Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач - [PERSON] 20 червня 2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить суд: - визначити, що частки померлих [PERSON] та [PERSON], в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], становлять по Ѕ частці за кожним; - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Позивач в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він є сином - [PERSON]. Його мати за час життя перебувала у шлюбі з [PERSON], за час в якому останні придбали квартиру [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON], а [INFO] померла [PERSON] Після смерті [PERSON], позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Третьої Одеської державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, з огляду на те, що за останньою не визначено частки в спільному сумісному майні подружжя, у зв'язку з чим видати свідоцтво про прийняття спадщини є неможливим. На підставі викладеного, позивач позбавлений оформити свої спадкові права та вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21 червня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі. Призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче судове засідання. Одночасно вказаною ухвалою суду витребувано з Третьої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведену 06.02.2018 року до майна [PERSON], померлої [INFO]. 09 липня 2018 року та 20 серпня 2018 року до суду надійшла копія спадкової справи №96/2018, заведеної 06.02.2018 року до майна [PERSON], померлої [INFO]. 03 вересня 2018 року до суду надійшла заява від [PERSON] про вступ до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 30 жовтня 2018 року судом було ухвалено відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про вступ до участі по справі в якості третьої особи, з підстав недоведеності можливого порушення її прав, а також було ухвалено закрити підготовче судове провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання призначене на 05.02.2019 року позивач [PERSON] та його представник не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак 05.02.2019 року до суду надійшла заява від позивача, в якій останній позов підтримав, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Представник відповідача Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки наявним в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч.2 ст.281 ЦПК України - розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою про заочний розгляд справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 березня 1960 року народився [PERSON], про що 08 квітня 1960 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №703, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. В графі відомості про матір зазначено - [PERSON], в графі відомості про батька - [PERSON]. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу №00019274610 від 22 грудня 2017 року вбачається, що 29 вересня 1970 року Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що складено актовий запис №441. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено прізвище - «[PERSON]». 04 листопада 1989 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що 04.11.1989 року Відділом ЗАГСу Київського РВК м. Одеси було складено актовий запис №1581, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]. Після розірвання шлюбу [PERSON]. змінила прізвище на - «[PERSON]». Отже судом встановлено, що позивач - [PERSON] є сином - [PERSON]. Судом встановлено, що в період шлюбу [PERSON] з [PERSON], на ім'я останнього 29 березня 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER], на підставі якого [PERSON] зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. [INFO] у віці 80 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. [INFO] у віці 77 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Судом з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, 21 червня 2018 року було постановлено ухвалу, якою витребувано з Третьої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної 06.02.2018 року до майна [PERSON], померлої [INFO]. 09 липня 2018 року та 20 серпня 2018 року до суду надійшла копія спадкової справи №96/2018, заведеної 06.02.2018 року до майна [PERSON], померлої [INFO]. З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся її син - [PERSON] Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що крім [PERSON] з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO], ніхто зі спадкоємців не звертався. 08 червня 2018 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після смерті [PERSON], з підстав того, що згідно з наданих документів вбачається, що квартира [ADDRESS], є спільним сумісним майном подружжя, так як набута за період шлюбу, однак частки подружжя у спільному сумісному майні не визначені, а також [PERSON] не отримано документ на підтвердження її права власності. У зв'язку з чим, [PERSON] роз'яснено його право та рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом. Як вже встановлювалось, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.11.1989 року, по день смерті [PERSON], а саме по [INFO]. За час перебування у шлюбі, 29 березня 2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано [PERSON] свідоцтво про право власності серії [NUMBER], на підставі якого [PERSON] зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Згідно п. 224 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до п. 5постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У відповідності з ч. 3 цієї статті, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктами 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16 дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Виходячи з презумпції рівності часток та відсутністю обставин, які б давали підстави для відступлення від їх рівності, збільшення чи зменшення їх розміру, то вказана квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а частки кожного із них є рівними та складають по 1/2 частині за кожним. Таким чином, до спадкового майна після смерті [PERSON] входить 1/2 частини квартири [ADDRESS] Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1216 України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи яка померла (спадкодавця ) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим суд зазначає про те, що відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно. Листом від 16.05.2013р. № 24-753/04-13 «Про судову практику розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування» Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз'яснено наступне: При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину ( ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину ( ст. 1299ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності, за час життя належало нерухоме майно, а саме: Ѕ частка квартири [ADDRESS], однак право власності на вказану квартиру, остання за час життя не зареєструвала. Згідно п.п. 4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, якщо до спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, позивач, як син померлої [PERSON], є єдиним спадкоємцем за законом першої черги, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та [PERSON] має право на спадкування після смерті матері спадкового майна, що складає 1/2 частини квартири [ADDRESS] Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved