Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач 12 лютого 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати дії відповідача у відмові пільгового проїзду позивачу протиправними; стягнути з відповідача на користь позивача вартість проїзду в сумі 8,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 400,00 грн. Позов мотивований тим, що позивач має статус ветерана органів внутрішніх справ. 24 березня 2020 року о 14 год. 25 хв. у м. Дніпрі позивач користувався автобусним маршрутом загального користування № 106 з посадочної площадки на Старомостовій площі. При посадці в автобус позивач пред`явив водію посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але водій відмовив позивачу у пільговому проїзді, мотивувавши свою відмову тим, що у період карантину пільговий проїзд відмінений. Доводи позивача про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена, водій заперечував, і позивач був вимушений оплати проїзд. В підтвердження здійснення оплати проїзду позивачу був наданий проїзний квиток серії [NUMBER] , на якому зазначена інформація про перевізника як ТОВ ВКФ «Ігрек». Даний автобус мав державний номерний знак [NUMBER] . 25 березня 2020 року позивач звертався до Територіального управління Державної служби України з безпеки на транспорті в Дніпропетровській області, 03 квітня 2020 року отримав відповідь на свою скаргу, у якій позивача повідомлено про те, що вирішення питань, які викладені у зверненні буде відновлено після спливу строку обмежувальних заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19. 18 вересня 2020 року позивач повторно звернувся до Укртрансбезпеки та 07 грудня 2020 року отримав відповідь, у якій не надано належної оцінки незаконним діям самого водія щодо протиправної відмови у пільговому проїзді. Позивач вважає дії водія в особі відповідача неправомірними, та такими, що порушують права позивача як споживача. Відмову у безкоштовному проїзді позивач вважає вкрай образливою. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що безпідставна відмова від передбаченого законом пільгового перевезення громадян є адміністративним правопорушенням передбаченим ч. 7 ст. 133-1 КУпАП. Позивач звертався до відповідних органів, але протоколи про адміністративне правопорушення за безпідставну відмову від передбаченого законом пільгового перевезення громадян не було складено з підстав відсутності правопорушення, що підтверджується листом Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 03.04.2020р. № 3104/03/15-20. Отже, відсутня вина водія та відповідача по справі та відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, згідно книги обліку розрахункових операцій на господарську одиницю № 7000032330/8, долучений до позовної заяви квиток взагалі на автобус Мерседес [NUMBER] не видавався та міг бути отриманий позивачем чи іншою особою при проїзді в інших автобусах ТОВ ВКФ «Ігрек», які обслуговують маршрути в м. Дніпро. Позивач у заяві від 26 березня 2021 року просив розглядати справу без його участі. Представник відповідача у заяві від 19 квітня 2021 року просила розглядати справу за її відсутності, позов не визнає в повному обсязі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] , виданим 18.01.2006 року Управлінням МВС в Дніпропетровській області (а.с. 4). Позивачем на підтвердження відмови йому у пільговому перевезенні надано проїзний квиток [NUMBER] , на якому зазначена інформація про перевізника як ТОВ ВКФ «Ігрек» (а.с. 5). Позивач 25 березня 2020 року та 18 вересня 2020 року звертався Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області зі скаргою, у якій він просив повідомити державний номер автобусу та його належність автоперевізнику; надати ПІБ водія та належність автоперевізнику; притягнути водія до адміністративної відповідальності та повідомити про міри впливу, прийняті до водія (а.с. 6). У листах Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 03 квітня 2020 року № 3104/03/15-20 і від 27 травня 2020 року № 4278/03/15-20 зазначено, що Управлінням здійснено заходи державного контролю стосовно інформації у скаргах. У ході рейдової перевірки фактів безпідставної відмови у перевезенні пасажирів пільгової категорії на автобусних маршрутах загального користування [ADDRESS] та [ADDRESS] зазначеними у скаргах транспортними засобами (а.с. 7-10). Згідно книги обліку розрахункових операцій на господарську одиницю № [NUMBER] , квиток на автобус Мерседес [NUMBER] взагалі не видавався та міг бути отриманий позивачем чи іншою особою при проїзді в інших автобусах ТОВ ВКФ «Ігрек», які обслуговують маршрути в м. Дніпро. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідно яких, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. В силу абзацу 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Предметом доказування у спірних правовідносинах є відмова у пільговому перевезенні позивача. Посилання позивача на відмову йому у безкоштовному перевезенні автобусним маршрутом загального користування № 106 24 березня 2020 року суд відхиляє, так як, з наданого відповідачем доказу копією книги обліку розрахункових операцій на господарську одиницю № 7000032330/8, вбачається, що квиток ДЖЗН № 073590 на автобус Мерседес [NUMBER] взагалі не видавався. Отже, з наданих доказів встановлено, що порушення права на пільгове перевезення позивачем не доведено, тому відсутні підстави для судового захисту, а отже і відсутні підстави для стягнення моральної шкоди (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). З урахуванням викладеного, суд, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», його позовні вимоги задоволенню не підлягають, а отже судовий збір у розмірі 1816,00 грн. слід віднести за рахунок держави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed