсним, чим не виконано вимоги ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено факту порушення її прав чи законних інтересів з боку відповідача, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed