Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач 23.05.2017 року звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], за якою просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 2 10\~744, 00 грн.; три відсотки річних у розмірі 131\~428, 02 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 15\~000, 00 грн. та судовий збір у розмірі 8\~000, 00 грн.. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 18 березня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, за яким він передав відповідачу грошову суму у розмірі 80\~000 дол. США, зі строком повернення через 19 місяців, а саме 01.11.2016 року. Проте кошти у визначений строк і до теперішнього часу відповідачем не повернуті. На неодноразові звернення позивача щодо сплати боргу відповідач не відповідає, добровільно борг не повертає. З огляду на що позивач вважає, що відповідач має сплати на його користь 3% річних, починаючи з 18.03.2015 року по 10.05.2017 року, на суму 131\~428, 02 грн.. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Додатково зазначив, що від відповідача позивач отримує лише усні обіцянки, проте відповідачем жодних дій з повернення боргу не здійснюється. Крім того, у відповідача було значне нерухоме майно (автомобілі), проте за останні декілька місяців відповідач відчужив їх на користь своїх родичів. Відповідач ухиляється від виконання своїх зобовязань добровільно. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. До суду потворно надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справу. Суд, з урахуванням думки представника позивача, на підставі ст. 169 ЦПК України, ухвалив проводити судове засіданні за відсутності відповідача, сповіщеного належним чином, у звязку з повторним клопотанням про відкладення розгляду справи і відсутністю доказів про поважність причин неявки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі необхідно постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Судом встановлено, що 18 березня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, за яким [PERSON] передав відповідачу грошові кошти на суму 80\~000 дол. США, зі строком повернення через 19 місяців, а саме 01.11.2016 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.(ст.599 ЦК України). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте, судом встановлено, що відповідач прострочив свої грошові зобовязання за договором позики та у строк, передбачений розпискою, (01.11.2016 року) не повернув суму позики. Не сплачуючи заборгованість відповідач порушив вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 ЦК України яка передбачає, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обовязковим для виконання сторонами. З урахуванням викладеного, вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь суми основного боргу за договором розписки суд вважає обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження за розглядом справи. Крім того, положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч.\~1 ст.\~612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд вбачає, що прострочення виникло з 02.11.2016 року, у звязку з тим, що зобовязання за позикою не виконувались відповідачем належним чином, позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми. Розрахунок процентів Сума боргу (дол. США)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів 8000002.11.2016 - 10.05.20171903 %1248.24 Таким чином, загальна сума процентів за договором складає 1248.24 дол. США, що за курсом НБУ на 10.05.2017 року (1дол. США = 26,5093 грн.), становить 33\~089, 96 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також, згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір на суму 8000, 00 грн. (квитанція №ПН7581 від 18.05.2017 року (а.с.3), тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача вказана сума судового збору. Щодо вимог позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у\~пункті 2\~частини третьої статті 79,\~статтях 84,\~88,\~89\~ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (пункт 48 постанови ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3\~ст.10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Між тим, заявляючи до суду вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15\~000, 00 грн., з боку позивача на підтвердження цих обставин суду не було надано жодних доказів (у матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, з урахування викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: partial