Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач 21 березня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-6), в якому посилаючись на викладені обставини та уточнивши свої вимоги просить суд стягнути на свою користь із [PERSON] грошові кошти в розмірі понесених витрат в сумі 10 734,61 грн. та судові витрати по справі в сумі 1 600,00 грн. Ухвалою суду від 05 липня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 29 вересня 2018 року відповідач подав заяву про відвід судді (а.с.176-177), у зв`язку із чим, ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід (а.с.190). Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року поновлено провадження у справі (а.с.197-198). Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідач надав суду письмову заяву, в якій просить застосувати строки позовної давності до вимог позову (а.с.200). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилами ч.5 ст.. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного договору страхування, на вимогу відшкодування шкоди в порядку регресу. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов`язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 листопада 2011 року близько 16-20 год., [PERSON] керуючи автобусом «Ікарус 365», д/н [NUMBER] , рухаючись по вул.. Набережна Заводська в м. Дніпропетровську, в районі електроопори №220, не витримав безпечну відстань та допустив зіткнення з автомобілем «ДЕУ Матіз», д/н [NUMBER] , який рухався попереду нього в зустрічному напрямку, та з автомобілем «ВАЗ-2107030», д/н [NUMBER] , який також рухався попереду нього у зустрічному напрямку зліва, що призвело до ушкодження транспортних засобів. За даним фактом ДТП постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2011 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст..124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами (а.с.12). Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно висновку № 1131/11/11 від 14.12.2011 року експертного дослідження авто товарознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ, загальна вартість спричиненої матеріальної шкоди завданої автомобілю «ВАЗ 217030 1.6», д/н [NUMBER] , складає 12 881,53 грн. (а.с. 45-55). 06 січня 2012 року [PERSON] , скориставшись своїм правом на отримання страхового відшкодування, з метою отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, звернувся із відповідною заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с.41). На підставі наказу № 687 від 21.02.2012 року позивач платіжним дорученням сплатив на користь [PERSON] страхове відшкодування в сумі 10 734,61 грн. (а.с.25,30). Також, скориставшись послугами аварійних комісарів, позивачем була організована оцінка нанесених збитків, збір необхідних документів, про що свідчить акт та доручення №16381 від 12.01.2012 року та платіжне доручення №343 від 03.02.2012 року, за послуги яких позивачем сплачено грошову суму в розмірі 200,00 грн. (а.с.26,27,28). Крім того, встановлено, що на момент ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах із ФОП [PERSON] . В лютому 2015 року Моторно (транспортне) страхове бюро України зверталось до суду із позовом до [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку регресу. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року (а.с.13-16) стягнуто із фізичної особи-підприємця [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в сумі 10 934,61 грн. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року (а.с.17-19). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року (а.с.20-24) скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року в частині позовних вимог до ФОП [PERSON] про стягнення грошових коштів у порядку регресу, а провадження у справі в цій частині закрито. Із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій вбачається, що [PERSON] припинив підприємницьку діяльність на не являється ФОП (а.с.7-9,11). У відповідності до ст.41 п.41.1 п.п. «а» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному розмірі особою, яка її завдала. За змістом положень ст. 38 п.38.2, п.п.38.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-ІV, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа яка відшкодувала шкоду, заподіяну іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Відповідно до статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Згідно зі ст.. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з даною організацією чи фізичною особою в трудових відносинах, і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Зважаючи на викладене, суд робить висновок, що відповідач як роботодавець особи, з вини якої сталась ДТП у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, повинен відшкодувати позивачу суму страхового відшкодування, яку ним сплачено потерпілій стороні. Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача суд виходить із наступного. Згідно зі ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до положень ст.. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З матеріалів справи вбачається, що позивач в межах трирічного строку звертався до суду із позовом до [PERSON] , ФОП [PERSON] щодо відшкодування в порядку регресу сплаченого страхового відшкодування. Рішенням суду першої інстанції задоволено позовні вимоги, які залишено без змін ухвалою суду другої інстанції та вже скасовано та закрито провадження ухвалою суду касаційної інстанції від 07.06.2017 року. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строків позовної давності, так як його було перервано зверненням позивача до суду. Отже, зважаючи на викладене, суд не бере до уваги клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності. Згідно зі ст.. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, за своїм власним переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим, в повному обсязі доведеними, законними, а тому підлягають задоволенню, внаслідок чого слід стягнути із [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України грошові кошти в сумі 10 734,61 грн. Крім того, згідно статті 141 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позовної заяви були оплачені судові витрати і його вимоги задоволені, з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1 600,00 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved