Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

позивач 18 травня 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним\~ договору дарування домоволодіння та земельної ділянки,\~ вказавши, що йому на праві власності належав житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Невельська,2. З метою залишення вказаного нерухомого майна своїй доньці [PERSON] він написав заповіт. У жовтні 2015 року до нього переїхав відповідач, його правнук [PERSON] Після чого, ознайомившись з документами на домоволодіння він повідомив, що заповіт складено якось неправильно та запропонував йому поїхати до нотаріуса. Він погодився, оскільки повністю довіряв відповідачу та є людиною похилого віку, має складнощі з пересуванням, тому підготовкою договору займався відповідач. 08.10.2015 р. відповідач відвіз його до нотаріуса, де він підписав якийсь документ, вважаючи, що підписує заповіт, в якому заповідає все майно своїй доньці [PERSON]\~ Він документ не читав, оскільки погано себе почував та повністю довіряв своєму правнуку, нотаріус йому теж нічого не зачитував вголос та копію документу йому не було надано. Коли ж в березні 2016 року донька разом з ним вирішили перевірити факт написання ним в жовтні 2015 року заповіту, то отримали у нотаріуса копію договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до якого він подарував належний йому будинок відповідачу. Тому позивач вважає, що відповідач скористався його довірою, необізнаністю, поганим самопочуттям та при укладенні договору умисно ввів його в оману та просить визнати недійсним\~ договір дарування від 08.10.2015 р. домоволодіння та земельної ділянки по вулиці Невельській, 2 міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, визнавши за ним, позивачем, право власності на вказане домоволодіння з земельною ділянкою. 27 липня 2016 року позивач заявлені вимоги уточнив вказавши, що березні 2016 року його донька сказала йому, то хтось викрав документи на його домоволодіння, на що він відповів, що ці документи показував йому [PERSON] і що він їздив з ним нотаріуса. Тоді вони з дочкою вирішили перевірити даний факт та забрати документи на домоволодіння. Однак відповідач [PERSON] не став віддавати документи та категорично відмовляв йому у цьому. Його це вкрай обурило, він не міг зрозуміти чого відповідач забрав собі документи і не повертає. 13.04.2016 року він звернувся до Довгинцівського відділу поліції із заявою про те, що його правнук [PERSON] викрав належні йому документи на домоволодіння. Коли приїхали працівники поліції в їх присутності відповідач став пояснювати, що узяв документи та возив його, позивача, до нотаріуса для того, щоб від його імені скласти довіреність, щоб він зміг самостійно оплачувати комунальні платежі. Також в присутності працівників поліції він повернув йому документ на домоволодіння, на що він, позивач написав заяву, що не має до [PERSON] претензій. Після чого він поїхав до нотаріуса, щоб анулювати довіреність, яку він начебто підписав у нотаріуса. Нотаріус про дану довіреність нічого не сказала та видала копію документу, який він підписав. Цим документом виявився договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, згідно якого він подарував житловий будинок з земельною ділянкою в м. Кривий Ріг по вул. Невельська, 2 відповідачу [PERSON] Зміст договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, складений 08.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за номером №4250, не відповідає його волевиявленню. Він зрозумів, що відповідач при укладенні договору ввів його в оману: 08.10.2015 року у нотаріуса він підписав з ним договір дарування, а не заповіт. Факт про його незгоду про передачу його майна у власність відповідача та факт обману його з боку відповідача підтверджується також і тим, що він одразу у нотаріуса [PERSON] анулював довіреність, щоб оплачувати комунальні послуги. Таким чином тільки в квітні 2016 року він виявив, що його правнук його обманув, уклавши договір дарування домоволодіння та земельної ділянки на себе. Якби він знав, що саме його правнук за договором набував право власності на його домоволодіння, він би такого договору не підписав. Тому просить визнати недійсним\~ договір дарування від 08.10.2015 р. домоволодіння та земельної ділянки по вулиці Невельській, 2 міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, визнавши за ним, позивачем, право власності на вказане домоволодіння з земельною ділянкою (а.с. 57-59). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] на вимогах наполягали з підстав, викладених в уточненому позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю, суду пояснив, що відповідач та позивач укладаючи 08 жовтня 2015 року договір дарування житлового будинку та земельної ділянки дотримались встановленої законом письмової форми договору та його нотаріального посвідчення, на момент укладення договору мали необхідний для його укладення встановлений обсяг дієздатності, неправомірних дій при укладенні договору не допустили, зміст правочину не суперечить вказаним вимогам, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків відповідач прийняв дарунок та на даний час проживає в будинку. Також пунктом 6.3. спірного договору сторони підтвердили, що правильно та однозначно зрозуміли та витлумачили договір. Позивач посилається на постанову Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. та зазначає, що факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, а натомість жодних доказів не додає, посилається лише на похилий вік, в чому полягає порушення вимог чинного законодавства при укладенні договору позивачем не зазначено. Тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 40). Вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.10.2015 р. на праві приватної власності належав житловий будинок з господарчими будівлями по вулиці Невельській, 2 в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 99 копія свідоцтва) та на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП виданого 19.05.1998 р. належала земельна ділянка площею 0,0614 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вулиці Невельській, 2 в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 96-99 копії витягів, державного акту, свідоцтва). 08 жовтня 2015 року [PERSON] як дарувальник передав у власність [PERSON] як обдаровуваному належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Невельська, будинок 2 та земельну ділянку площею 0,0614 га за тією ж адресою (а.с.15-16 копія договору). Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач посилається на те, що він був введений відповідачем в оману. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. В пункті 20 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 Пленуму Верховного Суду України роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] суду пояснила, що посвідчення вказаного договору здійснювалося нею з дотриманням вимог законодавства: Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Будь-яких підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у неї не було. Нею були установлені дійсні наміри сторін та відсутність заперечень щодо вчинення правочину. Тому вона заперечує проти заявлених вимог, оскільки при укладенні договору дарування сторони розуміли природну суть договору. [PERSON] та [PERSON] зверталися до неї двічі. В перший раз вони прийшли і вона надала їм консультацію з приводу того, які документи необхідні для оформлення договору дарування. Від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] була оформлена довіреність, щоб той міг збирати необхідні документи для оформлення договору дарування. При укладанні договору дорування, враховуючи вік дарувателя, та свою практику, вона запитувала у [PERSON], чи розуміє він, що укладається саме договір дарування, чи згоден він на оформлення цього договору, на що [PERSON] пояснив, що він все розуміє і бажає оформити саме договір дарування. Позивач та його представники не надали належних та допустимих доказів, якіб свідчили про те, що позивач ввів відповідача в оману. Відповідно до статті 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 25 травня 2016 року накладено арешт на житловий будинок з земельною ділянкою за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Невельська, 2, що належать відповідачу [PERSON], [INFO], місце проживання за адресою: [INFO] (а.с. 32). Оскільки судом в задоволенні позову відмовлено, суд вважає за необхідне скасувати вказаний захід забезпечення позову.

Outcome: dismissed