Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.02.2019 року звернулася у суд з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-1), загальною площею 144 кв. м., житловою площею 73,8 кв. м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований у [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді від 06.03.2019 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла баба позивача [PERSON] .. 26.05.1988 року [PERSON] склала в її користь та у користь її сестри [PERSON] заповіт, який посвідчений Сколівською державною нотаріальною конторою 26.05.1988 року та зареєстровано за реєстр. № 471. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, до складу якої увійшло право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Спадковий житловий будинок з господарськими будівлями знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний житловий будинок належав померлій [PERSON] , що підтверджується записами у технічному паспорті на житловий будинок від 10.09.2002 року. На даний час позивач є єдиним спадкоємцем прав та обов`язків, котрі залишились після смерті бабці, у тому числі і права на спірне домоволодіння у цілому, оскільки інші спадкоємці відмовились від спадщини на користь позивача, однак оформити таке право на неї позивач не може у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно та реєстрації права власності на таке нерухоме майно. З огляду на вказане, отримавши відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, пов`язаної із видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач змушена звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивач у підготовче засідання не з`явилася, хоча була належно повідомленою про дату, час та місце проведення такого у справі, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення почтового відправлення - судової повістки від 06.03.2019 року. Разом з тим, позивач подала суду заяву вх. № 1994 від 06.05.2019 року,в якій позов підтримала, просила такий задовольнити з наведених у ньому підстав, а підготовче засідання та розгляд справи по суті проводити без її участі. Відповідач у підготовче засідання не з`явилася, хоча була належно повідомленою про дату, час та місце проведення такого у справі, що стверджується розміщеним оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України. Разом з тим, відповідач подала заяву про визнання позову вх. № 1995 від 06.05.2019 року, в якій одночасно просила розглядати справу у її відсутності, а позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі. Відтак, у підготовче засідання для розгляду справи по суті сторони не прибули, подали заяви про розгляд справи у підготовчому засіданні у їх відсутності, при цьому відповідач заявила про повне визнання позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, - немає. Також, враховуючи, що сторони не прибули у підготовче засідання і заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати розгляд у підготовчому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіряючи порушення прав позивача щодо спадщини, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] , після смерті якої позивач має намір оформити спадщину за заповітом, померла [INFO] у м. Сколе Львівської області у віці 79 років, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Сколівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області 29.08.2018 року (копія знаходиться у справі, а. с. 5). Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Це ж стосується і спадщини, яка відкрилася і була прийнята спадкоємцями після 01.01.2004 року. Якщо ж спадщина була прийнята до 01.01.2004 року, а також спадщина, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, то застосовується ЦК Української РСР у редакції 1963 року. Однак, при цьому правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.01.2003 року (а не раніше) і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК Ураїнської РСР у редакції 1963 року. Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України, то суд при розгляді даного спору у вказаній частині керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, спадкування здійснюється за законом чи за заповітом. За життя, а саме 26.05.1988 року, спадкодавець [PERSON] у Сколівській державній нотаріальній конторі склала заповіт, котрим належний їй на праві особистої власності жилий будинок та господарські будівлі, що знаходяться в [ADDRESS] заповіла у рівних частинах своїм внучкам - [PERSON] і [PERSON] (копія знаходиться у справі, а. с. 9). Спадщина після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася у день її смерті, у відповідності до вимог ст. 525 ЦК Української РСР 1963 року. Спадкоємство за заповітом врегульовувалося статтею 534 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, згідно якої кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 зазначеного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого повторно Сколівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області від 29.08.2018 року (а. с. 6), витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133. 135 Сімейного кодексу України [PERSON] (а. с. 8), свідоцтва про народження [PERSON] , виданого райбюро ЗАГС Львівської області від 27.03.1971 року (а. с. 11) та свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого Сколівським РВ РАЦС Львівської області 03.06.1995 року (після укладення шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище « [PERSON] »), сторони у справі є внуками спадкодавця і це стверджується переліченими вище правовстановлюючими документами. Позивач у встановлені законом порядку та строки не відмовилась від спадщини, прийняла таку, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті спадкодавця [PERSON] , подала 17.10.2018 року до приватного нотаріуса Сколівського районного нотаріального округу Батлюк Ю.П. заяву про прийняття спадщини, а інші спадкоємці після її смерті, - відповідач у справі [PERSON] у встановленому порядку спадщину не прийняла, відмовилась від неї на користь позивача. Відтак, позивач вправі успадкувати усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а також входили до складу спадщини. Детально перевіряючи права та обов`язки, які належали зазначеному спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а також входили до складу спадщини, зокрема прав на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] , котре є предметом спору у межах заявлених позовних вимог, судом встановлено таке. Зокрема, розмежовуючи під час вирішення спору час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, судом з`ясовано, що відповідне свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння відсутнє, реєстрація такого домоволодіння не здійснювалась в силу незнання спадкодавцем відповідних прав та обов`язків з вказаного приводу. Так судом встановлено, що вказаний будинок збудований у 1958 році. Загальна площа такого будинку становить 144,0 кв. м., з яких житлова площа 73,8 кв. м., а решту 70,2 кв.м. - допоміжна. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою А-1. У межах зазначеного домоволодіння побудовані господарські будівлі - літня кухня ( позначена у технічному паспорті літерою Б), сарай (позначений у технічному паспорті літерою В), вбиральня (позначена у технічному паспорті літерою Г) та господарські споруди - огорожа № 1, ворота № 2, замощення І та хвіртка № 3. Наведені вище обставини стверджуються належно засвідченою копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 10.09.2002 року КП ЛОР «Стрийську МБТІ». Цим-же документом стверджується й те, що вказаний вище житловий будинок у цілому не являється самочинним будівництвом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, у даному випадку, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, та інших нормативно-правових актів.Якщо право власності на спірне домоволодіння, незважаючи на відсутність свідоцтва про право власності, підтверджувалося належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, як про це стверджує позивач, то орган місцевого самоврядування в особі Сколівської міської ради Львівської області зобов`язаний був видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві [PERSON] ., а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Судом також встановлено, що, незважаючи на викладене вище, спадкодавець [PERSON] своє право власності в органах БТІ не зареєструвала (не оформила). Разом з тим, вже згадана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У матеріалах справи наявні технічний паспорт на житловий будинок від 10.09.2002 року (копія міститься у справі, а. с. 13-17), рішення виконавчого комітету Сколівської міської Ради депутатів трудящих від 17.10.1958 року № 97 (а.с. 18), договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності від 12.12.1958 року (а.с. 19) з інформацією про власника спірного домоволодіння та землекористувача виділеної під забудову такого домоволодіння земельної ділянки, котрим є спадкодавець [PERSON] Згідно з довідкою Сколівської міської ради Львівської області № 169/02-09 від 12.02.2019 року рішенням ІІІ сесії І демократичного скликання Сколівської міської ради № 1 від 28.11.1990 року [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] (а. с. 22). Відтак, при вирішенні питання щодо визнання права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування, суд оцінює наявність належних доказів на підтвердження правомірності забудови земельної ділянки у сукупності з іншими доказами, зібраними у матеріалах справи, у тому числі матеріалами технічної інвентаризації, де відсутня відмітка про самочинне будівництво, а також рішення та договору органу місцевого самоврядування із інформацією про правомірність забудови. Зазначені обставини повністю підтверджують право спадкодавця на спірне домоволодіння, яке не залежало від його реєстрації на момент здійснення. Судом також встановлено, що позивач, яка прийняла спадщину у встановленому порядку, зверталась до приватного нотаріуса Сколівського районного нотаріального округу Батлюк Ю.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак одержала відмову у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через відсутність усіх необхідних правовстановлюючих документів, а також довідки Сколівської міської ради Сколівського району Львівської областіпро належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві [PERSON] . Після вчинення вказаних дій позивач звернулась до суду. Як уже йшлося вище, позивач вправі успадкувати усі права спадкодавця [PERSON] , оскільки інший спадкоємець - відповідач [PERSON] після її смерті, відмовились від спадщини на користь позивача. На підставі вказаного вище, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А -1), загальною площею 144 кв. м., житловою площею 73,8 кв. м. з належними до нього господарськими будівлями - літньою кухнею (позначена у технічному паспорті літерою Б), сараєм (позначений у технічному паспорті літерою В), вбиральнею (позначена у технічному паспорті літерою Г) та господарськими спорудами - огорожею № 1 , воротами № 2 , замощенням та хвірткою № 3 , що розташований у [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухваливши рішення у підготовчому засіданні. Судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Outcome: approved