Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач 20.08.2020 року звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Збагачувальна фабрика №105» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що перебував з ТОВ «Збагачувальна фабрика №105» у трудових відносинах. 31.01.2019 року позивача звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Заборгованість по заробітній платі складає 9175,18 грн. та лікарняні за період з 22.10.2018 року по 15.12.2018 року у розмірі 17026,99 грн. Просив суд стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 9175,18 грн., лікарняні за період з 22.10.2018 року по 15.12.2018 року у розмірі 17026,99 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.01.2019 року по 30.08.2020 року у розмірі 281920,32 грн. Відповідно до ст. 274 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Відзив від відповідача до суду не надходив. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Збагачувальна фабрика №105», про що свідчить записи №1-3 в трудовій книжці [NUMBER] . [PERSON] звільнено 29.01.2019 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України, про що свідчить запис №3 трудової книжки [NUMBER] . На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, яка становить: за грудень 2018 року - 2718,49 грн., січень 2019 року - 9175,18 грн., лікарняні за період з 22.10.2018 року по 15.12.2018 року - 17026,99 грн., що підтверджує довідка №79, видана ТОВ «Збагачувальна фабрика №105» від 28.02.2019 року. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 9175,18 грн. та заборгованість по несплаті лікарняних за період з 22.10.2018 року по 15.12.2018 року в розмірі 17026,99 грн. Представник відповідача належних та допустимих доказів того, що на час розгляду справи заборгованість погашена, не надав. Також, представник відповідача не надав будь-яких заперечень з приводу несплати лікарняних за вказаний період. Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач заборгував перед позивачем заробітну плату, яка складається із заборгованості по заробітній платі за січень 2019 року в розмірі 9175,18 грн. та лікарняних за період з 22.10.2018 року по 15.12.2018 року в розмірі 17026,99 грн., та на час розгляду справи зазначену суму заборгованості не сплачено, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, суд вважає, що сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 26202 грн. 17 коп. з урахуванням податку. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує наступне. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивача звільнено 29.01.2019 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі не здійснено. Позивач у позовній заяві просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 281920,32 грн., тобто з дня звільнення по 30.08.2020 року. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує п. 2,8 Порядку довідку №43, видану ТОВ «Збагачувальна фабрика №105» від 01.02.2019 року, згідно з якою два місяця, що передують звільненню є листопад і грудень 2018 року, та з урахуванням того, що у листопаді 2018 року нарахувань не відбувалося у зв`язку із перебуванням позивача на лікарняному, а в грудні 2018 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 5792,78 грн., то розмір середньоденного заробітку позивача складає 724,09 грн. (5792,78+0=5792,78, 5792,78/8 робочих днів=724,09) Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18 та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» від 29.07.2019 №1133/0/206/19 кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 30.01.2019 року по 30.08.2020 року включно складає 396 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 286739,64 грн. з розрахунку 724 грн. 09 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 396 (кількість робочих днів з часу звільнення по 30.08.2020 року). Позивачем до позовної заяви надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, де вбачається, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 350210,52 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Проте, даний розрахунок проведено позивачем з порушенням вимог зазначеного Порядку, оскільки позивач для розрахунку взяв два місяці, що включають місяць у якому позивача було звільнено. Також, позовна вимога позивача містить суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 281920,32 грн., яка визначена позивачем з урахуванням утриманого податку. Судом встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.01.2019 року по 30.08.2020 року складає 286739,64 грн., даний розмір середнього заробітку встановлений судом визначено без урахування податків та інших обов`язкових платежів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як встановлено п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і позивача звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу щодо стягнення заробітної плати, та позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в сумі 840,80 грн. за вимогу щодо стягнення заробітної плати та підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 2308,08 грн. (81,87%).

Outcome: partial