Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом з тих підстав, що згідно договору дарування житлового будинку та земельних ділянок від 07.10.2016 року він являється власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані його батьки [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу у 2013 році батьки практично припинили спільне проживання, а в 2016 році був оформлений договір дарування будинку на нього. У 2017 році відповідач вивіз свої речі з будинку та не проживає в ньому. Перешкод в користуванні житлом йому ніхто не чинить, участь в утриманні житла він не приймає, проте самостійно знятися з реєстрації він не бажає. А тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила його задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, вказав, що в будинку є його речі, які він залишив синові, та якби він знав про такі наслідки, то не погоджувався б на укладення договору дарування. Представник третьої особи Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської областів судове засідання не з`явився, направивши заяву про розгляд справи без його участі на підставі матеріалів справи. Заслухавши пояснення, позивача, свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 07.10.2016 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 13-14,15-16). Згідно довідки, виданої виконкомом Нижньосироватської сільської ради Сумського району № 215 від 22.04.2021 [PERSON] , 1966 р.н., зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] та має склад сім`ї: чоловік [PERSON] , 1967 р.н. (а.с. 20). Як вбачається з акту-підтвердження про зареєстровану особу на території Нижньосироватської сільської ради, яка за місцем реєстрації не проживає від 18.04.2021, складеного депутатом сільської ради по виборчому округу № 1 Рябко Т.В., підписаного сусідами [PERSON] та [PERSON] , та довідки № 214 від 21.04.2021, виданої виконкомом Нижньосироватської сільської ради Сумського району, [PERSON] , 1967 р.н. дійсно зареєстрований в [ADDRESS] , але не проживає з літа 2017 року (а.с. 21,22). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є депутатом Нижньосироватської сільської ради Сумського району, а також проживає на одній вулиці з позивачем, підтверджує, що відповідач не проживає за адресою [ADDRESS] з 2017 року, це їй відомо, так як вона складала довідку виконкому та спілкувалася з сусідами. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач [PERSON] фактично за місцем реєстрації [ADDRESS] , не проживає без поважних причин більше одного року, житлом не користується, участі в утриманні будинку не приймає. Крім того, судом не встановлено, що між позивачем і відповідачем була домовленість про збереження за останнім права користування спірним житловим приміщенням, не встановлено, що відповідач оспорював виселення зі спірного житла, звертався до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивачів щодо перешкод користування житловим приміщенням, тобто не надав суду доказів, що покинув житло проти його справжньої волі. Крім того, зазначав, що не має наміру проживати у вказаному будинку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування. Така позиція висловлена у висновку Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 року у справі №345/1241/19. Таким чином, відповідач [PERSON] не є власником або наймачем житла (будинку), яке належить на праві власності [PERSON] , та не проживає в ньому з 2017 року, позивач ніяких перешкод в користуванні будинком йому не чинив, він добровільно покинув його і з зазначеного часу в ньому не проживає і не цікавиться ним, а його реєстрація порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном як складовими частинами права власності. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

Outcome: approved