Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 27.05.2019 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що 20 вересня 2018 року його було запрошено директором ТОВ «ПСБ» [PERSON] на посаду робітника-будівельника на будівельні роботи приватного будинку, який належить відповідача та розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . З 20 вересня 2018 року він приступив до роботи та відповідач запевнив, що працевлаштував його за трудовим договором та зобов`язався виплачувати своєчасно заробітну плату за оцінкою фактично виконаних будівельних робіт. За частину роботи відповідач сплатив заробітну плату, однак всю виконану роботу заробітна плата відповідачем не була сплачена, після чого 17 жовтня 2018 року [PERSON] припинив виконання робіт. Крім того в подальшому йому стало відомо, що відповідач офіційно не оформлював його працевлаштування та не вносив записів до його трудової книжки. Вважає, що дії відповідача незаконні та суперечать вимогам ст. 48 КЗпП України, тому просить встановити факт його перебування у трудових відносинах з ТОВ «ПСБ» в особі [PERSON] в період з 20 вересня 2018 року по 17 жовтня 2018 року, зобов`язати відповідача внести записи до його трудової книжки про прийняття на роботу 20 вересня 2018 року на посаді будівельника та запис про звільнення із займаної посади 17 жовтня 2018 року за власним бажанням. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14 червня 2019 року позовну заяву в частині позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачеві. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14 червня 2019 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05 серпня 2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме з Покровського ВП ГУНП у донецькій області копію матеріалів за результатами звернення [PERSON] № ЄО-731 від 14 січня 2019 року. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, вислухавши пояснення позивача, його представника та свідків, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 08 січня 2019 року за № 043/16-06/А-580 на звернення [PERSON] , Головне управління держпраці у Донецькій області повідомило, що для вирішення питання щодо здійснення заходів Державного контролю додержанням законодавством про працю, просять надати наявні документи (відео, тощо), які підтверджують факт трудових відносин між [PERSON] та директором ТОВ «ПСБ». Відповідно до висновку за результатами розгляду заяви [PERSON] (ЄО - 731 від 14 січня 2019 року), затвердженого начальником Покровського ВП ГУНП у Донецькій області Гречишкіним Ю.А. 16 січня 2019 року, було розгляд зави [PERSON] про порушення [PERSON] трудового законодавства - закінчено та матеріали направлені до Державної служби України з питань праці для прийняття рішення по суту. Згідно до повідомлення від 22 березня 2019 року № (01-36)1625-19 наданого керівником Красноармійської місцевої прокуратури радником юстиції О.Щепіхіним, зазначив, що була проведена перевірка на підставі заяви від 14 січня 2019 року [PERSON] відносно [PERSON] , якою ознак кримінального правопорушення не встановлено, однак вбачаються ознаки порушення ст. 265 КЗПпП України. Крім того підстав для внесення відомостей до ЄРДР відсутні. Як вбачається з копії трудової книжки серія [NUMBER] виданої 17 липня 1978 року [PERSON] , останній запис про трудову діяльність є робота з 12.02.2015 року до 16.06.2015 року на ПАТ «Авдіївський коксохімічний завод» у якості електрослюсаря по ремонту та обслуговуванню електрообладнання основних цехів. Будучі допитаним в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він має відповідну кваліфікацію в сфері будівництва та 20.09.2018 року домовилися саме із відповідачем [PERSON] , як фізичною особою, щодо виконання робіт з будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За роботу з укладки гіпсо-блоків та виготовлення додаткового обладнання для будівництва на висоті з 20.09.2018 року по 30.09.2018 року відповідачем здійснено часткова оплата у розмірі 4 000 грн. 00 коп. Після цього вони ще виконали великий обсяг робіт, але гроші відповідач не заплатив. У зв`язку з чим, 17.10.2018 року вони припинили роботи, але відповідач ніяких дій щодо оплати праці не виконав, у зв`язку з чим, вони з напарником написали заяву про звільнення та передали їх представнику відповідача [PERSON] , але що відбувалося надалі йому невідомо. По кошторисам повинна була проходити оплата праці, обов`язки щодо виконуваних робіт оговорювався усно. Ніяких трудових договорів та інших письмових угод щодо виконуваних робіт не укладалося. Будучі допитаною в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] працевлаштувалися до відповідача [PERSON] у вищевказаний період. Між сторонами було укладено усний трудовий договір і усно обумовлювалися обсяг робіт. Коли відповідач перестав здійснювати оплату праці, позивач та її чоловік написали заяви про розірвання трудового договору. Вона особисто приїжджала на місце роботи [PERSON] та [PERSON] і бачила, що вони працювали та виконували роботи. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови/праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Статтею ст. 626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається. Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється. Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду, одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до ч. 1 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір підряду - це консесуальний договір, він вступає в силу з моменту його укладання, тобто досягнення сторонами домовленості за всіма істотними умовами. Вказаний договір є взаємно-двостроннім, бо і на стороні замовника, і на стороні підрядника є права та обов`язки, причому права однієї сторони кореспондують обов`язок іншої сторони. Форма договору підряду, в тому числі і будівельного підряду, може бути як усною так і письмовою, і визначається відповідно до положень ст. ст. 205, 207 - 209 ЦК України. Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Слід також наголосити, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Даючи оцінку показанням [PERSON] та [PERSON] та викладеним в позові обставинам справи, суд приходить до висновку, що вказані правовідносини мають ознаки цивільно-правового договору, а саме - будівельного підряду. Натомість, слід зауважити, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту не лише перебування у трудових відносинах з відповідачем, а й укладання вищевказаного цивільно-правового договору. Суд також наголошує, що позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягав на тому факті, що трудовий договір укладався ним з [PERSON] , саме як фізичною особою, а не як директором ТОВ «ПСБ», у зв`язку з чим, вказана юридична особа не залучалася до участі у справі у якості співвідповідача чи то третьої особа, та відповідного клопотання позивач не заявляв. Позивачем не надано будь-яких інших доказів, які б вказували на існування саме трудових відносин між сторонами в спірний період на посаді будівельника та виконання ним трудових обов`язків. Крім того, позивачем не надано жодних достатніх та допустимих доказів на підтвердження допущення його до роботи (копії заяв про прийняття на роботу, проходження медичного огляду, про ознайомлення з будь-якими правилами та обов`язками, проходження інструктажів тощо); про виконання вимог внутрішнього трудового розпорядку (журнал виходу на роботу тощо), виконання трудової функції, виплату «заробітної плати» тощо. Інших доказів, які б вказували на обовязкові елементи ознак трудових відносин, як то вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати в матеріалах справи відсутні. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що позивачем [PERSON] в судовому засіданні не доведено поза розумним сумнівом, факт його перебування в трудових відносинах із [PERSON] в спірний період в розумінні ст. ст. 21, 24 КЗпП України, а саме наявність у взаємозв`язку таких обставин, які засвідчують існування угоди між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавцеь, зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання факту перебування у трудових відносинах з директором ТОВ «ПСБ» [PERSON] в період з 20 вересня 2018 року по 17 жовтня 2018 року. Вирішуючи позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача директором ТОВ «ПСБ» [PERSON] . внести запис до трудової книжки позивача про прийняття його на роботу на посаду будівельника та запис про звільнення із займаної посади, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Як передбачено п. 1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що до трудових книжок вносяться записи про роботу тих працівників, з якими підприємство, установа, організація чи фізична особа-підприємець перебуває у трудових правовідносинах. Статтею 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статі 116 цього Кодексу. З огляду на те, що в судовому засіданні позивачем не доведено факт його перебування з 20 вересня 2018 року по 17 жовтня 2018 року у трудових відносинах [PERSON] , позовні вимоги про зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про прийняття на роботу та запис про звільнення із займаної посади також задоволенню не підлягають. Враховуючи, що судом у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed