Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.04.2019 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2018 року до 29.01.2019 року включно, у розмірі 102\~859,12 грн.. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді\~від 18.04.2019\~року вказану\~позовну заяву\~прийнято до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у справі, розгляд цивільної\~справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження на 21.06.2019 року без виклику учасників справи. Позов обґрунтувано\~тим,\~що з 02.01.2015 року по 19.06.2017 року позивач працював безперервно в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України на посаді професора. 19.06.2017 року він був звільнений з роботи відповідно до наказу № 102-к від 19.06.2017 року, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Цього ж дня позивач отримав на руки трудову книжку. 30.06.2017 року позивач отримав кошти на свою зарплатну картку без нарахування компенсації за спірних 5 календарних днів. Незважаючи на те, що позивач після звільнення з роботи декілька разів контактував із представниками відповідача та вказував на помилковість розрахунку, перерахунок компенсації за невикористані щорічні основні відпустки відповідач позивачу так і не здійснив. Тому 08.11.2017 року позивач звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 04.06.2018 року рішенням Сколівського районного суду Львівської області у справі № 453/1202/17, яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18.12.2018 року, позов задоволено, стягнуто зІнституту\~підготовки кадрів\~державної служби\~зайнятості України на користь [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки за період 02.01.2017 року по 19.06.2017 року у сумі 2\~680, 70 грн. та середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149\~895, 20 грн.. Дане рішення набрало законної сили 18.12.2018 року. Ухвалою Верховного Суду від 14.03.2019 року касаційного провадження у вищевказаній справі закрито. Позивач зазначає, що рішення Сколівського районного суду Львівської області у вищевказаній справі у частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки було виконано лише 30.01.2019 року, відтак остаточний розрахунок при звільненні з позивачем було проведено саме 30.01.2019 року. Крім того, зазначає про те, що середній заробіток стягнуто по 04.06.2018 року, а днем розрахунку є 30.01.2019 року, а тому за період з 05.06.2018 року по 29.01.2019 року включно розмір середнього заробітку позивача підлягає стягненню з відповідача. Просить на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України позов задовольнити. Відповідно до ухвали судді від 18.04.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву за позовом [PERSON] до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи на 21.06.2019 року без виклику сторін, роз`яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки, запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву. Відповідач 28.05.2019 року подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позов не визнає повністю, заперечує проти його задоволення, оскільки дійсно рішенням Сколівського районного суду Львівської області у справі № 453/1202/17, яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15.01.2019 року, задоволено позовні вимоги [PERSON] до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку задоволені, ухвалено стягнути компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 02.01.2017 року по 19.06.2017 року у сумі 2\~680, 70 грн. та середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149\~895, 20 грн. за період з 19.06.2017 року по 04.06.2018 року (дата ухвалення рішення). На адресу позивача відповідачем направлено лист-прохання надати реквізити банківського рахунку, на який слід перерахувати кошти, призначені судом до стягнення. На адресу відповідача 22.01.2019 року від позивача надійшов лист з реквізитами банківського рахунку. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 року по справі № 453/1202/17 у частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки добровільно виконано відповідачем 30.01.2019 року. Посилається на рішення Європейського Суду з прав людини від 04.10.2010 року у справі «Меньшакова проти України», у котрому зазначено, що стаття 117\~КЗпП Україну\~не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду. (п. 65 згаданого рішення). Відтак, з 2014 року, зважаючи на існуючу судову практику, спостерігається кардинально інше тлумачення ст. 117 КЗпП України на користь працівника без будь яких змін у правовому регулюванні. Відтак, відповідач вважає, що внаслідок такої правозастосовчої практики грубо порушується гарантоване право законодавця на оскарження судового рішення в апеляційному та касаційному порядку, яке не може бути обмежене обов`язком сплатити працівнику за цей період суму компенсації у вигляді середнього заробітку за кожен місяць оскарження, оскільки, у разі прийняття судом рішення на користь працівника, роботодавець буде змушений сплатити працівнику середньомісячну заробітну плату за весь час розгляду спору в апеляційному та касаційному порядках. У відповіді на відзив позивач зазначив, що 17.01.2019 року він звернувся до відповідача із заявою про добровільне виконання рішення суду, що набрало законної сили і після цього відповідач його частково виконав, оплативши 30.01.2019 року лише частку коштів, а саме 2\~680 грн. 70 коп., наступна частина коштів надійшла аж 05.04.2019 року, решта суми не виплачена до цього часу. Також зазначив, що рішення Європейського Суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» не здійснює тлумачення статті 117 КЗпП України, а лише констатує можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що зазвичай, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство. Просив позов задовольнити у повному обсязі. У запереченні на відповідь на відзив відповідач стверджував, що не зволікав з виконанням рішення суду по справі № 453/1202/17, а скористався правом на касаційне оскарження та зупинення виконання рішення суду. Окрім того, тільки 25.05.2019 року набрала законної сили ухвала суду про виправлення описки у рішенні суду, ухваленому по справі № 453/1202/17. Просить, враховуючи вимоги ст. 117 КЗпП України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», рішення Європейського Суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України», відмовити у позові повністю. Частиною 1\~статті 279 ЦПК України\~встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5\~ст. 279 ЦПК України). Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 21.06.2019 року у задоволенні клопотання про призначення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін, про закриття провадження у справі відмовлено, задоволено заяву позивача про поновлення строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву. Інших заяв, клопотань від позивача та відповідача у зазначеній цивільній справі, пов`язаних із розглядом справи, до суду не надходило. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд зазначеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, тобто за їх відсутності, то здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не представляється можливим. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами, - немає. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіряючи порушення прав позивача трудового характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 04.06.2018 року у цивільній справі № 453/1202/17, провадження № 2/453/135/18, яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду у вказаній справі від 18.12.2018 року, задоволено позовні вимоги [PERSON] \~до Інституту\~підготовки кадрів\~державної служби\~зайнятості України\~про виплату\~всіх сум,\~що належать\~працівникові при\~звільненні,\~середнього заробітку\~за весь\~час затримки\~по день\~фактичного розрахунку, стягнуто з Інституту підготовки\~кадрів державної\~служби зайнятості\~України на користь [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки за період 02.01.2017 року по 19.06.2017 року у сумі 2 680,70 грн. та середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком у сумі 149\~895, 20 грн. за період з 19.06.2017 року по 04.06.2018 року (дата ухвалення рішення). Зазначене рішення 18.12.2018 року набрало законної сили. Ухвалою Верховного Суду від 14.03.2019 року касаційне провадження у цій справі закрито. Судом встановлено, що рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04.06.2018 року у вищевказаній справі у частині виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, а саме у частині виплати 2\~680 грн. 70 коп., добровільно виконано відповідачем 30.01.2019 року. 07.03.2019 року відповідачем перераховано позивачу 120\~665 грн. 63 коп.. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відтак, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплачених належних йому при звільненні сум є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цих сум, оскільки вимоги звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором і регулюється нормами трудового права. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що рішенням Сколівського районного суду від 04.06.2018 року у цивільній справі № 453/1202/17, провадження № 2/453/135/18, стягнуто із Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, серед іншого, компенсацію за невикористані дні відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2017 року по 04.06.2018 року, а остаточний розрахунок при цьому було здійснено відповідачем з позивачем лише 30.01.2019 року, суд вважає, що період з 05.06.2018 року по 29.01.2019 року є періодом затримки повного розрахунку при звільненні, а відтак позов підставний та його слід задовольнити. Судові витрати у справі слід стягнути з відповідача у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved