Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач 29.12.2015 року звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом у якому просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі понесених витрат в сумі 21 480,07 грн. та судові витрати (а.с. 14 зв.). Вимоги мотивує тим, що 11.12.2012 р. з вини відповідача, який керував автомобілем «Мітсубіші», державний номерний знак [NUMBER], була скоєна дорожньо-транспортна пригода. У результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Seat Ibitza», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], який належить йому на праві власності. Вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2013р. Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до висновку експерта складає 24604,52 грн. 19.02.2013р. [PERSON] скориставшись своїм правом передбаченим Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», подав відповідну заяву для отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду завдану відповідачем. Відповідач відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно не сплатив. У зв'язку з настанням події, передбаченої ст. 41 п.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ здійснило виплату відшкодування [PERSON] в розмірі 20440,07 грн. виходячи з розрахунку: 24604,52 грн. (розмір шкоди) - 4164,45 грн. (вартість автомобіля у пошкодженому стані). Крім того, МТСБУ понесло витрати на аварійного комісара в розмірі 1040,00 грн. Листами МТСБУ заверталось до відповідача з проханням добровільно компенсувати завдані збитки, але сума відшкодування сплачена не була. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2016 року дану справу передано для розгляду за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с. 76). Представник позивача в судове засідання не з'явилась, суду подала заяву з проханням розглянути справу без участі представника МТСБУ, в заяві вказала, що позов підтримує, додатково зазначила, що строк позовної давності не закінчився, оскільки страхове відшкодування було виплачено 20.03.2013 р. (а.с. 108, 109). Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на те, що відносини між сторонами регулюються ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач звернувся з позовом в порядку суброгації. Крім того зазначає, що оскільки право вимоги виникло 11.12.2012 р. - в день настання страхового випадку, а позивач звернувся з позовом 04.01.2016 р., то позивачем пропущено строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, [PERSON] 11.12.2012 року близько о 17 год. 55 хв. в м. Дніпропетровську на пр. Кірова в районі будинку №104, керуючи автомобілем «Мітцубісі-Галант», державний номерний знак [NUMBER], своєчасно не вжив заходів, щодо зменшення швидкості руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Сеат-Ібіза», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Внаслідок зіткнення автомобілів водію [PERSON], були спричиненні тілесні ушкодження, а також були пошкодженні транспортні засоби. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2013 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 122-4, 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 425 грн. (а.с. 5, 6). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль «Сеат-Ібіза», державний номерний знак [NUMBER], був застрахований в ПрАТ «Страхова група «ТАС» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - Поліс № АВ/8049374 (а.с. 32). Відповідно до висновку №0202/13/МС експертного дослідження про оцінку вартості матеріальної шкоди від 07.02.2013 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Сеат Ібіза», державний номерний знак [NUMBER], в результаті його пошкодження в ДТП становить 24604 грн. 52 коп. (а.с. 37-57). Відповідно до висновку №0402/13/МС експертного дослідження про ринкову вартість технічно пригодних складових частин від 07.02.2013 року, ринкова вартість технічно пригодних складових частин, що можуть бути використані в подальшому з врахуванням коефіцієнта їх зносу, без повної розборки, діагностики та дефектування, транспортного засобу автомобіля «Сеат Ібіза», державний номерний знак [NUMBER], пошкодженого в результаті ДТП складає 4164 грн. 45 коп. (а.с. 58-66). Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі. Також із матеріалів справи убачається, що на дату скоєння ДТП водій [PERSON] не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страхувальник пошкодженого автомобіля «Сеат Ібіса» з метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ із відповідною заявою від 19.02.2013 року, також було надано копію полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8049374 терміном дії з 31.07.2012 року до 30.07.2013 року включно. Судом встановлено, що договірних зобов'язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало. Нормами ст. 11 ЦК України, передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання спірних правовідносин. Відповідно до п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров'ю та майну третіх осіб під час ДТП. Судом встановлено, що у зв'язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ 19.03.2013 року здійснило виплату відшкодування потерпілій особі [PERSON] в розмірі 20440,07 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №1/1-19832 від 19.03.2013 року (а.с. 25). Таким чином, суд встановив, що МТСБУ виконало покладений на нього Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Статтею 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання (ч. 6 ст. 261 ЦК України). При цьому посилання відповідача на суброгацію та пропущення строку позовної давності позивачем суд до уваги прийняти не може, оскільки у даному випадку позивач не являється страховиком, спірні кошти не є страховою виплатою та були перераховані за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». До спірних правовідносин також не може бути застосовано правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2809ц15 від 18.05.2016 року, на який посилається відповідач, оскільки дана правова позиція за суб'єктивним складом стосується інших сторін по справі, якою являється саме страхова компанія щодо якої застосовуються норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування». Відповідно до положень чинного законодавства, а саме пп. 38.2.1. пункту 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. МТСБУ направив [PERSON] лист № 3/1-05/7373 від 22.03.2013 року з пропозицією у добровільному порядку компенсувати МТСБУ витрати за відшкодування заподіяної шкоди (а.с.27), які відповідачем сплачені позивачу не були. Згідно вимог ст. ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов'язаних з виплатою коштів у відшкодування завданої відповідачем потерпілій особі матеріальної шкоди за пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу в розмірі 20440,07 грн. підлягають задоволенню. Позивач також просить суд стягнути понесені витрати по оплаті послуг аварійного комісара, однак в матеріалах справи відстані докази, що підтверджують такі витрати. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача витрат на аварійного комісара у розмірі 1040 грн. є не обґрунтованою та не доведеною, тому не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1218 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial