Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач 17.08.2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 17.10.2018 року, позивач посилалась на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2017 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ([ADDRESS], загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 - шафа, 3 - житлова кімната, 4 - кухня, 5 - санвузол, 6 - балкон в житловому будинку літ. А-10. Разом з позивачем проживають малолітні діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які зареєстровані у вищезазначеній квартирі. 29.05.2017 року позивач звернулась до відповідача з заявою про надання ключів від квартири для забезпечення вільного доступу до неї, однак відповідач ключі не надав. Позивач та її діти вимушені орендувати житло, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у користуванні вищезазначеною квартирою. Позивач просила суд вселити її, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в квартиру [ADDRESS] ([ADDRESS]. Зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди позивачу та її неповнолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в користуванні житлом, а саме: квартирою [ADDRESS] та надати позивачу комплект ключів до вхідних та міжкімнатних дверей квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі. У відзиві на позов посилався на те, що позивачем не надано доказів можливості використання квартири двома різними сім'ями. Крім того, позивачем не доведено, що вона діє в інтересах дітей та що вселення в квартиру піде їм на користь. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Новокадацької у м. Дніпрі ради позовні вимоги підтримала. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 19,3 кв. м., яка складається з: 1 - коридор, 2 - шафа, 3 - житлова кімната, 4 - кухня, 5 - санвузол, 6 - балкон в житловому будинку літ. А-10. В задоволені позову в іншій частині відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 04.05.2017 року (а.с. 7-9). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за [PERSON] 23.05.2017 року зареєстровано право власності на Ѕ частину вищезазначеної квартири (а.с. 10, 11). Позивач має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають з нею (а.с. 14, 15). 29.05.2017 року позивач звернулась до відповідача з заявою про надання ключів від квартири для забезпечення вільного доступу до неї (а.с. 12, 13), однак відповідач ключі не надав, чим перешкоджає позивачу та її неповнолітнім дітям у користуванні власністю. Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). За змістом ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою № 167 в будинку № 7 по вул. Шодуарівській в м. Дніпрі, чим порушує права позивача, як його співвласника, а, отже, є достатні підстави для усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою, вселенні позивача з неповнолітніми дітьми до квартири та зобов'язанні відповідача надати позивачу комплект ключів до вхідних та міжкімнатних дверей квартири. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1280,00 грн. (а.с. 2, 3) покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved