Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач 11 червня 2019 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. Їй на праві приватної власності на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду від 06 вересня 2018 року належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . У належному їй будинку зареєстрований її син - [PERSON] . Відповідач у грудні 2010 року, зібравши всі свої речі , виїхав з будинку та фактично проживає за адресою співмешканки по [ADDRESS] . Отже, відповідач фактично в будинку не проживає, не користується ним та не несе витрати по його утриманню. Факт не проживання підтверджується актом про не проживання. Добровільно вирішити спір можливості немає, оскільки відповідач відмовляється зніматися з реєстраційного обліку. Реєстрація відповідача в належному їй будинку позбавляє її права на розпорядження власністю, вона вимушена нести додаткові витрати за відповідача при оплаті комунальних послуг. Враховуючи викладене, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Ухвалою про відкриття провадження від 04 липня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Згідно наданої позивачем заяви від 09 вересня 2019 року , позивач просить справу розглядати в її відсутність, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі (а.с. 25). Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав судову повістку з викликом на 24 вересня 2019 року та ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 04 липня 2019 року (а.с. 23). Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, письмових заперечень щодо її вимог і змісту, клопотань суду не направив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд на підставі ст.280 ЦПК України розглянув справу заочно. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наступного. Як встановлено судом, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 166099762 від 10 травня 2019 року , житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду від 06 вересня 2018 року (а.с. 5). При проведенні технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, НМБТІ складений технічний паспорт на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] (а.с. 10 - 11). У зазначеному будинку зареєстрований син позивача (а.с. 6, 8-9) . За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, [PERSON] , 02 лютого 1988 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла,які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,яке вони мають право займати,визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідач з грудня 2010 року в житловому будинку по [ADDRESS] не проживає. Особистих речей відповідача в будинку немає. Факт не проживання відповідача з грудня 2010 року зафіксовано в акті про не проживання, посвідченого головою квартального комітету «№ 23» за свідченнями сусідів від 18 квітня 2019 року (а.с. 7). Отже, відповідач не проживає і не користується спірним житловим приміщенням, не виконує свої зобов`язання по оплаті комунальних послуг, не цікавиться ним і не підтримує приміщення в належному стані. Таким чином, суд вважає доказаним факт, що відповідач понад рік відсутній за місцем своєї реєстрації. Доказів щодо поважних причин не проживання відповідача в спірному домоволодінні з грудня 2010 року не пред`явлено, підстав вважати наявними поважні причини не проживання відповідача з цього часу у спірному домоволодінні судом не встановлено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи доведеність підстав позову [PERSON] та ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а також, враховуючи, що відповідач фактично проживає за іншою адресою, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved