Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON]Е звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали пред'явлені вимоги у повному обсязі та просили встановити факт належності [PERSON] Ереніану Дмитровичу заповіту, складеного 09.04.1975 року на його користь [PERSON], посвідченого нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Старостіною Н.І., зареєстрованого за реєстровим №669, вигодонабувачем в якому зазначений [PERSON], а заповідачем [PERSON] Також просили встановити факт постійного проживання [PERSON] з її чоловіком [PERSON] Ереніаном Дмитровичем, на час відкриття спадщини - 22.07.2006 року, та визнати право власності на 67/100 частини домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти пред'явленого позову, вважаючи його необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, тому просила суд залишити вимоги [PERSON] залишити без задоволення. Представник відповідача Підгородненської міської ради у судове засідання надав письмову заяву про можливий розгляд справи без їх участі та ухвалення рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 22.07.2006 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 26.07.2006 року серія 1-КИ №100977. Як заявляє позивач у своєму позові, за декілька місяців до своєї смерті її батько остаточно переїхав проживати до [ADDRESS], в якій проживала та була зареєстрована матір позивачки [PERSON], тому остання вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка. На підтвердження вищевказаних обставин [PERSON] поилається на те, що 22.07.2006 року у квартирі [ADDRESS], в якій була зареєстрована та проживала її матір, сталася пожежа, внаслідок якої отримав травми та через декілька годин помер її чоловік, батько позивачки - [PERSON], що підтверджується Актом про пожежу від 22.07.2006 року, довідкою відділу реєстрації смертей в місті Дніпропетровську від 26.07.2006 року, лікарським свідоцтвом про смерть № 316/л від 25.07.2006 року. Разом з тим, позивачка посилається на положення ч.3 ст. 1268 ЦК України, якими передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, та вказує на те, що у її матері не було необхідності звертатись протягом шести місяців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після свого чоловіка, адже вона спадщину уже прийняла. Після чого, [INFO] року померла мати позивачки, [PERSON] та, на підставі вищевказаних обставин, їй на день смерті фактично належало право на 67/100 частин вищезазначеного домоволодіння, які вона успадкувала після смерті свого чоловіка, [PERSON], який їх успадкував від своєї матері, [PERSON]. Проте з такими твердженнями позивачки [PERSON] суд не може погодитися з наступних підстав. Зокрема, як свідчить практика судів з розгляду справ про спадкування, для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо, та необхідно щоб таке проживання було постійним. Разом з тим, перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно даної норми визначені вимоги, які можуть бути доказом постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем. Таким чином, жоден з доказів, навіть довідка житлово-експлуатаційної організації, правління ЖБК, органу місцевого самоврядування не може бути абсолютним свідченням того, що спадкоємець проживав разом із спадкодавцем безпосередньо перед його смертю. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за відомостями, що містяться в Довідці №6322, виданій позивачу TOB «ЛЖЕП» від 08.11.2016 року, станом на 22.07.2006 року в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані, виключно: [PERSON], [INFO]., [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], і будь-яких відомостей про постійне проживання в зазначеній квартирі [PERSON], значений документ, на який посилається позивачка як на доказ, не містить. Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, спростування тверджень позивачки щодо обґрунтованості її вимог щодо становлення факту постійного проживання [PERSON] з її чоловіком, [PERSON], на час відкриття спадщини - 22.07.2006 року, та визнанням права власності на 67/100 частини домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлої [INFO] pоку, є факти наявні в матеріалах цивільної справи №2-3021/2009, по якій рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.08.2016 року встановлено, що відсутність підтвердження звернення інших, окрім [PERSON], спадкоємців першої черги із заявами до нотаріальних установ про відмову від спадщини або відповідні заяви цих осіб про відсутність спору з приводу прийняття спадщини їх матір'ю [PERSON], як це передбачено статтями 1273, 1274, 1275 ЦК України та визначено нотаріально практикою. Також, апеляційний суд у своєму рішенні від 09.08.2016 року зазначив про те, що відповідно до п.1,5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, але ні одна з цих вимог позивачем до суду, в рамках справи за позовом [PERSON] не була заявлена. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Отже позивачка [PERSON] мала довести суду, що її батько та мати постійно проживала разом на час смерті батька, однак нею надано докази лише про смерть батька в квартирі матері під час пожежі. Крім того, відповідно до копії Лікарського свідоцтва про смерть №316/л від 25.07.2006 року, даного 2-ю міською лікарнею, [PERSON] постійно проживав за адресою [ADDRESS], тобто відомості з Акту про пожежу від 22.07.2006 року про отримання [PERSON], 65 років, травм під час пожежі в квартирі [ADDRESS], не свідчать про те, що останній постійно проживав в даній квартирі разом із спадкоємицею - своєю дружиною [PERSON]. отже, приймаючи до уваги вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено та належними доказами не обґрунтовані підстави щодо можливості задоволенні її позовних вимог. Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. Статтею 27 ЦПК України визначено, що особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими вона пов'язує можливість встановлення факту належності заповіту, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на частку домоволодіння в порядку спадкування за законом, тому суд приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивачки.

Outcome: dismissed