Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав [PERSON], призначення її опікуном неповнолітнього [PERSON] та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що між її дочкою [PERSON] та [PERSON] 01 жовтня 2005 року укладено шлюб. У шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалось, та з 2006 року вони проживали окремо, шлюб фактично припинився, однак офіційно шлюб було розірвано у жовтні 2009 року. Відповідач [PERSON] участі у вихованні дитини не брав, матеріальної допомоги не надавав, умисно ухиляється від виконання батьківських обов'язків. [INFO] [PERSON] померла, у зв'язку з чим вся відповідальність за виховання, розвиток, матеріальне забезпечення покладена на позивача [PERSON] Тому у позовній заяві просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі ? частини доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітнього [PERSON] Також зазначає, що відповідач надав письмову нотаріально завірену відмову від своїх батьківських прав, а тому з урахуванням вищевикладеного, просить позбавити [PERSON] батьківських прав та призначити її - [PERSON] опікуном малолітнього [PERSON]. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та просила задовольнити їх у повному обсязі, пояснивши, що відповідач не примає участі у житті дитини. Дитина, практично весь час з моменту народження проживала разом з позивачем та її чоловіком і зараз, дитина повністю сприймає їх як своїх найближчих та рідних людей. Також, позивач повідомила, що після смерті доньки, вона була вимушена звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав батька дитини та призначення опікунства. Відповідач добровільно написав заяву про відмову від своїх прав. Позивач просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від третьої особи - Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист з проханням слухати справу без представника третьої особи, врахувавши при цьому наданий висновок комісії з питань захисту прав дитини. Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 01 жовтня 2005 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 02.12.2005 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER] актовий запис № 890 (а.с. 11 на звороті). У шлюбі народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 08.12.2005 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER], актовий запис № 1878 (а.с. 8). Між [PERSON] та [PERSON] шлюбні стосунки не склались, проживали окремо з 2006 року, а тому відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу від 07.10.2010 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER], актовий запис № 882, шлюб між ними розірвано 20 жовтня 2009 року (а.с. 12). [PERSON] померла [INFO], про що складено актовий запис № 1023 від 16.10.2015 року та видано Свідоцтво про смерть Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER] (а.с. 13). Позивач зазначає, що дитина проживає з нею, всі обов'язки по вихованню, розвитку та матеріального забезпечення покладені на неї та її чоловіка [PERSON]. На підтвердження проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем, [PERSON] надала довідку форми №3 від 26.11.2015 року, в якій зазначено, що дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS], яка є приватною власністю позивача, з 07 лютого 2006 року (а.с. 9). Відповідні положення Конституції України проголошують: ст. 32 «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України»; ст.51 «Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою». Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров'я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи те, що позивачем надано нотаріально засвідчену заяву [PERSON] від 24 грудня 2015 року, в якій відповідач не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітнього [PERSON], з правовими наслідками такого позбавлення він ознайомлений, таким чином, відповідач визнав, що з 2007 року він не займається та не має бажання займатись вихованням, розвитком та матеріальним утриманням дитини (а.с. 14). Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 107-330/40 від 20.01.2016 року встановлено, що дитина проживає з бабусею та дідусем, зі сторони матері за адресою: [ADDRESS]. Батько хлопчика не виявляв бажання спілкуватись з сином, не приймав участі у його вихованні, практично з народження дитини, матеріально не забезпечував. Від нього надійшла заява, завірена приватним нотаріусом Сташковою А.Г., зареєстрована в реєстрі за № 3233 про те, що він добровільно відмовляється від батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. У зв'язку з вищевикладеним, комісією з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.01.2016 року було прийняте рішення про те, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] (а.с. 27). Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо малолітнього [PERSON], [INFO], оскільки він не виконує своїх батьківських обов'язків та свідомо відмовився від такого права. Відповідно до ч. 4 ст. 167 Сімейного Кодексу України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до подання Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 107/533/40 від 29.01.20416 року, висновку служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.01.2016 року № 40-84 та його додатку від 25.02.2016 року № 40-360 про призначення опікуна для [PERSON] встановлено, що мати дитини померла, хлопчик проживає з дідусем та бабусею, [PERSON], за адресою [ADDRESS]. [PERSON] поклала на себе всі турботи, пов'язані з вихованням утриманням онука та виявила бажання бути опікуном для дитини. При цьому підтверджено, що [PERSON]. та [PERSON] під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебувають, ознак психічних захворювань - не виявлено, раніше, на обліку як потенційні опікуни (піклувальники) у Службі у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації не перебували. Враховуючи вищевикладене, просять призначити [PERSON] опікуном для [PERSON] (а.с. 28-29, 31-32, 58-59). Чоловік, громадянин [PERSON] не заперечує про призначення дружини бути опікуном для онука, що підтверджується його заявою (а.с.38). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS], умови для проживання та навчання дитини створено. Громадянка [PERSON] згідно з висновком про стан здоров'я не має протипоказань для призначення її опікуном (а.с.39-41). Позивач працює в ТОВ «Ігорний дім «Імперіал» на посаді головного бухгалтера та отримує заробітню плату у розмірі 25 200 грн. (а.с. 42). На підставі довідки, виданої Управлінням інформаційного-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в м. Києві громадянка [PERSON] засудженою не значиться та в розшуку не перебуває (а.с.37). Отже, відповідач свідомо ухилився від виховання дитини, що полягає у свідомому нездійсненні протягом тривалого часу його виховання, піклування про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку природних здібностей та готування дитини до самостійного життя та праці, що, в свою чергу, вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Таким чином, суду надано достатньо доказів того, що дитина позбавлена батьківського піклування: мати померла, а батько відмовився від своїх батьківських обов'язків. [PERSON] та [PERSON] здійснюють догляд та займаються вихованням малолітнього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо призначення опікуном [PERSON]. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на [PERSON], [INFO], суд зазначає про таке. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображено і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно зі ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON], але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитини повноліття, тобто до [INFO], щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 102,42 грн., а на користь держави - 275,60 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved