Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] завернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини. В своєму позові позивач просив суд визначити місця проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з ним, а також надати йому постійний дозвіл на вивезення дитини [PERSON], [INFO] за межі України у супроводі батька, без згоди матері, до досягнення дитиною 16 річного віку, а також визначити час та день перебування дитини [PERSON] поряд з матір'ю [PERSON] в кожну суботу починаючи з 09:00 годин ранку суботи та повертати дитину [PERSON] у 09:00 ранку у неділю. В свою чергу відповідачка звернулась до суду зі зустрічним позовом до [PERSON] третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини. В своєму позові [PERSON] просила суд визначити місця проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з нею. Ухвалою суду від 09.12.2016 року вказані позові були об'єднані в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала просила у його задоволенні відмовити. Представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, вимоги зустрічного позову просила задовольнити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні первісний позов просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. У судовому засіданні була заслухана думка [PERSON], щодо вибору місця проживання, відповідно до якої дитина не заперечувала проти проживання разом з батьком. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні відносини, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO]. Його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 березня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.10.2016 року № 01-11/1573 орган опіки та піклування, вирішив визначити місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON], [INFO] Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що позивач не заперечує проти спілкування дитини з матір'ю. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю. Враховуючи вищезазначене, згідно поданих документів, суд беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, висновок органу опіки та піклування, вважає доцільним проживання дитини з [PERSON]. Щодо вимог [PERSON] про надання постійного дозволу на вивезення дитини за межі України у супроводі батька, без згоди матері, до досягнення дитиною 16 річного віку, то суд вважає, що ці вимоги також обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 155 СК України встановлює, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України зазначається, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Тобто, законодавством України визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. В свою чергу, батько [PERSON], [INFO] з метою отримання дитиною всебічного та всестороннього розвитку, розширення її кругозору та здобуття спортивних досягнень має намір надати можливість дитини відвідувати інші країни. Тимчасове перебування дитини в різних країнах світу, ознайомлення з різними культурами буде сприяти освітньому вихованню та культурному розвитку дитини, водночас. З огляду на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України та не суперечитиме інтересам дитини, то суд вважає, що тимчасові виїзди малолітнього [PERSON], [INFO] за межі України у супроводі батька, без згоди матері є доцільним. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, то суд вважає, ці вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягаючими. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходить зі висновку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.10.2016 року № 01-11/1573 орган опіки та піклування, вирішив визначити місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON], [INFO], а тому суд не може встановити місця проживання дитини, разом з матір'ю. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved