Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.01.2018 р. звернулася до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить: стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики від 03.02.2015 року в розмірі 1 446 542,15 грн., яка складається з: суми основного боргу в розмірі 649 234,00 грн.; суми процентів в розмірі 362 717 грн. 19 коп.; суми втрат від інфляції в розмірі 376 800 грн. 24 коп.; 3% річних в розмірі 57 790 грн. 72 коп. Також просить стягнути з відповідача судові витрати. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач вказує, що 03 лютого 2015 р. нею було надано відповідачу [PERSON] в позику грошові кошти в розмірі 649 234 грн. 00 коп., на підтвердження чого відповідачем власноруч складено розписку, яку він засвідчив своїм підписом. Згідно з розпискою, [PERSON] зобов`язався повернути позивачу позику відповідно до усної домовленості в розмірі 649 234,00 грн. до 28 лютого 2015 р., тобто через 25 днів, після того як відповідач отримав кошти. Тобто, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини позики, в результаті яких відповідач зобов`язався повернути суму боргу позивачу 28.02.2015 р. Разом з тим, у визначений сторонами строк повернення позики та станом на 20.01.2018 р. відповідач грошові кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Враховуючи, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за розпискою (договором позики), позивач, окрім основної суми боргу в розмірі 649 234,00 грн., просить також стягнути з відповідача розраховані нею: проценти за користування позикою за період з 03.02.2015 р. по 20.01.2018 р. включно в розмірі 362 717 грн. 19 коп.; інфляційні втрати в розмірі 376 800 грн. 24 коп. та 3% річних в сумі 57 790 грн. 72 коп. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 22.01.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.02.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та призначено підготовче судове засідання. 23.04.2018 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У поданому відзиві відповідач позовні вимоги не визнає, вказує на те, що будь-яких угод позики з позивачем він не укладав та ніяких грошових коштів від позивача не отримував. Надана розписка, на яку посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, не є доказом отримання ним грошових коштів від позивача. Редакція розписки свідчить про його посередництво у передачі коштів від гр. [PERSON] позивачу [PERSON] . Крім того, відповідач вказує на те, що будь-яких грошових коштів від гр. [PERSON] він також не отримував. Відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики безпідставними та необґрунтованими. Ухвалою суду від 11.06.2018 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 04.02.2019 р. до суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача не погоджується з доводами, викладеними відповідачем у відзиві на позовну заяву. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. 30.07.2020 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з цього, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, викладену позицію учасників процесу щодо заявлених позовних вимог, суд, вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предметом позову у даній справі є стягнення з [PERSON] на користь позивача, [PERSON] суму боргу за договором позики від 03.02.2015 року в розмірі 1 446 542,15 грн., яка складається з: суми основного боргу в розмірі 649 234,00 грн.; суми процентів в розмірі 362 717 грн. 19 коп.; суми втрат від інфляції в розмірі 376 800 грн. 24 коп.; 3% річних в розмірі 57 790 грн. 72 коп. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилається на те, що 03 лютого 2015 р. нею було надано відповідачу [PERSON] в позику грошові кошти в розмірі 649 234 грн. 00 коп., на підтвердження чого відповідачем власноруч складено розписку, яку він засвідчив своїм підписом. Враховуючи, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за розпискою (договором позики), позивач, окрім основної суми боргу в розмірі 649 234,00 грн., просить також стягнути з відповідача розраховані нею: проценти за користування позикою за період з 03.02.2015 р. по 20.01.2018 р. включно в розмірі 362 717 грн. 19 коп.; інфляційні втрати в розмірі 376 800 грн. 24 коп. та 3% річних в сумі 57 790 грн. 72 коп. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] у поданому до суду відзиві на позовну заяву вказав на те, що будь-яких угод, договорів позики з позивачем [PERSON] він ніколи не укладав, грошових коштів від позивача не отримував. Надана розписка, на яку посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, не є доказом отримання ним грошових коштів від позивача. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі №464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається зі змісту представленої суду розписки, складеної 03.02.2015 р., [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти в розмірі 649234 грн., які згідно усної домовленості він повинен отримати від [PERSON] та передати [PERSON] за умовами усної позики в строк до 28.02.2020 р. Відповідач [PERSON] заперечує факт укладення договору позики, з позивачем [PERSON] та отримання від неї будь-яких грошових коштів в позику. Надану розписку, на яку посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, відповідач не вважає доказом отримання ним грошових коштів від позивача, оскільки редакція розписки свідчить про його посередництво у передачі коштів від гр. [PERSON] позивачу [PERSON] . Крім того, відповідач вказує на те, що будь-яких грошових коштів від гр. [PERSON] він також не отримував. Такі доводи відповідача [PERSON] підтверджуються змістом наданої суду розписки, з якої не вбачається, що [PERSON] є позичальником, який отримав 03 лютого 2015 року або у інший день грошові кошти від позивача [PERSON] з умовою їх повернення у визначений строк. З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, про зобов`язання повернути гроші, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд вважає, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем [PERSON] умовах. Саме написання розписки не підтверджує факту укладення договору позики. Згідно змісту дослідженої судом розписки від 03.02.2015 р., [PERSON] лише зобов`язався повернути грошові кошти в розмірі 649234 грн., які згідно усної домовленості він повинен отримати від [PERSON] та передати [PERSON] , а не повернути отриману у борг від позивача суму коштів. Тому, враховуючи вимоги ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався, що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у позивача [PERSON] не може безумовно свідчити про існування договору позики між нею та відповідачем [PERSON] . Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає, що стороною позивача [PERSON] в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання 03 лютого 2015 р. саме договору позики, а отже підстав для стягнення зі [PERSON] грошових коштів на її користь судом не встановлено. Ухвалюючи рішення суд виходить з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів - документу, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed