Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивач 19.08.2019 року звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача здійснити приватизацію квартири [ADDRESS] на [PERSON] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 22 березня 1982 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Квартира відноситься до житлового фонду Львівської міської ради. Підставою для вселення позивача у зазначену квартиру став факт наявності сімейних відносин з наймачем квартири [PERSON] , з яким позивач була одружена. Основним квартиронаймачем зазначеної квартири був тесть позивачки [PERSON] . Він разом із сім`єю займав дану квартиру на підставі договору найму жилого приміщення від 1 лютого 1972 року. Крім цього, в цій квартирі також проживав та був зареєстрований її син [PERSON] , 1982 року народження. Основний квартиронаймач [PERSON] помер [INFO] . Чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] . Її син [PERSON] помер [INFO] . В даний час вона проживає у зазначеній квартирі сама. 6 грудня 2018 року позивач звернулась до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» із заявою та документами з проханням приватизувати квартиру [ADDRESS] , однак їй було відмовлено у приватизації, оскільки позивачем не було надано ордеру про надання жилої площі чи договору найму жилого приміщення на її ім`я. В лютому 2019 року позивач звернулась до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради із заявою щодо зміни договору найму квартири [ADDRESS] у зв`язку із смертю основного квартиронаймача. Згідно відповіді Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 19 лютого 2019 року вих.№ 32-638 їй відмовлено в зміні договору найму, так як не представлено ордеру на вселення в жиле приміщення. Зазначає, що вона з 1982 року правомірно користується зазначеною квартирою і сплачує усі комунальні платежі, а тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічно викладеним в позовній заяві. Додатково пояснили, що позивачка вселилася у житло на законних підставах і правомірно ним користується, так як на момент вселення була членом сім`ї, а саме дружиною, одного з наймачів квартири. Відсутність ордеру не є підставою для відмови у приватизації, оскільки таке не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Представник відповідача юридичного департаменту Львівської міської ради при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Представник третьої особи Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, при прийнятті рішення покладається на розгляд суду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою позивачки. Їй відомо, що дану квартиру [PERSON] , який був тестем позивачки, отримав від ПАТ «Львівський завод автонавантажувач», як працівник цього заводу. [PERSON] проживає у вказаній квартирі з 1970 року, оскільки була одружена з сином [PERSON] [PERSON] . В даній квартирі позивачка проживає постійно і безперервно. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою позивачки. [PERSON] вселилась у дану квартиру в якості невістки, так як була одружена з [PERSON] . У вказаній квартирі позивачка проживала з чоловіком, його батьками та сином. Після вселення, яке мало місце у 80-х роках, [PERSON] і по сьогодні постійно проживає у даній квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою позивачки, яку вона знає ще з 70-х років. [PERSON] вселилась у вказану квартиру у 80-х роках, коли одружилась з [PERSON] і по даний час у ній проживає. Їй відомо, що дану квартиру батько [PERSON] отримав від ПАТ «Львівський завод автонавантажувач», як працівник цього заводу. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд виходить з такого. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.11 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Як вбачається з долученого акту здачі і приймання квартири, кімнати та договору найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР від 01.02.1972 року керуючий управлінням будинками [PERSON] здав наймачеві, а саме [PERSON] , в користування жиле приміщення, квартиру [ADDRESS] а.с.12/. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані син наймача [PERSON] , внук [PERSON] та невістка [PERSON] , що підтверджується довідкою ЛКП «Сяйво» № 348 від 16.05.2019 року. З вказаної довідки також вбачається, що [PERSON] зареєстрована за вищевказаною адресою з 22.03.1982 року. Ордеру в ЛКП «Сяйво» немає, як і будь-яких інших документів /а.с. 23/. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] помер /а.с.14/. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] /а.с.13/. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] /а.с.15/. З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописки ЛКП «Сяйво» № 349 вбачається, що станом на 16.05.2019 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна особа [PERSON] , [INFO] /а.с. 16/. Як встановлено судом позивачка, після смерті основного квартиронаймача [PERSON] звернулася до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] , однак листом № 13/12-18-05 від 12.12.2018 року їй було відмовлено у приватизації у зв`язку з тим, що нею подано неповний пакет документів, а саме не подано копії ордеру про надання житлової площі (копію договору найму житлового приміщення) та довідки ЛКП про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення (форма №4) заповнену відповідно до технічної документації, виданої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» /а.с. 11/. В подальшому позивачка звернулася до ЗРА ЛМР із заявою щодо зміни договору найму квартири [ADDRESS] , проте її заява з поданим пакетом документів були їй повернуті оскільки нею не представлено ордер або рішення, на підставі якого була зайнята квартира [ADDRESS] , завірені копії свідоцтв про одруження (рішення суду про розлучення), народження дітей, інших документів, які підтверджують родинний зв`язок, експлікацію до поверхового плану квартири, виготовленого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12.09.2017 р. /а.с. 21/. Згідно довідки Обласного комунального підприємства Львівської Обласної Ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №2/5759 від 22.05.2019 р. виданої [PERSON] станом на 29.12.2012 р. квартира [ADDRESS] на праві особистої власності не зареєстрована і свідоцтво про право власності не видавалося /а.с. 22/. З інформаційного листа відповіді Державного архіву Львівської області №С-709 від 23.04.2019 р. [PERSON] повідомлено, що у документах Залізничного райвиконкому м. Львова за 1958 рік відомостей надання квартир гр. [PERSON] на [ADDRESS] не виявлено /а.с. 24/. З долученої до матеріалів справи довідки ПАТ «Львівський завод автонавантажувач» від 26.05.2018 року вбачається, що на Львівському заводі Автонавантажувач відсутні документи щодо видачі житлових ордерів на поселення в будинок за адресою [ADDRESS] /а.с. 25/. Відповідно до ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пунктами 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктом 17 Положення встановлено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до органу приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Відповідно до ч. 2\~ст .2 цього Закону\~не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки),\~\~житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних табіосферних заповідників, національних парків,\~ботанічних\~садів,\~дендрологічних,\~зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва,\~історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення\~у\~гуртожитках,\~розташовані\~в зоні безумовного (обов`язкового)\~відселення,\~забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Судом встановлено, що спірна квартира до цього переліку не відноситься. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім`ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, за якими зберігається право на житло. З матеріалів справи вбачається, що позивач законно вселилась у спірну квартиру, постійно проживає та зареєстрована у ній, квартиру надано квартиронаймачу [PERSON] на підставі договору найму у 1972 р., з цього по теперішній час власником квартири або балансоутримувачами не пред`являлося до позивача претензій щодо незаконності проживання у квартирі. Оскільки ордер на вселення у житло видавався адміністрацією підприємства, крім того найголовнішою умовою є те, що вселення у житлове приміщення і користування ним відбулося на законних підставах. Отримання ордера є формалізованим підтвердженням наявності відповідного рішення. Крім того, між батьком позивача і\~ домоуправлінням\~було укладено\~договір найму\~житлового приміщення\~за актом\~прийому-передачі. Тобто вселення до квартири відбулося на законних підставах, і до виникнення спірної ситуації щодо приватизації житла особа проживала у квартирі також на законних підставах. Враховуючи, що позивач вселена у квартиру на законних підставах, законність проживання ніхто не оспорює, неможливо знайти ордер, який втрачено не з вини позивача, відсутність його копії позбавляє позивача реалізувати своє право на приватизацію квартири, яке вона набула, та враховуючи, що у позивача є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, крім ордера, який позивач не може надати з незалежних від неї причин, суд вважає, що позивач має право на приватизацію житла, а тому позовна вимога підлягає задоволенню. Таким чином,\~виходячи з\~того,\~що позивач\~була вселена\~до спірної\~квартири на\~законних підставах,зареєстрована у ній з 1982 року та постійно проживає в такій, законність її проживання у квартирі ніхто не оспорює, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають до задоволення. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved