Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] в січні 2021 року звернулась до суду з позовом до ТОВ «Роменський завод продтоварів» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки її виплати, компенсації за невикористану відпустку. моральної шкоди. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що працювала за сумісництвом на ТОВ «Роменський завод продтоварів» на посаді менеджера (управителя) із зовнішньоекономічної діяльності з 10 грудня 2018 року по 18 грудня 2020 року. 18 грудня 2020 року позивач подала заяву про звільнення в якій вказала, що просить звільнити її за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, систематичною невиплатою середнього заробітку, оскільки їй не виплачувалася заробітна плата. Наказом №85/к від 18 грудня 2020 року позивача звільнено згідно ст. 38 КЗпП України /за власним бажанням/ з 18 грудня 2020 року. Позивач вважає наказ неправомірним, оскільки зазначала в заяві підставою звільнення саме не виконання відповідачем законодавства про працю, щодо виплати заробітної плати. Крім того, при звільненні з нею не було проведено повний розрахунок, позивач просить змінити формулювання причини її звільнення, зазначених у наказі №85/к від 18 грудня 2020 року ТОВ «Роменський завод продтоварів» з «за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України» на «за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України», стягнути з\~відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в розмірі 5317 гривень 29 копійок, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8045 гривень 45 копійок, вихідну допомогу в розмірі 15493 гривні 59 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 грудня 2020 року по день винесення рішення, та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень та судові витрати. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням справи до розгляду по суті в порядку спрощеного провадження на 26 лютого 2021 року о 13.00 годині. 26 лютого 2021 року ухвалою суду, засідання було відкладено в зв`язку із клопотанням представника відповідача. 11 березня 2021 року представником відповідача було надано відзив на позовну заяву /а.с. 50-52/, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду визначений ст. 233 КЗпП України. Позивач в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача приймала участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, позов не визнала повністю, просить в його задоволенні відмовити, оскільки наказа винесений згідно заяви позивача, просила зменшити розмір стягуваного середнього заробітку оскільки заборгованість по заробітній платі є незначною, вихідна допомога випаті позивачу не підлягає, компенсація розрахована позивачем невірно, моральна шкода позивачем не доведена, витрати на правову допомогу також не довдені належним чином. Вислухавши сторони, вивчивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини: Позивач [PERSON] працювала за сумісництвом на ТОВ «Роменський завод продтоварів» на посаді менеджера (управителя) із зовнішньоекономічної діяльності з 10 грудня 2018 року, що підтверджується копією наказу №273/к від 7 грудня 2018 року. 18 грудня 2020 року позивач подала заяву про звільнення в якій вказала, що просить звільнити її за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, систематичною невиплатою заробітної плати, що підтверджується копією заяви /а.с. 17/. Наказом №85/к від 18 грудня 2020 року позивача звільнено згідно ст. 38 КЗпП України /за власним бажанням/ з 18 грудня 2020 року, що підтверджується копією наказу /а.с. 18/. Позивач вважає наказ неправомірним, оскільки зазначала в заяві підставою звільнення саме не виконання відповідачем законодавства про працю, щодо виплати заробітної плати. Крім того, при звільненні з нею не було проведено повний розрахунок, Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В свою чергу Кодексом законів\~про працю\~України дано визначення заробітної платні, де в ст.94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.\~22\~цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.\~83\~КЗпП України та ч.1 ст.\~24\~закону України\~«Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Крім того, частиною 1 ст.116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»). У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена. Таким чином, з огляду на те, що право людини на грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законами України «Про оплату праці», «Про відпустки», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах та виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, позивач має «виправдані очікування» на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно ч.2 ст.233\~КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Суд не приймає доводі відповідача, щодо пропуску строку звернення до суду позивача передбаченого ст. 233 КЗпП України, оскільки відповідно до п.1 Прикінцевих положень КЗпП України Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233\~цього Кодексу,\~продовжуються на\~строк дії\~такого карантину. На даний час дія карантину в країні не припинена. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог позивача. Проаналізувавши об`єктивні дані, що вищевикладені в судовому рішенні, засновані на представлених сторонами й досліджених судом доказах, суд вважає за можливе задовольнити позов частково. Суд погоджується з наявністю підстав щодо задоволення позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення, оскільки позивач в своїй заяві /а.с. 17/, чітко зазначила, що просить її звільнити за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, систематичною невиплатою заробітної плати. Дану обставину відповідачем не заперечувалося, та навпаки відповідач підтвердив, що на даний час існує заборгованість по заробітній платі перед позивачем. \~За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.\~\~У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.Позивач подаючи заяву\~про звільнення\~за власним\~бажанням на\~підставі\~ч.\~3\~ст.\~38\~КЗпП України\~розраховував на\~настання низки\~бажаних для\~нього наслідків.\~Отже,\~звільнення без\~посилання на\~ч.\~3\~ст.\~38\~КЗпП України\~не тягне\~виникнення у\~позивача права\~на вихідну\~допомогу та\~відшкодування моральної\~шкоди,\~не відповідає\~його бажанню\~і не\~є звільненням\~за власним\~бажанням у\~розумінні ст.\~38\~КЗпП України. Суд вважає встановленим факт наявності заборгованості по зарплаті та невиплати компенсації за невикористану відпустку у відповідача перед позивачем, оскільки останнє підтверджено розрахунковим листом /а.с. 53/ та довідкою /а.с. 54/. Оскільки позивач просила стягнути розмір заборгованості 5317,29 гривень, а згідно даних наданих відповідачем заборгованість складає 5876,93 гривні, суд не виходячи за межі позовних вимог стягує заборгованість визначену позивачем у позовних вимогах. Стосовно компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 2, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, від 08.12.1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України, який передбачає, що Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за\~невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні,\~встановлені законодавством.\~Отриманий результат\~множиться на\~число календарних\~днів відпустки, та виходячи з відомостей про заробітну плату /а.с.54/., 15039,66/355х35=1482,78 гривень, оскільки згідно наданих відповідачем розрахунків вони погодилися, що сума складає 1482,95 гривень саме така сума підлягає стягненню за невикористану відпустку. Суд погоджується з запереченнями відповідача щодо невірного обрахунку розміру компенсації. Щодо вимог про стягнення вихідної допомоги, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 44 КЗпП України При припиненні трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. В даному випадку судом встановлено, що трудовий договір було припинено внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, тобто порушення органом законодавства про працю, тому позивачу підлягає виплата вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Для обрахунку вихідної допомоги потрібно обчислити середній заробіток позивача. Згідно п.3 Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати №\~100,\~від 08.12.1995\~року,\~затвердженого Кабінетом\~Міністрів УкраїниНарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати\~за фактично\~відпрацьовані протягом\~двох місяців\~робочі (календарні)\~ дні\~на число\~відпрацьованих робочих\~днів (годин),\~а у\~випадках,\~передбачених чинним\~законодавством,\~-\~на число\~календарних днів\~за цей\~період. Враховуючи вищенаведене, розраховуємо середній заробіток: два останніх повні місяці роботи вересень 2020 року позивач отримала 1250 гривень заробітної плати, жовтень 2020 року позивач отримала 1257,49 гривень, кількість робочих днів в вересні 22 дні, в жовтні 21 день, Таким чином (1250+1257,49)/43=58,31 гривень- середньоденна заробітна плата позивача. Вихідна допомога становить 58,31х 63 дні=3673 гривні 53 копійки, дана сума підлягає стягненню на користь позивача у якості вихідної допомоги. Суд не погоджується з доводами відповідача, що позивач немає підстав для отримання вихідної допомоги, оскільки як зазначено вище відповідач самовільно змінив формулювання причин звільнення в наказі в порушення прав позивача. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Розмір відшкодування за час затримки, здійснюється судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, від 08.12.1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України та виходячи з відомостей про заробітну плату. Згідно абзацу третього пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» зі змінами та доповненнями ( надалі за текстом Порядок у відповідних відмінках ) середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку при обчислені середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога, тощо). Судом вище був обрахований середні йзаробіток позивача за останні два календарних місяці, та становить 58,31 гривень. Позивач була звільнена 18.12.2020 року, просить компенсацію за затримку виплати по день постановлення рішення тобто по 31 березня 2021 року, кількість робочих днів за даний період становить 70 днів, таким чином позивач має отримати загальний середній заробіток у розмірі 58,31х70 = 4081,70 гривень. Суд не погоджується з доводами відповідача щодо можливості зменшення розміру стягуваного середнього заробітку за час затримки, оскільки на думку відповідача заборгованість не є значною, оскільки це суб`єктивне ставлення до розміру заборгованості відповідача по справі. Стосовно позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно ст. 237-1 КЗпП України Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди„ суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, у зв`язку з тим, що вважає їх дещо завищеними і враховує, що в зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем, позивач зазнав певні моральні страждання, що відтворилися в переживаннях у зв`язку з порушенням нормального образу життя позивача, відсутність значної суми грошей на які позивач розраховував, відсутності коштів\~для придбання\~харчів,\~одежі,\~взуття та\~предметів побуту,\~необхідність позивача\~застосовувати додаткові\~зусилля для\~організації нормального\~життя,\~знаходження позивача\~в ролі\~«прохача» коштів\~які по\~закону належать\~йому, відшкодування йому шкоди з відповідача в примусовому порядку. Психологічні загрузки в зв`язку з систематичним відвідуванням різних інстанцій, зверненням до суду які негативно впливають на позивача. Суд з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, оцінює моральну шкоду у 5000 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору, а на користь держави слід з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 436,17 гривень та витрати позивача на правову допомогу в розмірі 2401,84 гривня. Останні підтверджені належними доказами по справі, суд не приймає доводи відповідача, що останні не єс пів мірними із складністю справи та не доведені, оскільки як зазначив суд вони підтверджені та розмір витрат відповідає загальноприйнятним витратам на правову допомогу по даній категорії справ. На підставі викладеного та

Outcome: partial