Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.02.2015 року звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради і просить ухвалити рішення про анулювання права власності на 110/300 частин житлового будинку літ. «Б-1» по вул. Черепанових, 25 в м. Харкові, зареєстровані за [PERSON], та визнати за нею право власності на цю частину житлового будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з 1997 року вони разом з донькою, [PERSON] (до шлюбу «Істоміною») О.А., та онукою, [PERSON] (до шлюбу «Істоміною») А.І., постійно проживають і фактично володіють частиною житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові, яка є їхнім постійним та єдиним місцем проживання. З 02.06.2001 року [PERSON] зареєструвалася за цією адресою. На підставі рішення Харківської міської ради за № 114-30 від 20.03.1995 року з приватного будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові були відселені сімї [PERSON] і її дочки [PERSON], які мешкали на санітарній території ВАТ «Елітан», та які отримали в обмін двох та однокімнатну квартири на Роганському житловому масиві в м. Харкові. З метою уникнення розграбування будинку у 1997 році за клопотанням адміністрації ВАТ «Елітан» та згідно рішення № 44-2 від 03.06.1997 року виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області позивач, як ветеран заводу, була вселила у будинок, і за власний рахунок поновила житлове приміщення. До теперішнього часу вона з сімєю продовжує мешкати в цьому будинку, сплачувати усі комунальні послуги отримувати пенсію та іншу поштову кореспонденцію. Саме у неї знаходиться будинкова книга для реєстрації мешканців будинку, яку їй при вселенні передала [PERSON] Мешканці будинку були переселені добровільно, замість старих вони отримали нові і зручні квартири в м. Харкові. 26.06.1997 року листом № 247 адміністрація ВАТ «Елітан» для подальшої передачі у власність сімї [PERSON] частини житлового будинку звернулася до голови Жовтневої районної ради м. Харкова з проханням анулювати правову реєстрацію [PERSON] на цю частину будинку. На той час [PERSON] вже виїхав на постійне проживання за межі України і більш у будинку не зявлявся, позивач його навіть не знала і ніколи не бачила, а тому і не могла знати, що користується його власністю. Тому вважає, що на законних підставах разом з членами своєї родини вони оселилися у спірне житлове приміщення і досі сумлінно, безперервно та відкрито користуються ним на протязі двадцяти років поспіль. Надалі до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до Харківської міської ради, треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про анулювання права власності на 110/300 частин житлового будинку літ. «Б-1», розташованого в м. Харкові по вул. Черепанових, 25, та визнання права власності на цю частину житлового будинку. У подальшому первісні позовні вимоги неодноразово уточнювалися. Так, після залучення у якості співвідповідачів співвласників житлового будинку на виконання ухвали суду від 13.07.2015 року та надходження 19.02.2016 року письмових заперечень Територіальної громади в особі Харківської міської ради до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], співвідповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Територіальна громада в особі Харківської міської ради, про анулювання правової реєстрації права власності на імя [PERSON] на 110/300 частин та визнання за позивачами права власності на цю частину будинку за набувальною давністю. 12.04.2016 року після виявлення помилок у довідці Департаменту житлового господарства виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.02.2011 року за № Т-6-1607/0/1-11.08-39-881/0/129-11 за підписом директору Департаменту житлового господарства [PERSON], а також в рішенні виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області за № 44-2 від 03.06.1997 року, де зазначалося, що на імя відповідача [PERSON] за правом власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30.12.1980 року ХДНК № 5 за реєстровим № 1-5455, зареєстровані саме 110/300 замість правильного 104/300 частин житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові у будинку літ «Б-1» (квартира № 7), житловою площею 41,1 кв. м., загальною 73,7 кв. м., позов в цій частині був уточнений. Надалі, а саме 19.07.2016 року, після надходження до суду Інформаційної довідки № 63302317 від 12.07.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого та Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 30407238 від 11.07.2016 року, з яких було встановлено, що 31.05.2016 року приватний нотаріус ХМНО [PERSON] за реєстровим № 182 посвідчила договір дарування 104/300 частин будинку [PERSON] на імя [PERSON], позовні вимоги були збільшені і викладені в остаточній редакції. Позивачі додатково зазначили у якості відповідача [PERSON] і просять визнати недійсним договір дарування [PERSON] [PERSON] 104/300 частин спірного будинку, анулювати правову реєстрацію права власності на імя [PERSON] на 104/300 частини будинку літ. Б-1, житловою 41,1, загальною 73,7 (квартира № 7) і визнати на ними право власності за набувальною давністю на цю частину будинку. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі і підтвердили обставини, викладені в своїй остаточній позовній заяві. Представник позивача [PERSON], діюча на підставі ордеру юридичної консультації Жовтневого району м. Харкова від 15.09.2015 року та Витягу з договору № 118 про надання правової допомоги від 15.09.2015 року, позовні вимоги в їх остаточній редакції підтримала у повному обсязі і просила позов задовольнити з підстав, які викладені вище. Представник Територіальної громади в особі Харківської міської ради, діюча на підставі довіреності № 08-11/7770/2-15 від 13.12.2015 року, проти задоволення позову у судовому засіданні заперечувала, надала суду свої письмові заперечення, просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень, представник Харківської міської ради виходила з того, що частина спірного житлового будинку належать [PERSON], про що достовірно знала позивач [PERSON] Позивачі не надали жодних доказів про отримання [PERSON] в обмін на частину будинку іншого житла і вважає, що нездійснення особою своїх цивільних прав не може бути підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Власнику належить право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, при цьому держава у здійснення власником права власності не втручається. Представник відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 11.07.2013 року, та співвідповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності, посвідченої 26.09.2014 року, позов не визнала. У судовому засіданні та у своїх письмових запереченнях зазначала, що [PERSON] іншого житла або грошової компенсації за його частку у будинку не надано, з 1985 року у нього не висточило ані часу, ані можливості вирішити своє житлове питання, спірний будинок досі не знесений, державна реєстрація права власності не скасована. Тому [PERSON] має право користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. До того ж зазначала, що позивачі самовільно заселилися у будинок і незаконно користуються ним, що вони знали, що житло на праві власності належить відповідачу, що порядок користування будинком не визначений, його реального поділу не відбувалося, а реєстрація [PERSON], яка у будинку не проживає, є незаконною, оскільки інші співвласники своєї згоди на це не давали. Виходячи з того, що позивач знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, приймаючи до уваги, що за набувальною давністю право власності може бути набуте, якщо власник відмовився від права власності, вважає, що позов задоволенню не підлягає і просила залишити вимоги без задоволення. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся неодноразово, у тому числі викликався в суд через оголошення у пресі. Відомості про причини неявки відповідача до суду не надходили, тому справа розглянута за його відсутністю на підставі наявних доказів. Співвідповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] висловили свою думку про ухвалення рішення на розсуд суду. Співвідповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися неодноразово, у тому числі викликалися в суд через оголошення у пресі. Відомості про причини неявки співвідповідачів до суду не надходили, тому суд вирішив розглянути справу за їхньою відсутністю на підставі наявних доказів. Суд, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачів, представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON] та співвідповідача [PERSON], співвідповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи і вивчивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Розглядаючи справу, суд приймає до уваги положення ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірні відносини є цивільними правовідносинами, які регулюються нормами цивільного законодавства\~ст. 47 Конституції України, ст. ст.\~328, 344 Цивільного кодексу України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно дост. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Як було встановлено у судовому засіданні на підставі паспорту громадянина України серії ММ № 1868163 на імя [PERSON], отриманому нею 05.06.2001 року у Жовтневому РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області, з 02.06.2001 року вона зареєстрована за адресою [INFO] (т. 1, а.с. 11). Зі свідоцтва серії 1-ВЛ № 319134 про розірвання шлюбу вбачається, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано Харківським районним ЗАЦС на підставі актового запису № 186 від 20.03.1974 року (т. 3, а.с. 35). З копії паспорту громадянина України серії МН № 934037 на імя [PERSON], отриманого нею 07.09.2007 року у Московському РВ у м. Харкові ГУ ДМСУ в Харківській області, вбачається, що з 15.03.2015 року вона зареєстрована [INFO] (т. 1, а.с. 5-6). Зі свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ № 072463, виданого Московським відділом РАЦС м. Харкова на підставі актового запису № 1291 від 23.10.1998 року, вбачається, що після одруження з [PERSON], [PERSON] змінила дошлюбне прізвище на «Онищенко» (т. 3, а.с. 7). З паспорту громадянина України серії МТ № 371073 на імя [PERSON], отриманого нею 11.12.2014 року у Московському РВ у м. Харкові ГУ ДМСУ в Харківській області, вбачається, що з 26.06.2007 року вона також зареєстрована [INFO] (т. 1, а.с. 19). Зі свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ № 249835, виданого відділом державної РАЦС по м. Харкову реєстраційної служби ХМУЮ на підставі актового запису № 2005 від 18.10.2014 року, вбачається, що після одруження з [PERSON] [PERSON] змінила дівоче прізвище на «Большакову» (т. 1, а.с. 20). Позивачі стверджують, що їхня родина з 1997 року на законних підставах протягом двадцяти років поспіль фактично мешкає і користується трикімнатною квартирою № 7 (раніш квартира № 1), житловою площею 41,1 кв. м., загальною - 73,7 кв. м., у житловому будинку літ. «Б-1», ідеальна частка якої складає 104/300 частини від усього домоволодіння за адресою м. Харків, вул. Черепанових, 25, і це є їхнім єдиним і постійним місцем проживання. З пояснень позивачів, у 1997 році квартира, що була їм надана для проживання, мала № 1, але з часом нумерація квартир змінилася, і їхня квартира отримала № 7. Технічний паспорт, виготовлений спеціалістами КП «ХМБТІ» через 17 років, вже має нову нумерацію, на вхідній двері в їхнє житлове приміщення завжди був зазначений № 1, і вони досі отримують поштову кореспонденцію саме на квартиру № 1. Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15, 16 ЦК України, а також частини 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. З будинкової книги, копію якої позивач [PERSON] надала суду, і яку, як вона стверджує, у 1997 році при вселенні їй передала саме [PERSON], увесь час зберігається саме у позивача. З цієї книги вбачається, що [PERSON] з 2001 року зареєстрована у житловому будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові (т. 1, а.с. 6). Відповідно довідки КП «ХМБТІ» № 2410717 від 08.09.2014 року та технічного паспорту, складеного 02.09.2014 року спеціалістами КП «ХМБТІ» на житловий будинок № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові (т. 1, а.с. 169, 171), домоволодіння за цією адресою складається з двох житлових будинків літ. «А-1» та літ. «Б-1». Будинок літ. «Б-1», до 1917 року забудови. Його загальна площа 108,6 кв. м., житлова 60,3, знос 65 %, в ньому самочинно побудовано приміщення 7-5 з житлової під кухню, а приміщення 7-6 переобладнано з кухні під житлову. З цієї технічної документації встановлено, що квартира № 7 у будинку літ. «Б-1» має житлову площу 41,1 кв. м., загальну 73,7 кв. м., допоміжну 32,6 кв. м. В квартирі три житлові кімнати, два коридори, кухня, санвузол і тамбур. Що стосується квартири № 1, то вона розташована у будинку літ. «А-1», має житлову площу 18,6 кв. м., загальну 26,6 кв. м., допоміжна площа відсутня. В цій квартирі дві житлові кімнати, сіни і кухня. Квартира № 1 входила в склад будинку літ. «А-1», якого вже немає, на той час її займала зовсім інша сімя. Вирішуючи справу, судом досліджені правові підстави вселення родини позивачів до спірного житлового будинку. Так, на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів за № 158-25 від 27.06.1990 року завод «Радіодеталь» отримав дозвіл на відселення мешканців житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові з санітарно-захисної зони будування гальванічного та збірного корпусів підприємства. До цього рішення доданий перелік будинків, які підлягали відселенню заводом «Елітан), у тому числі і будинок № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові (т. 1, а.с. 58-59). Встановлено, що з приватного житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові, ще до офіційного прийняття рішення були відселені сімї [PERSON] та [PERSON], які до того мешкали в санітарно-захисній зоні ВАТ «Елітан» (колишнього заводу «Радіодеталь»), і які замість старих квартир у будинку, 1917 року забудови, у якому були відсутні каналізація, водо - і газопостачання, отримали нові зручні ізольовані квартири на Роганському житловому масиві в м. Харкові. Так, [PERSON] отримала однокімнатну ізольовану квартиру, а [PERSON] з дитиною двокімнатну. Цей факт у судовому засіданні був підтверджений і представником відповідача [PERSON] і [PERSON], яка до того ж у своїх письмових запереченнях проти позову вказує, що [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] дійсно отримали ордер на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS], а [PERSON] на 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] (т. 3, а.с. 55-61). Як вбачається з матеріалів справи, Голова правління «Елітан» [PERSON] звернувся до голови Жовтневого районного виконавчого комітету [PERSON] з проханням надати дозвіл сімї їхнього кадрового співробітника [PERSON]А, [INFO], з донькою і онукою заселитися у 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 60 кв. м., житловою 43,6 кв. м., звідки була відселена сімя [PERSON], і зазначив, що [PERSON] мешкає в 3-кімнатній суміжній квартирі в м. Харкові з колишнім чоловіком, родиною сина та родиною дочки. Квартиру не є можливим розміняти внаслідок суміжних кімнат, 9-го поверху та віддаленості району. Житлові та моральні умови дуже тяжкі, і [PERSON] з донькою і онукою змушені шукати притулок у знайомих, оскільки батьків і родичів у них немає. З огляду на те, що житлові умови сімї тяжкі, і з метою збереження приміщення, приймаючи до уваги рішення Харківського міськвиконкому № 158-25 від 27.06.1990 року про відселення родин з санітарно - захисної зони заводу, надати сімї [PERSON] дозвіл на заселення з подальшим їх відселенням ВАТ «Елітан» у 3-ю чергу (т. 1, а.с. 57). За спільним клопотанням дирекції ВАТ «Елітан» і профспілкового комітету школи № 59, де на той час на посаді заступника директора з виховної роботи працювала [PERSON], та на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області за № 44-2 від 03.06.1997 року, сімя позивачів, а саме [PERSON], її донька [PERSON] (натепер «Онищенко») О.А. і онука [PERSON] (натепер «Большакова») А.І., отримали дозвіл на реєстрацію в квартирі № 1 житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові (т. 1, а.с. 12). На підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів за № 158-25 від 27.06.1990 року завод «Радіодеталь» отримав дозвіл на відселення мешканців житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові з санітарно-захисної зони будування гальванічного та збірного корпусів підприємства. До цього рішення доданий перелік будинків, які підлягали відселенню заводом «Елітан), у тому числі і будинок № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові (т. 1, а.с. 58-59). З рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області за № 44-2 від 03.06.1997 року та письмової відповіді Департаменту житлового господарства виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.02.2011 року за № Т-6-1607/0/1-11.08-39-881/0/129-11 за підписом директору Департаменту житлового господарства [PERSON] вбачається, що на імя відповідача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30.12.1980 року ХДНК № 5 за реєстровим № 1-5455, зареєстровані на праві власності саме 110/300 частин житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові (т. 1, а.с. 12, 31). Між тим, згідно письмової відповіді КП «ХМБТІ» за № 23-28271 від 18.09.2012 року, за правом власності на імя [PERSON] по свідоцтву про право на спадщину за заповітом, виданому ХДНК № 5 30.12.1980 року за реєстровим № 1-5455, зареєстровані саме 104/300 частини спірного житлового будинку, а не 110/300 його частин, що виявилося помилкою. Суд вважає, що хоч і порядок користування житловим будинком не визначався, договір конкретного користування не посвідчувався і виділ в натурі ідеальної частки [PERSON] не відбувався, співвласники будинку довгі роки користувалися ним за своєю згодою, і між ними склався певний фактичний порядок користування власністю, що відповідає положенням ст. 358 ЦК України (в редакції 2004 року) і положенням ст. 113 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 319 і ст. 322 ЦК України, власність зобовязує, а власник повинний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги передбачені ч. 1 ст. 151 ЖК України, а саме встановлений обовязок громадянина, який має у приватній власності житловий будинок, забезпечувати його зберігання, провадження за власний рахунок поточного і капітального ремонту, утримання у порядку прибудинкової території. Розглядом справи зясовано, і це не було спростовано представником відповідача [PERSON], яка підтвердила суду, що [PERSON] дійсно більш тридцяти років тому виїхав за межі України на постійне проживання в РФ, увесь цей час працює і постійно там знаходиться, є громадянином РФ. З пояснень позивачів встановлено, що за цей тривалий час, починаючи з 1997 року, [PERSON] до свого житла жодного разу не приїжджав, його технічним станом, поточним ремонтом та сплатою комунальних послуг не займався і жодної копійки на це не витратив. В роз'ясненнях Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Про деякі аспекти забуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» зазначено наступне. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Позивачі стверджують, що довгі роки сумлінно, безперервно і відкрито користуються спірним нерухомим майном, яке отримали на законних підставах. Ніхто з них не знав і не міг знати, що ця частина житлового будинку має іншого власника, оскільки згідно рішення Харківської міської ради за № 114-30 від 20.03.1995 року сімї [PERSON] і її дочки, [PERSON], були відселені, а адміністрація ВАТ «Елітан» клопотала про анулювання їхнього права власності. На підтвердження своїх пояснень в цій частині позивачі надали суду копію контрольного журналу газообладнання з 02.04.1965 року по жовтень 1984 року по кв. № 1 на імя [PERSON] (т. 3, а.с. 231-233). Тому на момент заволодіння спірною частиною будинку позивачі вважали, що законного власника у цій частині нерухомого майна немає, а якщо він і був, то жодного інтересу до своєї власності не має. Їхні пояснення підтверджуються тим, що [PERSON] при вселенні передала їм будинкову книгу. Добросовісність їхнього володіння майном була обумовлена саме відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з його боку, тому у добросовісне володіння майном з боку позивачів покладена правомірність їхніх дій, а з боку попереднього власника його бездіяльність і мовчання на протязі усього строку набувальної давності. Позивачі протягом двадцяти років відкрито користуються власністю відповідача, не приховують для оточуючих факту свого володіння, яке є безперервним. Окрім того, як зазначено у п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинств, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність, суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Ствердження представника відповідача [PERSON], що нібито [PERSON] у будинку не мешкає, а проживає зі своїм чоловіком в Харківській області, спростовано поясненнями позивачів, а також свідоцтвом серії 1-ВЛ № 319134 про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] 20.03.1974 року (т. 3, а.с. 35). Опитані у судовому засіданні свідки [PERSON],[PERSON]С.ю, [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили суду, що позивачі [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з 1997 року постійно проживають у трикімнатній квартирі № 7 (раніш квартира № 1) житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові, проводять поточні ремонти в цій квартирі та сплачують комунальні послуги. З матеріалів справи вбачається, що на протязі тривалого часу позивач [PERSON] здійснювала оплату комунальних послуг за адресою [ADDRESS], саме вона 26.02.2003 року уклала договір № [NUMBER] про надання послуг газопостачання (т. 1, а.с. 91-93) та договір про підключення до телефонної лінії та мережі Інтернет (т. 1, а.с. 90). На а.с. 81-93, 231-233 у т. 1 та на а.с. 239-250 у т. 3 знаходяться копії квитанцій, починаючи з 2001 року, по сплату за надання енергопостачання, газопостачання та квартирну плату за адресою [ADDRESS]. Крім того, на підтвердження заявлених вимог позивачами надана письмова інформація від 28.03.2016 року № 09.07-392 Харківської дирекції поштамт-центр поштового звязку по отриманню пенсії та грошової допомоги у відділенні поштового звязку Харків-4 [PERSON] за адресою вул. Черепанових, 25 у період з березня 2013 року по лютий 2016 року (т. 3, а.с. 234), копія досудового повідомлення на імя [PERSON] № 28/1370 від 17.03.2005 року ВАТ по газопостачанню та газифікації «Харківміськгаз» (т. 3, а.с. 235) та копія акту здачі робіт по підключенню до телефонної мережі і мережі Інтернет за 2008 рік (т. 3, а.с. 239-250). Таким чином, судом було встановлено, що позивачі безперервно та вільно протягом тридцяти років поспіль і до теперішнього часу користуються, утримують і проводять поточний ремонт для підтримання в належному для використання стані частину житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові, а саме трикімнатною квартирою № 7 (раніш квартира № 1) у будинку літ. «Б-1» за цією адресою, ідеальна частка якої складає 104/300. Зі свідоцтва серії 1-ВЛ № 364677, складеного міським відділом РАЦС Харківського обласного управління юстиції на підставі актового запису № 3003, вбачається, що [PERSON] 06.12.2002 року померла (т. 1, а.с. 127). Належну їй за правом власності 61/300 частину житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові успадкувала донька спадкодавця, [PERSON], отримавши 14.11.2014 року у ХДНК № 4 відповідне свідоцтво за реєстровим № 3-2571 з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 38900349 від 14.11.2014 року (т. 1, а.с. 128-129). Розглядаючи справу, суд перш за все виходив з положень ч. 1 і 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відтак, початком перебігу строку набувальної давності є 01 січня 2001 року. Згідно п. п. 9, 11, 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦК України). Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. За змістом ст. 344 ЦК України визначаються ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння мусить бути відкритим, очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, та володіння повинно бути безперервним протягом зазначених строків. Перебіг строку набувальної давності на нерухоме майно починається з моменту виникнення володіння. До того ж, в ході вирішення справи суд за клопотанням представника позивача [PERSON] ознайомився з матеріалами цивільної справи № 2012/2309/2012, провадження № 2/2012/1305/2012, за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, рішенням по якій від 23.03.2012 року була анульована правова реєстрація на 39/300 частин домоволодіння № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові, що належала [PERSON], і визнано право власності на цю частину домоволодіння за [PERSON]. У звязку з цим суд, приймаючи до уваги доводи і обгрунтування заперечень Територіальної громади в особі Харківської міської ради при розгляді справи за позовом звертає увагу, що при вирішенні цієї справи за позовом [PERSON], [PERSON], та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], де міська рада залучена до справи у якості третьої особи, а не у якості відповідача, як по справі за позовом [PERSON], представник якої просив розглядати справу за його відсутністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог «за умови, що позивач відкрито та безперервно володіла часткою будинку, мешкала в ньому та доглядала земельну ділянку, а також що треті особи не звертаються до неї з вимогами про повернення майна» і просив суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення. За таких обставин, враховуючи, що позивачі з 1997 року відкрито, добросовісно та безперервно володіють 104/300 частинами житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові, а саме квартирою № 7 (раніш квартира № 1) у будинку літ. «Б-1», суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі та визнає за позивачами право власності на 104/300 частини спірного житлового будинку за набувальною давністю, тобто на 104/900 частини за кожним з них. Справа перебуває у провадженні з 06.02.2015 року. Між тим, суд, прийнявши заходи забезпечення позову, наклавши заборону відповідачу [PERSON] відчужувати спірну частину житлового будинку, про що була винесена відповідна ухвала, отримав Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за № 30407238 від 11.07.2016 року, оскільки державна реєстрація на спірне майно в період розгляду справи відбулася за новим право набувачем [PERSON], на підставі договору дарування 104/300 частин будинку, посвідченого 31.05.2016 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 182. Ця обставина доведена Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 63302317 від 12.07.2016 року (т. 3, а.с. 103-105). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша зацікавлена особа заперечує її дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, про що зазначено у ч. 3 ст. 215 ЦК України. Суд вважає, що у даному випадку відповідач [PERSON], укладаючи договір дарування від 31.05.2016 року, діяв поза межами закону , оскільки справа за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності у порядку набувальної давності на подаровану ним [PERSON] частину будинку №25 по вул.. Черепанових в м. Харкові, перебувала на розгляді суду, про що йому було достеменно відомо, рішення по справі не ухвалено і відчуження ним спірної частки житлового будинку шляхом її дарування родичу [PERSON], є навмисними діями, які утруднюють вирішення справи і зачіпають інтереси позивачів у справі. З цих підстав суд визнає недійсним договір дарування [PERSON] [PERSON] 104/300 частин житлового будинку № 25 по вул. Черепанових в м. Харкові, посвідчений 31.05.2016 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 182. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») Тому, приймаючи до уваги сукупність доказів, суд вважає, що в ході судового розгляду позовні вимоги знайшли своє підтвердження і були доведені матеріалами справи. Судові витрати у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд залишає за рахунок позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved