Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

позивач [PERSON] 03.04.2018 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання попереднього договору про намір укласти правочин від 01.02.2016 дійсним, стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які були передані за договором в розмірі 15000,00 дол. США, еквівалентній гривневій сумі на день ухвалення рішення, стягнути інфляційні втрати сумою 57 745 грн 76 коп. та 3% річних в розмірі 14 401 грн 26 коп., а також судовий збір, сплачений при звернені до суду, в розмірі 4676 грн 67 коп. Зазначені позовні вимоги мотивує тим, що 01.02.2016 між сторонами укладено попередній договір, посвідчений нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.\~О. за реєстровим № 265, щодо подальшого укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: приміщення, розташованого за адресою: по [ADDRESS] загальною площею 238,7 кв.м., у тому числі приміщення підвалу під індексом І площею 17,2 кв.м. та приміщення 1-го верху під індексами 1-1-1-924, відповідно до технічного паспорту виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 20.02.2015 до двадцять четвертого січня 2017 року та укласти договір купівлі-продажу зазначеного приміщення на умовах, передбачених даним договором, а останній зобов'язується купити та прийняти від [PERSON] приміщення загальною площею 238,7 кв.м. На виконання зазначеного договору позивачем було передано [PERSON] суму авансу у розмірі 383 325 грн 43 коп., що станом на дату підписання такого договору еквівалентно 15 000 дол. США згідно курсу НБУ. До моменту підписання попереднього договору така сума була повністю одержана з боку відповідача. Однак всупереч зобов'язанням, передбаченим п. 7 попереднього договору, [PERSON] не вжив необхідних дій щодо викупу такого приміщення, що унеможливило укладення в майбутньому між сторонами договору купівлі-продажу приміщення. Унаслідок 24.01.2019 основний договір купівлі-продажу нерухомості сторони не уклали, а відповідач ухиляється від повернення отриманих ним коштів, які підлягають поверненню згідно умов попереднього договору. На підставі зазначеного, покликаючись на ст. ст. 546-548, 570, 625, 635 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та умови попереднього договору, просить позов задовольнити повністю. Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 10.05.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, так як згідно з вимогами ч. 6 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) така справа є малозначною, а тому відповідно до ст. 274 ЦПК України підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 24.10.2018 позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача подала клопотання, у якому просить розглядати справу за відсутності представника позивача; позов підтримує та просить його задовольнити повністю; не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, у разі неявки відповідача без поважних причин. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, повторно не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позов та будь-яких заперечень по суті спору від нього не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, без поважних причин або без повідомлення причин, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд цієї цивільної справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами. Заслухавши вступне слово та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності і взаємозв'язку та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 01.02.2016 [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір щодо подальшого укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: приміщення, розташованого за адресою: по [ADDRESS] загальною площею 238,7 кв.м., у тому числі приміщення підвалу під індексом І площею 17,2 кв.м. та приміщення 1-го верху під індексами 1-1-1-924. Попередній договір був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.\~О. та зареєстрований у реєстрі за № 265. Згідно з п. 6 попереднього договору на підтвердження зобов'язань, обумовлених в такому, та забезпечення його виконання, позивач сплатив відповідачу суму авансу в розмірі у розмірі 383 325 грн 43 коп., що станом на дату підписання такого договору еквівалентно 15 000 дол. США згідно курсу НБУ. Зазначена сума була повністю одержана відповідачем до моменту підписання договору, що підтверджується змістом самого правочину. 19.03.2015 ухвалою Львівської міської ради № 4434 затверджено перелік об'єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу. Згідно з п. 51 такого переліку, Фізична особа-підприємець [PERSON] одержав право на викуп даного об'єкта. Відтак, [PERSON] набув право на купівлю спірного об'єкта за наслідками викупу такого об'єкта [PERSON] Проте всупереч зобов'язанням, передбаченим п. 7 попереднього договору від 01.02.2016, [PERSON] не надав [PERSON] в строк, обумовлений п. 1 попереднього договору відповідної інформації щодо порядку, документів, необхідних для приватизації способом викупу приміщення за рахунок коштів позивача, зокрема не надав позивачу довіреності, інших документів, які б надавали право на представництво інтересів відповідача з метою одержання відповідної інформації, одержання інших необхідних документів для здійснення дій стосовно викупу предмета договору за попереднім договором на ім'я відповідача, тощо, а також ухвали Львівської міської ради про затвердження експертної оцінки щодо викупу приміщення по [ADDRESS] для подальшого укладення договору купівлі-продажу приміщення способом викупу. Крім того відповідач не вжив необхідних дій щодо викупу такого приміщення для укладення в майбутньому між сторонами договору купівлі-продажу приміщення, що з урахуванням положень п. 9 правочину, вказує на припинення умов попереднього договору з вини відповідача. Ці твердження викладені позивачем у позовній заяві та ніким не спростовані. Згідно з умовами попереднього договору основний договір купівлі-продажу повинен бути укладений сторонами не пізніше 24.01.2017. Як вбачається з позовної заяви основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не укладено, змін або доповнень до попереднього договору не погоджено та сума, що еквівалентна 15 000,00 доларів США, відповідачем позивачу не повернена. Відповідно до п. 10 попереднього договору, що у разі, якщо договір купівлі-продажу не було укладено протягом строку, встановленого в п. 1 договору з вини Сторони-1, тобто відповідача, то відповідач зобов'язаний протягом 3 календарних днів з дня настання зазначеного строку повернути позивачеві суму забезпечення виконання зобов'язання, отриману за договором, але не менше суми еквівалентній 15 000 доларів США перерахованої у валюту України за курсом продажу долара США по даних на день здійснення повернення. Відтак, судом встановлено що між сторонами існує спір, який випливає з укладених між ними попереднього договору, регламентованого ст. 635 ЦК України. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які були передані за попереднім договором, суд виходить з наступних мотивів та положень закону. Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладання основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, після укладення попереднього договору сторони не вчинили ніяких дій, спрямованих на укладення основного договору, до 24.01.2017 та станом на дату розгляду справи основний договір купівлі-продажу укладено не було, а отже, кошти, передані відповідачу, підлягають поверненню, виходячи з такого. З договору вбачається подвійна позначення внесеного забезпечувального платежу - як авансу та способу забезпечення виконання зобов'язання (у виді завдатку). З'ясовуючи природу переданих позивачем грошових коштів, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу, він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. Правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу, а вони лише домовились укласти такий правочин у майбутньому, то передана відповідачу грошова сума (забезпечуваний платіж) у розмірі 383 325,43 грн, що еквівалентна 15 000,00 доларів США, є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та 25.09.2012 у справі № 6-82цс13, а також у постанові Верховного Суду 21.08.2018 у справі № 520/5338/14-ц. Ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, суд дійшов висновку, що кошти, передані відповідачу, є авансом та підлягають поверненню позивачу у розмірі, еквівалентному 15 000,00 доларів США за курсом валют, встановленим на дату ухвалення рішення Стосовно вимоги про стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, суд виходить з наступних мотивів та законодавчих приписів. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором в національній валюті - гривні, а не в іноземній або еквіваленту до іноземної валюти, а тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України задоволенню підлягають лише вимоги позивача щодо стягнення три відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 14 401 грн 26 коп. Стосовно вимоги позивача про визнання попереднього договору дійсним, суд вважає її безпідставною з огляду на таке. На обґрунтування зазначеної позовної вимоги позивач покликається на приписи ст. 657 ЦК України, зазначаючи при цьому, що укладений сторонами попередній договір підлягав державній реєстрації. Суд звертає увагу, що 01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Як вбачається з матеріалів справи попередній договір купівлі-продажу нерухомості укладено сторонами 01.02.2016 у письмовій нотаріальній формі. Відтак, при укладенні зазначеного спірного договору сторонами були дотримані законодавчі вимоги щодо форми правочину, він не підлягав державній реєстрації. А тому для визнання попереднього договору дійсним відсутні правові підстави. З урахуванням викладеного, з огляду на встановлені судом обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що право позивача було порушено відповідачем та підлягає захисту, шляхом часткового задоволення позову. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Outcome: partial