Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач 28.08.2015 р. звернувся в суд з позовом до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк». Після збільшення позовних вимог 05.05.2016 р. та їх уточнення 26.12.2016 р. просив у рахунок погашення заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором № 0806/0508/71-001 від 07.05.2008 р. у розмірі 644367,30 грн., з якої тіло кредиту 20319,12 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01.03.2016 р. становить 550442,53 грн., відсотки 2814,55 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01.03.2016 р. становить 76259,67 грн., пеня 16549,94 грн., сума за ставкою 3 % від суми прострочених відсотків 1015,16 грн., забезпеченим іпотечним договором від 07.05.2008 р. за реєстровим номером 1032, звернути стягнення на належний відповідачці предмет іпотеки трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,3 кв.м житловою площею 30,5 кв.м шляхом визнання права власності на нього за позивачем та визнати за позивачем право власності на спірну квартиру. Ухвалою суду від 15.08.2016 р. до участі в справі залучено Національний банк України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 07.05.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір № 0806/0508/71-001, згідно якого банк надав відповідачці кредит для придбання нерухомості, а саме трьохкімнатної кватири № 1 у будинку № 1 по вул. Надвірнянська в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, у розмірі 35000 доларів США на строк до 06.05.2038 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних, а відповідачка зобовязалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені договором. Виконання позичальником зобовязань за цим кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між банком та іпотекодавцем [PERSON] нотаріально посвідченого іпотечного договору від 07.05.2008 р. за реєстровим № 1032, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно трьохкімнатна кватира № 1 у будинку № 1 по вул. Надвірнянська в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, яка належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] 06.05.2008 р. за реєстровим № 1016, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.05.2008 р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ від 06.05.2008 р., реєстраційний номер 11676994, номер запису 764 у книзі 3. 25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та позивачем укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора, отримавши право вимоги до відповідачки за вказаними кредитним та іпотечним договорами. У звязку з неналежним виконанням відповідачкою своїх зобовязань за кредитним договором станом на 01.03.2016 р. заборгованість за цим договором складає 644367,30 грн., з якої тіло кредиту 20319,12 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01.03.2016 р. становить 550442,53 грн., відсотки 2814,55 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01.03.2016 р. становить 76259,67 грн., пеня 16549,94 грн., сума за ставкою 3 % від суми прострочених відсотків 1015,16 грн. У рахунок виконання основного зобовязання позивач вправі звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Представник позивача у судовому засіданні збільшений і уточнений позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що вимоги позивача є безпідставними. Відповідачка з дня укладення договору і до часу подання до неї позову добросовісно, своєчасно і в повному обсязі виконувала свої зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого у неї є переплата по погашенню тіла кредиту в сумі більше 6000 доларів США, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості та графіком погашення кредиту. Заборгованість відповідачки по процентах у розмірі 1199,24 доларів США станом на 28.07.2015 р. виникла тому, що під час здійснення процедури зміни умов кредитування (згідно заяви відповідачки від 24.11.2014 р. та листа банку від 27.12.2014 р.) банк збанкрутував, тому не була завершена процедура зміни умов кредитування, що у свою чергу вплинуло на розрахунки між сторонами. Банк не надав жодного доказу видачі позичальнику кредиту в повній сумі 35000 доларів США. Позивач вимагає звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення вказаної простроченої заборгованості по процентах та строкової заборгованості по тілу кредиту в сумі 20319,12 доларів США. Вважають, що позивач вимагає дострокового погашення відповідачкою не простроченого, а строкового кредиту. При цьому позивач у порушення вимог п.3.8 кредитного договору не направив відповідачці повідомлення про зміну умов кредитного договору щодо строків погашення кредиту. Слід враховувати не співмірність простроченої заборгованості по відсотках та вартості іпотечного майна, яка згідно іпотечного договору оцінена у 201932 грн., що станом на 07.05.2008 р. відповідало 39986 доларам США; згідно звіту про незалежну оцінку ТОВ «ЕКА-Захід» від 18.11.2015 р. ринкова вартість квартири становить 536600 грн., що відповідає 23129 доларам США. Позивач не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не виконав вимогу п.11 іпотечного договору, яка відповідає нормі ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», щодо направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобовязання. Крім того, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України (ухвала від 30.03.2016 р. у справі № 6-1851цс15). Просили у позові відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, у надісланій суду заяві представник НБУ вважає заявлений позов таким, який підлягає до задоволення; на даний час існує заборгованість позивача перед НБУ по кредитах рефінансування, яка погашається за рахунок, зокрема, погашення заборгованості за кредитами банку, майнові права за якими передано в заставу НБУ; кошти, що надійдуть від подальшої реалізації позивачем майна, будуть перераховані НБУ у рахунок погашення заборгованості позивача за кредитами рефінансування. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 07.05.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір № 0806/0508/71-001, згідно якого банк надав відповідачці кредит для придбання нерухомості, а саме трьохкімнатної кватири № 1 у будинку № 1 по вул. Надвірнянська в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, у розмірі 35000 доларів США на строк до 06.05.2038 р. включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних, а відповідачка зобовязалася повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені договором (а.с.6-13). Відповідно до заяви на видачу готівки від 07.05.2008 р. відповідачка отримала кредит у розмірі 35000 доларів США, що засвідчила своїм особистим підписом у заяві (а.с.122). Факт видачі вказаного кредиту підтверджується також випискою по особовому рахунку відповідачки № 22338525740401 (а.с.123-127). Виконання позичальником зобовязань за цим кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між банком та іпотекодавцем [PERSON] нотаріально посвідченого іпотечного договору від 07.05.2008 р. за реєстровим № 1032, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно трьохкімнатна кватира № 1 у будинку № 1 по вул. Надвірнянська в с. Черніїв Тисменицького району Івано-Франківської області, яка належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] 06.05.2008 р. за реєстровим № 1016, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.05.2008 р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ від 06.05.2008 р., реєстраційний номер 11676994, номер запису 764 у книзі 3 (а.с.14-17). 25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» правонаступником ВАТ «Сведбанк» та позивачем укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого позивач як новий кредитор згідно вимог ст.514 ЦК України отримав право вимоги до відповідачки за вказаними кредитним та іпотечним договорами (а.с.138-139). У звязку з неналежним виконанням відповідачкою зобовязань за кредитним договором станом на 01.03.2016 р. заборгованість за цим договором складає 644367,30 грн., з якої тіло кредиту 20319,12 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01.03.2016 р. становить 550442,53 грн., відсотки 2814,55 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 01.03.2016 р. становить 76259,67 грн., пеня 16549,94 грн., сума за ставкою 3 % від суми прострочених відсотків 1015,16 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.248-249). Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності з вимогами ст.ст. 1050, 1054 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику (кредит) частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець (кредитор) має право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася, та сплати процентів. Судом встановлено, що, починаючи з лютого 2015 р., відповідачка перестала погашати кредит, тому у неї станом на 01.03.2016 р. утворилась прострочена заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 2814,55 доларів США. При цьому суд критично оцінює твердження сторони відповідача про те, що переплата відповідачки по погашенню тіла кредиту становить більше 6000 доларів США, оскільки жодних письмових доказів на підтвердження вказаної обставини сторона не надала, а наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с.18), на який посилалась сторона, свідчить лише про відсутність простроченої заборгованості по тілу кредиту. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на те, що заборгованість по відсотках виникла, оскільки не була завершена розпочата між сторонами процедура зміни умов кредитування у звязку з банкрутством банку, з огляду на те, що відповідачка мала можливість вчасно вносити платежі на погашення кредиту, так як рахунки банку залишились незмінними. Щодо посилання відповідача на порушення банком вимог п.3.8 кредитного договору суд зазначає, що вказаним пунктом передбачено право кредитора на надіслання позичальнику повідомлення про зміну умов кредитного договору щодо строків погашення кредиту, а не встановлено такого обовязку. Так само необґрунтованим суд вважає твердження відповідача про те, що позивач не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не виконав вимогу п.11 іпотечного договору, яка відповідає нормі ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», щодо направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобовязання. При цьому суд враховує розяснення, що містяться у п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з із кредитних правовідносин» про те, що невиконання вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч.3 ст.33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст.124 Конституції України. Відповідно до постанови від 30.03.2016 р. у справі № 6-1851цс15 Верховний Суд України прийшов до наступного правового висновку. Ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.3 ст.36 цього Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Ст.392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. П.12 укладеного між сторонами іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у цьому пункті способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. До таких же по суті висновків зводиться і зміст постанови Верховного Суду України від 14.09.2016 р. у справі № 6-1219цс16, де суд, вказавши на неправильне застосування до спірних правовідносин ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України у їх сукупності, погодився із висновком судів попередніх інстанцій, які, установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, правильно вирішили спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою. З огляду на встановлену судом відсутність згоди відповідачки іпотекодавця, яка взагалі заперечує право вимоги позивача за цим позовом, на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог. Згідно з ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. При цьому суд бере до уваги наданий стороною відповідача звіт про оцінку предмету іпотеки, виконаний ТОВ «ЕКА-Захід» 18.11.2015 р. (а.с.51-95), відповідно до якого ринкова вартість спірної квартири складає 536600 грн., яка є співмірною (у доларовому еквіваленті) з оцінкою вартості предмету іпотеки, що міститься і іпотечному договорі, та з цієї ж підстави не враховує наданий позивачем звіт про оцінку від 29.03.2016 р. (а.с.140-176), згідно якого ринкова вартість спірної квартири становить лише 243512 грн. та є явно заниженою. З відповідачки слід стягнути 3654 грн. судового збору в дохід державного бюджету з урахуванням того, що позовна заява подана 28.08.2015 р. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 16, 526, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 33, 36, 37 ч.ч. 1, 3 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved