Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), про визначення місця проживання малолітньої дитини. До участі в справі в якості третьої особи позивачем залучено Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, пр.. Маяковського, 21Г). Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2018 року по справі № 754/4738/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований у Оболоньскому відділі реєстрації шлюбів міста Києва актовий запис № 104 від 01.02.2003 року. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачем та на її утриманні. Деснянським районним судом м. Києва по справі № 754/14405/18 від 22.10.2018 видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менша ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Так, після припинення шлюбних відносин позивач не чинила перешкод відповідачу в участі та житті дітей. Разом з тим, відповідач постійно погрожує, що відбере дітей, у зв`язку з чим у неї є побоювання щодо того, що відповідач може не повернути дітей, після зустрічі з ними. При цьому, син [PERSON] , [INFO] , фактично дорослий і скоро стане повнолітнім, тому зможе самостійно вирішувати з ким проживати. В той же час, донька є малолітньою, і не може сама за себе постояти. Так, відповідач не одноразово, фактично викрадав її, і залишав саму в гаражі без належного догляду. Сім`я розпалась, оскільки відповідач регулярно вчиняв і зараз вчиняє після розлучення при дітях домашнє насильство, що підтверджується: Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року по справі № 754/11171/19; обмежувальним приписом виданим Деснянським районним судом м. Києва від 28.10.2020 року. Зокрема як, діти проживають разом з позивачем за наступною адресою: [ADDRESS] . В цій квартирі належить позивачу на підставі права особистої приватної власності 7/8 часток у праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.12.2013 року. Так, відповідно до умов договору купівлі-продажу набули у спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з 4-х жилих кімнат житловою площею - 52, 97 кв.м, загальною площею - 84, 35 кв.м., в наступних частках, які кожному з нас відповідно до п. 3.2.3 договору належать на праві особистої приватної власності, зокрема: [PERSON] - 7/8 (сім восьмих) частин; [PERSON] - 1/8 (одна восьмих) частин. Окрім цього, позивачу на підставі права особистої власності належить квартира [ADDRESS] . Дитина [PERSON] , навчається в 1-Б класі школи І-ІІІ ступенів № 321 Деснянського району міста Києва та відвідує необхідні для розвитку гуртки. Зокрема, відповідно до характеристики зі школи [PERSON] добре навчається, стежить за своїм зовнішнім виглядом, охайна, забезпечена всім необхідним для навчання. Мати приймає активну участь у навчанні та вихованні дитини, цікавиться навчанням, регулярно відвідує школу. При цьому, позивач, працює на постійній основі на посаді «адміністратора» в ТОВ «ЛРП УКРАЇНА», має регулярний заробіток, до кримінальної відповідальності не притягалась, не вживає алкогольні напої, житлом і матеріально забезпечена. Натомість, відповідач офіційно не працює, вживає алкогольні напої, являється кривдником, так як регулярно вчиняє фізичне і психологічне насильство. Також, проти відповідача порушено декілька кримінальних проваджень, зокрема це кримінальне провадження № 12020100030002317 від 08.04.2020 року за ознаками злочину за ст. 125 КК України щодо нанесення тілесних ушкоджень; кримінальне провадження № 12020100030003986 від 24.06.2020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 390-1 КК України щодо не виконання судового припису, інші кримінальні провадження. За таких обставин, 16.11.2020 року позивач, звернулась із заявою до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про обстеження умов проживання дитини, [PERSON] , [INFO] та надання акту щодо обстеження умов проживання і висновку щодо визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на вищевикладене позивач просила: визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з її матір`ю [PERSON] . Протягом підготовчого розгляду справи позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі. Відповідач в підготовчі засідання не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся завчасно та належним чином, шляхом направлення процесуальних документів за вказаною позивачем адресою, яка є місцем його реєстрації, при цьому на адресу суду клопотань про відкладення розгляду справи не надав. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до підготовчого розгляду не з`являвся, в поданій суду заяві просив справу розглянути за його відсутності, вимоги позову підтримав. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Протягом судового розгляду позивач вимоги позову підтримала, в поданій суду заяві просила вирішити спір на її відсутності. Відповідач в судові засідання не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся завчасно та належним чином. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо адреси сторони судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно ч. 10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладені вище обставини та думку представника позивача, Деснянським районним судом м. Києва постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2018 року по справі № 754/4738/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований у Оболонському відділі реєстрації шлюбів міста Києва актовий запис № 104 від 01.02.2003 року. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] . Деснянським районним судом м. Києва по справі № 754/14405/18 від 22.10.2018 року видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менша ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Постановою Верховного суду від 28 квітня 2020 року в цивільній справі № 754/11171/19 було постановлено нове рішення, яким видано обмежувальний припис в вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк шість місяців певний перелік обов`язків: заборонено [PERSON] перебувати у місці проживання [PERSON] - у квартирі [ADDRESS] ; заборонено [PERSON] наближатися на відстань до 2 кілометрів до місця проживання [PERSON] - квартири [ADDRESS] . Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування надала суду висновок № 102/02/38-1532 від 10 березня 2021 року, відповідно до якого вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , 2013 року народження разом з матір`ю. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як встановлено в судовому засіданні між батьками дітей склались стійки неприязні відносини, які потягли за собою суперечки між ними щодо визначення участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення їх місця проживання. Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом. Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дітей. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача за зустрічним позовом про те, що батько неналежним чином піклується життям та здоров`я дітей, оскільки жоден із таких фактів в судовому засіданні не був підтверджений. На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову.

Outcome: approved