Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 червня 2015 року звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Посилався на те, що є власником квартири [ADDRESS], відповідач [PERSON] знаходиться в квартирі на реєстраційному обліку як квартирант відповідно до укладеного письмового договору, але жодного дня не проживав. Позивач вказував, що неодноразово звертався до відповідача з повідомленнями про розірвання договору, однак відповідач на попередження не реагує. В поданій до суду позовній заяві просив суд розірвати договір про надання відповідачу в користування кімнати в квартирі [ADDRESS] та визнати відповідача [PERSON]В, таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні представника позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не зявився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, заперечень та клопотань до суду не подавав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин суд, враховуючи згоду представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до спадкового договору від 19 липня 2006 року є власником квартири [ADDRESS]. Також встановлено, що між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] 09 квітня 2012 року укладено простий письмовий договір № 1, за умовами якого позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] житлову кімнату, договір зареєстровано в житлово-експлуатаційній організації. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в [INFO] відповідно до укладеного договору, але не проживає. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За нормами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено судом, між сторонами по справі виникли правовідносини, які випливають з договору найму жилого приміщення в квартирі, що належить на праві приватної власності. Відповідно до ст.ст. 158, 159 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Способи захисту прав власника житлового приміщення, яке належить громадянинові на праві власності, та яке є предметом договору найму, визначені ст. ст. 167-169 ЖК України. Такими способами захисту зокрема, є розірвання наймачем договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові (стаття 167 ЖК України); припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, розірвання договору за вимогою наймодавця (стаття 168 ЖК України); виселення наймача в разі припинення договору найму жилого приміщення (стаття 169 ЖК України). Позивач [PERSON] з вимогами до відповідача про розірвання договору найму жилого приміщення в квартирі звертався неодноразово в письмовій формі, тобто, належним чином попередив відповідача про подальше розірвання угоди. Тому суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Необхідно розірвати договір № 1 від 09 квітня 2012 року про надання [PERSON] у безоплатне користування житлової кімнати в квартирі [ADDRESS]. Крім того, реєстрація відповідача в квартирі, власником якої є позивач, порушує право [PERSON] як власника житлового приміщення. Тому суд приходить до висновку, що порушене право підлягає захистові. Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд вважає за необхідне визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача понесені та документально підтверджені судові витрати. Позивачем при звернення до суду сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн. та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 900 грн., тому ці витрати в загальній сумі 1143,60 грн.підлягають стягненню з відповідача. Решта понесених позивачем витрат, в тому числі на відправлення кореспонденції на адресу відповідача, посвідчення довіреності, вартість комісій банку не є судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України, тому не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved