Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якої діє адвокат [PERSON], звернулась до суду з позовом, який уточнивши, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, у супроводі матері [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], [INFO], у період з 01 липня 2018 року по 10 вересня 2018 року. На обґрунтування позову зазначила, що дитина потребує оздоровлення, оскільки часто хворіє, при цьому вона має можливість поїхати до окупованої території Автономної Республіки та перебувати за адресою: [ADDRESS], однак батько дитини відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. В судове засідання позивач та її представник - адвокат [PERSON] не з'явились, від них надійшла заява з проханням слухати справу за їх відсутності, уточнений позов підтримують повністю, наполягають на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява по розгляд справи за його відсутності, з позовом згоден в повному обсязі. Представник третьої особи Кальчева\~О.Ю. в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява про слухання справи за їй відсутності, просить прийняти рішення по матеріалам справи, враховуючи інтереси дитини. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER], актовий запис № 570 /а.с.5/. Згідно копії рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 11 листопада 2010 року по справі № 2-4579/2010р. шлюб між сторонами був розірваний /а.с.6/. Відповідно до довідки старшої по будинку [ADDRESS], посвідченої КП «Житломасив» 21 березня 2018 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], разом з сином [PERSON], [INFO] /а.с.7/. Під час судового розгляду встановлено, що позивач має намір виїхати до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та перебувати за адресою: [ADDRESS], для здійснення заходів спрямованих на покращення здоров'я сина, його фізичного, духовного та морального розвитку, оскільки [PERSON] тривалий час хворіє на хронічну бронхіальну астму ІІ-ступеню та ще ряд захворювань в підтвердження чого надані копії: консультативного висновку спеціаліста від 0 квітня 2016 року /а.с.8/, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 3424 від 17 квітня 2017 року /а.с.9/ та довідка КУ «Центральної первинної медико-санітарної допомоги № 2» від 26 березня 2018 року /а.с.10/. Однак, як вбачається із наданої відповідачем заяви, він не має можливості надати дозвіл, оскільки за місцем його проживання, а саме в с. Дачне Маріїнського району Донецької області відсутній нотаріус, а через тяжке матеріальне становище він не має можливості доїхати до найближчої нотаріальної контори, яка розташована в іншому населеному пункті і завірити його згоду на тимчасовий виїзд дитини до тимчасового окупованої території Автономної Республіки Крим /а.с.17/. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння, вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367 «Про затвердження порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» виїзд малолітніх дітей на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим здійснюється з дотриманням вимог, передбачених Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно із ч. 1 ст. 19 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, а також з огляду на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України, не суперечитиме їх інтересам та відповідає принципу «найкращих інтересів дитини», що було встановлено у судовому засіданні, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved