Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 16 квітня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить надати дозвіл на виїзд дитини - [PERSON], [INFO], за межі України в країни Шенгенської угоди (Польща, Іспанія, Греція, Італія, Чорногорія), в Болгарію, Хорватію, Турецьку Республіку та в Арабську Республіку Єгипет терміном до 27 вересня 2021 року у її супроводі або за її згодою. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 13 липня 2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них є дочка - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач частково надає матеріальну допомогу, але участі у вихованні дитини не приймає. Позивач має намір оздоровити дитину на морі за кордоном та розширити її світогляд, однак для виїзду дитини за кордон необхідна згода батька. Ухвалою судді від 17 травня 2018 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 07 червня 2018 року, а ухвалою суду від 26 червня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 16 липня 2018 року. В судове засіданні позивач [PERSON] не з'явилася, попередньо подавши заяву, згідно з якою просила розглянути справу в її відсутності. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідача не надходило. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки від позивач заперечень проти такого вирішення справи не надходило, та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 13 липня 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13 липня 2013 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. Від даного шлюбу в подружжя є дочка - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10 січня 2014 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, дитина проживає разом з матір'ю - [PERSON] та перебуває на її утриманні. Відповідач частково надає матеріальну допомогу, але участі у вихованні дитини не приймає. Позивач має намір здійснити поїздку за кордон з дитиною з метою оздоровлення дочки на морі та розширення світогляду дитини. З довідки № 52 від 06 липня 2018 року, виданої Тернопільським районним територіальним медичним об'єднанням, вбачається, що [PERSON], [INFO], хворіє та їй рекомендовано оздоровлення на курортах з морським кліматом. Конвенцією про права дитини (ст.3), прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. У п.п.1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, вказано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до п.п. 2 п. 4 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення (аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № № 6-350цс17). Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, враховуючи те, що з викладених у позовній заяві обставин слідує, що неповнолітня дитина - [PERSON] проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, відповідач в судове засідання не з'явився, відзиву на позов чи будь-яких заперечень по суті позову до суду не надав, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, в тому числі необхідності її оздоровлення та розвитку, а також враховуючи право батька на безперешкодне спілкування з дитиною, суд вважає за необхідне надати дозвіл [PERSON] на виїзд з України без згоди та супроводу батька [PERSON], на строк 14 днів в одну із наступних країн: Польща, Турецька Республіка, Арабська Республіка Єгипет, у період протягом трьох місяців з дати набрання законної сили рішенням суду, у супроводі або за згодою матері - [PERSON], оскільки відповідно до вищевказаних норм законодавства, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його тривалості. Від-так, позовні вимоги щодо надання дозволу неповнолітній [PERSON] на необмежені виїзди за кордон до 27 вересня 2021 року в будь-яку з країн, зазначених позивачем у позовній заяві до задоволення не підлягають, оскільки вони суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та можливості спілкування з нею. Крім цього, враховуючи те, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 704,80 гривень судового збору. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 157 СК України, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року №57,

Outcome: partial