Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.12.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Мар»їнської райдержадміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, в якій просила надати дозвіл на виїзд за межі України до Російської Федерації неповнолітньої громадянки України [PERSON], [INFO], разом з матір»ю [PERSON] за відсутності згоди та супроводу з боку батька [PERSON] строком на п'ять років на надати дозвіл на виготовлення проїзних документів. На підтвердження позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона проживала однією сім»єю з серпня 2011 року по серпень 2014 року, [INFO] року у них народилась дочка [PERSON]. На теперішній час вона з дочкою проживає окремо від [PERSON], від якого не надходить матеріальної допомоги на утримання дочки, участі в її вихованні він не приймає, оскільки має іншу сім»ю. Вона має намір постійно відвідувати разом з дочкою свого рідного дядька [PERSON], який проживає в м. Таганрог, Ростовської області, Російської Федерації, де одночасно вона бути мати можливість не тільки спілкуватись з рідними, але і отримувати належну медичну допомогу та знайти тимчасову роботу, оскільки підприємство, на якому вона працювала знаходиться в м. Донецьку і на теперішній час вона не має можливості там працювати. Отже вона має намір періодично відвідувати свого дядька, який матеріально забезпечений і надає їй матеріальну допомогу, але без згоди батька дитини це неможливо. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Мар»їнської райдержадміністрації в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах з серпня 2011 року по серпень 2014 року. Сторони мають дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 7), яка проживає разом з позивачем по справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом обстеження родини [PERSON] (а.с. 17). Згідно пояснень позивача та ксерокопії паспорта відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим та проживає в тому ж населеному пункті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2015 року з відповідача на утримання неповнолітньої дочки були стягнуті аліменти в розмірі ? частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 25.09.2015 року до повноліття дитини (а.с.8). Згідно довідці від 12.01.2016 року на а.с. 16 виконавчий лист про стягнення аліментів з відповідача перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Мар»інського районного управління юстиції з 10.12.2015 року. Доказів того, що позивач [PERSON] зверталась до відповідача [PERSON] за наданням дозволу на тимчасовий виїзд за межі України їхньої неповнолітньої дочки суду не надано. Також суд звертає увагу на те, що сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, але відповідач добровільно визнав своє батьківство щодо дитини [PERSON] та записаний батьком в її свідоцтві про народження за його заявою. Згідно з Конвенцією про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави - учасниці зобов'язуються поважати права дитини на сімейні зв'язки, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду, що не було дотримано позивачем. Як вбачається з гарантійного листа, який адресований [PERSON] на ім.»я начальника Управління федеральної міграційної служби Росії, він зобов'язується надати можливість для проживання [PERSON] та її дочки [PERSON] за адресою: [ADDRESS], забезпечити на період їх перебування в Російській Федерації страховими медичними полісами, надати у випадку необхідності грошові кошти для отримання медичної допомоги (а.с. 30). Але цей лист не посвідчений у встановленому законом порядку, відсутня відмітка про його реєстрацію в Управлінні федеральної міграційної служби Росії. Підпис [PERSON] посвідчена Товариством з обмеженою відповідальністю «Ростпром». Також з клопотання про видачу запрошення на в»їзд до Російської Федерації, на якому також відсутні відомості про отримання документів, вбачається, що [PERSON] запрошує [PERSON] разом з дочкою [PERSON] на термін 180 днів, тобто з 25.01.2016 року до 21.07.2016 року, в той час, як позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації строком на п'ять років (а.с. 31). Отже, суд звертає увагу на те, що позивачка фактично намагається вивезти дитину на інше місце проживання без згоди батька, та у порушення прав дитини, яка має право на спілкування з батьком, та відповідача, який має право та зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини. Крім того, в судовому засіданні позивач посилалась на те, що вона не може працевлаштуватись за місцем свого проживання, але жодних доказів того, що вона зверталась до центру зайнятості населення з метою працевлаштування нею суду не надано. Також позивач посилалась на те, що вона буде мати можливість працевлаштувались в Російській Федерації, що також підтверджує те, що вона має намір виїхати за межі України на тривалий термін. При цьому, суд враховує, що ст. 4 Закону визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд на тривалий строк, в зазначеному випадку позивач просить на п'ять років, без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Надання дозволу на виїзд дитини за межі України - до Російської Федерації, без згоди батька, строком на п'ять років, буде суперечити інтересам дитини, оскільки позивачка не надала доказів щодо забезпечення належного матеріального утримання дитини, про отримання на території РФ офіційного соціального статусу, який буде гарантувати захист прав і інтересів дитини, забезпечить повноцінне виховання та її розвиток. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивач не довела відповідність поїздки до Російської Федерації строком на п'ять років інтересам дитини, не надала належних підтверджуючих це доказів, та доказів того, що вона має можливість забезпечити дитині виїзд за кордон. Згідно висновку органу опіки та піклування Мар»їнської районної державної адміністрації від 24.02.2016 року орган опіки та піклування не заперечує щодо надання дозволу [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України разом з малолітньою дочкою [PERSON], [INFO], без згоди батька (а.с. 41), але він не має для суду вирішального значення, оскільки суд вирішує спір на підставі сукупності досліджених доказів, та має право постановити рішення всупереч висновку органу опіки та піклування, якщо цього вимагають інтереси дитини. При цьому суд звертає увагу, що в зазначеному висновку вказано, що [PERSON] має бажання постійно відвідувати зі своєю донькою рідного дядька [PERSON], що мешкає в Російській Федерації в м. Таганрог, тобто в майбутньому неодноразово на невизначений термін. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed