Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.06.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] підприємства «[PERSON] сількомунгосп» [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області, [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області по стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та інші заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював на КП «[PERSON] сількомунгосп» спочатку на посаді інженера наладчика насосних та інших силових устаткувань, а потім був переведений на посаду виконуючого обовязки директора зазначеного підприємства, з якої його Наказом №35 від 16.06.2014 року було звільнено за власним бажанням. Однак, при його звільненні з підприємства з ним не були проведені, передбачені законом, розрахунки по заробітній платі, розрахунки по компенсації за невикористану відпустку та іншим заборгованостям. Крім того, йому своєчасно, у встановлений законом строк, не було видано трудову книжку. В звязку з цим, він неодноразово звертався до КП «[PERSON] сількомунгосп» з проханнями виплатити належні йому при звільненні суми, однак його вимоги до цього часу залишенні без задоволення. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.116, 117 КЗпП України, вважає, що КП «[PERSON] сількомунгосп», за його розрахунками, повинно виплатити на його користь заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та інші заборгованості у загальному розмірі 40550 грн., який він визначив з урахуванням курсу долару США та загального рівня підвищення цін в країні. Крім того, вважає, що діями посадових осіб КП «[PERSON] сількомунгосп» та [PERSON] сільської ради йому завдано моральної шкоди, оскільки він довгий час знаходився без грошей, в звязку з чим був вимушений неодноразово звертатися до посадових осіб КП «[PERSON] сількомунгосп» та [PERSON] сільської ради з проханнями провести з ним остаточні розрахунки при звільненні, внаслідок чого зазнав моральних страждань та принижень. Завдану моральну шкоду він оцінює у розмірі 20000 гривень. Посилаючись на наведені обставини, з врахуванням уточнень, викладених в Додатку до позовної заяви від 19.06.2015 року (а.с.27), просив стягнути з [PERSON] підприємства «[PERSON] сількомунгосп» [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області, [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області 60550 грн. заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, іншим заборгованостям та моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області [PERSON] позов не визнала, вважаючи його необґрунтованим, а [PERSON] сільську раду неналежним відповідачем у даній справі. Представники відповідача [PERSON] підприємства «[PERSON] сількомунгосп» позов не визнали, вважаючи його надуманим та безпідставним. Зазначили суду, що на день звернення позивача до суду з даним позовом заборгованість підприємства перед позивачем із виплати заробітної плати та інших платежів відсутня, а трудову книжку [PERSON] було видано у день його звільнення 16.06.2014 року, про що свідчить підпис позивача в журналі реєстрації трудових книжок. При цьому пояснювали, що станом на день звільнення позивача з роботи у КП «[PERSON] сількомунгосп» рахувалася перед ним заборгованість до виплати, визначена з врахуванням фактично відпрацьованого позивачем часу, у розмірі 6676,21 грн., з яких: 911,65 грн. заборгованості по заробітній платі, 64,87 грн. індексації грошових виплат, 5699,69 грн. сума компенсації за невикористані відпустки. Вказана сума заборгованості була повністю виплачена [PERSON] двома платежами шляхом перерахування грошових коштів на його банківську картку, а саме: 11.12.2014 року у сумі 2076,21 грн. та 23.11.2014 року у сумі 4600 грн. Також підтвердили, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом на підприємстві рахується заборгованість перед [PERSON] по підзвітним сумам у розмірі 6819,50 грн., яка виникла внаслідок того, що позивач під час роботи на підприємстві за власний рахунок закупляв товари та матеріали, які були оприбутковані на підприємстві. Однак зазначили, що вказана заборгованість виникла з вини самого позивача, оскільки він, працюючи на посаді керівника підприємства з правом розпорядження грошовими коштами, мав можливість забезпечити погашення на свою користь заборгованість по підзвітних сумах. Також вважають, що на день звернення позивача до суду з даним позовом минув строк позовної давності, встановлений ст.233 КЗпП України. Посилаючись на наведені обставини, просять суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши наявні у справі письмові докази суд встановив наступне. Як свідчать оглянуті в судовому засіданні трудова книжка [PERSON] (а.с.252-254), посвідчена копія Наказу №1-в/к від 01.01.2012 року по КП «[PERSON] сількомунгосп» (а.с.251), посвідчена копія Розпорядження [PERSON] сільської ради від 30.05.2013 року №103 (а.с.55), посвідчена копія Контракту з керівником комунального підприємства від 01.01.2014 року (а.с.232-235), посвідчена копія заяви [PERSON] від 16.05.2014 року (а.с.57), посвідчена копія Наказу №35 про звільнення від 16.06.2014 року [PERSON] сільської ради (а.с.56), позивач [PERSON] з 01.01.2012 року по 30.05.2013 року працював на КП «[PERSON] сількомунгосп» на посаді машиніста КНС (а.с.251, 252-254). З даної посади [PERSON] 30.05.2013 року був переведений на посаду виконуючого обовязки начальника підприємства (а.с.252-254) з посадовим окладом у розмірі 2100 гривень (а.с.232-235, п.3.1. контракту), на якій він працював до 16.06.2014 року, і був звільнений з даної посади за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.56, 57). Отже, між сторонами існують трудові правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України, прийнятими відповідно до нього, у яких визначені взаємні права та обовязки працівника та власника або уповноваженого ним органу. Так, ч.1. ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Також ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом ст. 237 КЗпПУ звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні йому при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Як вбачається з наявних у справі матеріалів (а.с.56, 57, 252-254) позивач у день звільнення працював, а тому 16.06.2014 року відповідач КП «[PERSON] сількомунгосп» зобовязаний був забезпечити проведення виплати [PERSON] всіх належних йому сум. Однак, даний обовязок відповідачем не був виконаний, оскільки як вбачається з Довідки КП «[PERSON] сількомунгосп» про нараховану та виплачену заробітну плату вих. №75 від 25.09.2015 року (а.с.146-147), Довідки КП «[PERSON] сількомунгосп» за вих. №87 від 27.10.2015 року (а.с.170), Довідки КП «[PERSON] сількомунгосп» за вих. №96 від 16.11.2015 року (а.с.213-215) станом на 16.06.2014 року мала місце неоспорювана відповідачем сума заборгованості КП «[PERSON] сількомунгосп» перед [PERSON] у розмірі 6676,21 грн. (911,65 грн. заборгованості по заробітній платі, 64,87 грн. індексації грошових виплат, 5699,69 грн. сума компенсації за невикористані відпустки), яка у день звільнення позивачу виплачена не була, а остаточно була погашена лише 23.11.2014 року, що підтверджується посвідченими копіями платіжних доручень від 11.12.2014 року (а.с.100) та від 23.11.2014 року (а.с.100), і визнається позивачем. Даний факт свідчить про порушення відповідачем права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, передбаченого ч.7 ст.43 Конституції України, та наявність у позивача права вимагати стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до положень ст.117 КЗпП України. За таких обставин, суд вважає, що до правовідносин, що мають місце у даній справі, слід застосувати положення ст.117 КЗпП України, якою встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідача КП «[PERSON] сількомунгосп» на користь [PERSON] за затримку проведення з ним строків розрахунків при звільненні, суд керується положеннями п.2. Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р., яким, зокрема, передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, а також положеннями п.8. чинного Порядку, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до цього, враховуючи, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню згідно даних Довідки КП «[PERSON] сількомунгосп» про нараховану та виплачену заробітну плату вих. №75 від 25.09.2015 року (а.с.146-147) складає 5352,36 грн., а число відпрацьованих позивачем робочих днів за даний період його роботи згідно Табелів обліку робочого часу за квітень 2014 року та травень 2014 року (а.с.247, 248) складає 40 днів, середньоденний заробіток позивача, складає 133,89 грн. (5352,36 грн. : 40 днів). Відтак, суд вважає, що розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача КП «[PERSON] сількомунгосп» на користь позивача за затримку проведення з ним розрахунків при звільненні становить 18064,35 грн. (133,89 грн. х 135 днів затримки з проведенням розрахунків). Також, на думку суду, підлягає стягненню з відповідача КП «[PERSON] сількомунгосп» на користь [PERSON] 6819,50 грн. заборгованості по підзвітних сумах, оскільки вказана сума заборгованості визнається сторонами та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а саме: Довідкою КП «[PERSON] сількомунгосп» за вих. №78 від 02.10.2015 року (а.с.150), Довідкою КП «[PERSON] сількомунгосп» за вих. №87 від 27.10.2015 року (а.с.170). Крім того, відповідно до встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача КП «[PERSON] сількомунгосп» на користь позивача моральної шкоди, оскільки таке право у позивача передбачено ст. 237 КЗпП України. Разом з тим, суд вважає недоведеним факт порушення строків видачі позивачу його трудової книжки, оскільки з показань допитаних судом свідків [PERSON] та [PERSON], а також підпису позивача в журналі реєстрації трудових книжок (а.с.102) вбачається, що трудову книжку йому було видано в день його звільнення 16.06.2014 року. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача за порушення строків розрахунків при звільненні, суд приймає до уваги тривалість непроведення розрахунків при звільненні, а також факти неодноразового звернення позивача до відповідача КП «[PERSON] сількомунгосп» щодо проведення з ним розрахунків (а.с.13, 14), і оцінює у розмірі 1000 гривень. Зясовуючи питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду з вимогами про стягнення середньоденного заробітку за порушення строків розрахунків при звільненні, суд враховує праву позицію, викладену у рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року по справі 1-13/2013, за висновком якого, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином, суд вважає що на користь позивача слід стягнути з відповідача КП «[PERSON] сількомунгосп» на користь позивача [PERSON] 18\~064,35 грн. середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні, 6\~819,50 грн. заборгованості по підзвітних сумах та 1000 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог з заявленої до стягнення суми, слід відмовити, оскільки розрахунки позивача щодо стягнення з позивача сум заробітної плати не підтверджуються даним бухгалтерського обліку КП «[PERSON] сількомунгосп», зроблені з урахуванням курсу долару США, що не передбачено чинним законодавством, а розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач, на думу суду, є необґрунтованим і завищеним. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача, предявлені до відповідача [PERSON] сільської ради Березанського району Миколаївської області щодо стягнень заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку та інші заборгованості, оскільки між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] сільською радою відсутні трудові відносини, в звязку з чим, [PERSON] сільська рада є неналежним відповідачем у даній справі. Заперечення відповідача проти позову суд не приймає до уваги при ухваленні рішення, вважаючи їх безпідставними і такими, що суперечать вимогам закону, зокрема положення ст.117 КЗпП України. Також безпідставними суд вважає посилання відповідача на порушення позивачем строків звернення до суду щодо стягнення заборгованості по витратах, понесених позивачем на господарські потреби підприємства, оскільки, трудовим контрактом [PERSON] з підприємством не передбачено обовязку керівника підприємства здійснювати придбання товарно-матеріальних цінностей на господарські потреби підприємства, а тому відносини, що виникли між позивачем та відповідачем за даних обставин, за своєю правовою природою не є трудовими, а цивільно-правовими, і до них слід застосовувати загальний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України тривалістю в три роки, який позивачем не прострочено. Дійшовши такого висновку суд також враховує той факт, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом заборгованість КП «[PERSON] сількомунгосп» перед позивачем по підзвітних сумах у розмірі 6819,50 грн. не списана, і рахується на підприємстві згідно даних бухгалтерського обліку. На підставі викладеного,

Outcome: partial