Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач 14.09.2016 року звернулася з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18.03.1982 року №227, просила визнати нікчемним договір купівлі-продажу від 17.04.1984 року укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2-611, визнати за нею право користування земельною ділянкою площею 609,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS], визнати згоду надану [PERSON], щодо вилучення земельної ділянки недійсною, скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер :[NUMBER], видане 21.10.2015 року Реєстраційною службою Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника подітків: [NUMBER], паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER], виданий 17.05.2000року, видавник: Ленінський РВ УМВС України в Кіровоградській області, скасувати державну реєстрацію на житловий будинок, об'єкт житлової нерухомості: загальна площа (кв.м): 73.5, житлова площа (кв.м): 47.7, Опис: літ.АааІ -житловий будинок;літ.БІ - погріб;літ.Б - літня кухня-сарай;літ.ГП,2 - гараж; літ.гі -яма оглядова;літ.Г2,Ж - сарай;літ.З,Л - навіс;літ.К - гараж-майстерня; nn\-огорожа;літ.І- вимощення;літ.Д - яма вигрібна;літ.кр - ґанок, [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію на земельну ділянку Кадастровий номер: [NUMBER], Реєстраційний номер: 714315135101, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0.0518 га В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та в обґрунтування позову зазначили, що [PERSON] на підставі свідоцтва при право власності [NUMBER] від 01.07.1953року, видане на підставі рішення виконкому Кіровоградської районної ради депутатів трудящих від 10.09.1953 № 488, мав у власності домоволодіння по [ADDRESS]. В свою чергу від [PERSON] вищевказаний будинок перейшов у спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 05.05.1983року , № 1 -799 позивачу. Домоволодіння по [ADDRESS] фактично є домоволодінням по [ADDRESS], оскільки є кутовим на перехресті вулиць Будівельників та Делегатської у місті Кіровограді. У 1982 році позивач продала будинок по [ADDRESS], що знаходиться на частині земельної ділянки площею близько 7 соток, решту земельної ділянки залишила собі. В подальшому на належній позивачу земельній ділянці , у розташованому на ній флігелі, побудованому у 1982-1983 роках проживав [PERSON] Як пізніше стало відомо [PERSON] отримав вказану ділянку на підставі договору купівлі-продажу землі від гр. [PERSON] Також позивачу стало відомо, що у 2013 році дружина померлого [PERSON] - [PERSON], відповідно до рішення КМР №2559 отримала дозвіл на розробку технічної документації на приватизацію земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], яка фактично розташована за адресою: [ADDRESS], та належить їй на праві власності. Стверджувала , що на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда № 165 від 17 березня 1982 року була призначена опікуном над [PERSON], який за рішенням суду від 03.03.1982р. був визнаний недієздатним. А вже 18 березня 1982 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда №227 земельна ділянка площею 594 кв. м. за адресою: [ADDRESS], нібито за згодою [PERSON], була незаконно вилучена в останнього та передана гр. [PERSON] під індивідуальне житлове будівництво. Цей факт підтверджуєтьсяі листом виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів Кіровоградської області від 01.08.1983 року №1.35-1917/1, відповідно до якого виконком рішенням № 227 від 18.03.1982р. виділив гр. [PERSON] земельну ділянку площею 594 кв. м. з адресою: [ADDRESS], м. Кіровоград. Також у зв'язку з цим у листі вказується на невідповідність в оформлених нею документах на спадщину. 17 квітня 1984 року гр. [PERSON] продав [PERSON] за договором купівлі продажу недобудований флігель («літня кухня»), процент готовності якого становив 13%. Договору цього позивач не бачила взагалі, а дізналась про нього з матеріалів перевірки прокуратури. 19.10.1982р. позивач оформила свідоцтво про право на житловий будинок [PERSON] , що знаходиться на земельній ділянці, на якій він був розміщений - загальною площею 1408,2 кв.м. У 2013 року, від сусідів дізналась, що [PERSON] через Кіровський районний суд оформляє права на недобудований флігель, тому відразу ж почала скаржитись до різних інстанцій. Виявилось, що [PERSON], який придбавав недобудований флігель у [PERSON] у 2011 році помер. Рішенням Кіровського районого суду від 21.03.2012р. задоволено позов [PERSON] та визнано за нею права забудовника на флігель з 13% готовності. На підставі цього рішення суду як писала вище [PERSON] отримала рішення Кіровоградської міської ради № 2559, яким їй надано дозвіл на розробку технічної документації на приватизацію земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], яка фактично розташована за адресою: [ADDRESS], та є частиною земельної ділянки площею 1408,2 кв.м.,користувачем якої є позивач. У прокуратурі дізналась, що рішення виконкому Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда від 18.03.1982р. № 227 прийнято незаконно, так як воно прийняте на підставі згоди [PERSON] на вилучення земельної ділянки, який рішенням суду від 03.03.1982р. був визнаний недієздатним, а рішенням цього ж виконкому від 17.03.1982 № 165, тобто за день до надання земельної ділянки [PERSON], позивача було призначено опікуном [PERSON] Таким чином, на вилучення ділянки у [PERSON] потрібна була згода позивача, а не його, тому і рішення № 227 від 18.03.1982року виконкому є незаконним та підлягає скасуванню. Рішення Кіровоградської міської ради № 2559 від 20.11.2013р. є незаконним, оскільки земельна ділянка передана за цим рішенням [PERSON] згідно зі свідоцтвом про право на спадщину до цього часу перебуває у користуванні позивача та може бути надана [PERSON] тільки за її згоди (ст. 116 ЗК України). Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] позивач побачила лише в прокуратурі області у жовтні 2014 року, під час ознайомлення з матеріалами перевірки, перед тим, як написала апеляційну скаргу на рішення Кіровського районного суду. [PERSON] якийсь час жив у флігелі, але позивач не знала, що між ними був укладений договір купівлі-продажу. Після цього [PERSON] з дружиною переїхали до США на постійне проживання, а флігель так і продовжував пустувати. Як виявилось [PERSON] у 2011 році помер у США, після чого його дружина отримала у Кіровському районному суді рішення суду про визнання за нею прав забудовника в порядку спадкування. Та аж 20.11.2013р. вона отримала рішення Кіровоградської міської ради про відведення їй земельної ділянки, після чого позивач почала скаржитись до правоохоронних та контролюючих органів. У зв'язку з цим, просить суд визнати строк позовної давності на оскарження рішення виконкому Кіровської районної ради від 18.03.1982 № 226, договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] пропущеним з поважних причин та поновити його. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 листопада 2015 року по справі №404/238/15-ц. провадження 2/404/1869/15 справу за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, Кіровоградської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі- продажу, витребування земельної ділянки із незаконного володіння, в задоволені позову відмовлено. Рішення набрало законної сили, але позивач звертається до суду з інших підстав і заявляє інші нові вимоги у позові. Відбувся правочин - Договір купівлі-продажу від 17.04.1984 року, реєстр №2-61 за яким [PERSON] продав недобудований флігель 13 відсотків готовності [PERSON]. На час укладання вищевказаного Договору діяв ЦК УРСР в редакції 1963року. Відповідно до ст. 226 ЦК України в редакції 1963 року , яка діяла на час укладання цього Договору не може бути предметом договору купівлі-продажу непридатний для проживання жилий будинок (або частина його), за винятком випадків продажу будинку на знос, продажу частини будинку співвласнику, а також продажу будинку для сезонного або тимчасового проживання, якщо він розташований в сільській місцевості. При продажу жилого будинку (або частини його) не дозволяється таке їх дроблення, при якому предметом договору купівлі-продажу є незначна частина жилого будинку (частини будинку), що не може бути виражена у вигляді відокремленого жилого приміщення, за винятком продажу її співвласнику. Цивільний кодекс УРСР 1963 року не містить переліку умов, яким повинен відповідати правочин. Нікчемні та оспорюванні правочини відрізняються між собою способом визнання правочину недійним. ЦК України розрізняє випадки, коли правочин оголошується недійсним, і випадки, коли допускається його оспорювання. Виконавчим комітетом Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда від 18.03.1982 року №227 прийняте на основі проекту відведення земельної ділянки, виконаного з порушенням встановленого законом порядку не може вважатись законним, а тому просить задовольнити позов повністю. До судового засідання представником відповідача Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області , надано заперечення проти позову з посиланням, що шляхом перевірки даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що станом на 24.10.2017р. проведені реєстраційні дії від 31.08.2017р., № запису 10992427 та від 21.10.2017р. № запису 11693806, а саме зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0, 0518 га, кадастровий номер: [NUMBER] та житловий будинок, загальною площею 73.5 кв.м. розташованого з а адресою: [ADDRESS], м.Кропивницький, власником яких являється [PERSON]. Державна реєстрація права власності здійснена на підставі свідоцтв про право власності № 43081118 від 01.09.2015 та № [NUMBER] від 21.10.2015 виданих Реєстраційною службою Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області. Реєстраційні дії проводились державним реєстратором Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області Фурманською М.О. Одночасно зазначили, що згідно норм статті 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» територіальні органи Міністерства юстиції України в межах території, на якій вони здійснюють свою діяльність: здійснюють контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав; розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб'єктів державної реєстрації прав та приймають обов'язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; складають протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення; організовують роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів; забезпечують доступ державних реєстраторів до Державного реєстру прав та приймають рішення про блокування такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну реєстраційну службу. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12. 2015 № 1395-р «Деякі питання надання адміністративних послуг у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» з 01.05.2016 припинено надання послуг у сферах державної реєстрації на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці органами державної реєстрації, утвореними Міністерством юстиції України. Пунктом 2 частини 1 статті 6 Закону передбачено, що суб'єктами державної реєстрації є: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, акредитовані суб'єкти, державні реєстратори прав на нерухоме майно, нотаріуси. З наведеного вбачається, що Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області не є суб'єктом державної реєстрації прав з напрямку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до частини 1 статті 31 Закону, реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. У відповідності до частини 2 статті 31 Закону, державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Таким чином, для виконання позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0518 га, кадастровий номер [NUMBER] та житловий будинок, загальною площею 73.5 кв.м. розташованого за адресою: [ADDRESS], м. Кропивницький, дане рішення суду подається до суб'єкта державної реєстрації. Представник виконавчого комітету та міської ради надав заяви про розгляд справи у його відсутність та матеріали в т.ч. і архівні що пов»язані з винесеними рішеннями виконкому та міської ради , інформацію що стосується розгляду справи. Відповідач [PERSON] до суду не з»являлась, належним чином рекомендованими листами повідомлялось про час і місце розгляду справи. Згідно ст.223 ЦПК України, суд вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти. [PERSON] на підставі свідоцтва при право власності [NUMBER] від 01.07.1953р., виданого на підставі рішення виконкому Кіровоградської районної ради депутатів трудящих від 10.09.1953р. № 488, мав у власності домоволодіння по [ADDRESS]. [PERSON] 24.11.81року склав заповіт на позивача. 17.03.82 року позивач була призначена опікуном [PERSON] Вищевказаний будинок перейшов до [PERSON] у спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 05.05.1983р. ,№ 1 -799. Домоволодіння по [ADDRESS] фактично є домоволодінням по [ADDRESS], оскільки є кутовим на перехресті вулиць Будівельників та Делегатської у місті Кіровограді. У 24.01.85 року позивач продала будинок по [ADDRESS], і частину земельної ділянки площею близько 0,728 соток, стверджує , що решту земельної ділянки залишила собі. На даній земельній ділянці у розташованому на ній флігелі, побудованому у 1982-1983 роках проживав [PERSON] Як пізніше стало відомо [PERSON] отримав вказану ділянку на підставі договору купівлі-продажу землі від гр. [PERSON] В 2013 році дружина померлого [PERSON] - [PERSON], відповідно до рішення КМР №2559 отримала дозвіл на розробку технічної документації на приватизацію земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], яка фактично розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда № 165 від 17 березня 1982 року позивач була призначена опікуном над [PERSON], який за рішенням суду від 03.03.1982р. був визнаний недієздатним. А вже 18 березня 1982 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда №227 земельна ділянка площею 594 кв. м. за адресою: [ADDRESS], нібито за згодою [PERSON], була незаконно вилучена в останнього та передана гр. [PERSON] під індивідуальне житлове будівництво. Цей факт підтверджується листом виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів Кіровоградської області від 01.08.1983 року №1.35-1917/1, відповідно до якого виконком рішенням № 227 від 18.03.1982р. виділив гр. [PERSON] земельну ділянку площею 594 кв. м. з адресою: [ADDRESS], м. Кіровоград. Також у зв'язку з цим у листі вказується на невідповідність в оформлених документах на спадщину. 17 квітня 1984 року гр. [PERSON] продав [PERSON] за договором купівлі продажу недобудований флігель («літня кухня»), процент готовності якого становив 13%. Про Договір позивач дізналась з матеріалів перевірки прокуратури. 19.10.1982р. [PERSON] оформила свідоцтво про право на житловий будинок [PERSON] та всю повністю земельну ділянку, на якій він був розміщений - 1408,2 кв.м. У 2013 році від сусідів дізналась, що [PERSON] через Кіровський районний суд оформляє права на недобудований флігель, тому відразу ж почала скаржитись до різних інстанцій. Виявилось, що [PERSON], придбавав недобудований флігель у [PERSON] у 2011 році помер. Рішенням Кіровського районого суду від 21.03.2012р. задоволено позов [PERSON] та визнано за нею права забудовника на флігель з 13% готовності. [PERSON] отримала рішення Кіровоградської міської ради № 2559, яким їй надано дозвіл на розробку технічної документації на приватизацію земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], яка фактично розташована за адресою: [ADDRESS], та є частиною належної земельної ділянки площею 1408,2 кв.м. Рішення виконкому Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда від 18.03.1982 № 227 прийнято незаконно, так як воно прийняте на підставі згоди [PERSON] на вилучення земельної ділянки, який рішенням суду від 03.03.1982 був визнаний недієздатним, а рішенням цього ж виконкому від 17.03.1982р. № 165, тобто за день до надання земельної ділянки [PERSON], позивача було призначено опікуном [PERSON] Таким чином, на вилучення ділянки у [PERSON] потрібна була згода опікуна, а не його, тому і рішення № 227 від 18.03.1982року виконкому є незаконним та підлягає скасуванню. Рішення Кіровоградської міської ради № 2559 від 20.11.2013 є незаконним, оскільки земельна ділянка передана за цим рішенням [PERSON] згідно зі свідоцтвом про право на спадщину до цього часу перебуває у користуванні та може бути надана [PERSON] тільки за згоди позивача (ст. 116 ЗК України). Договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] позивач побачила лише в прокуратурі області у жовтні 2014 року, під час ознайомлення з матеріалами перевірки, перед тим, як написала апеляційну скаргу на рішення Кіровського районного суду. [PERSON] якийсь час жив у флігелі, але не знала, що між ними був укладений договір купівлі-продажу. Після цього [PERSON] з дружиною переїхали до США на постійне проживання, а флігель так і продовжував пустувати. Як виявилось [PERSON] у 2011 році помер у США, після чого його дружина отримала у Кіровському районному суді рішення суду про визнання за нею прав забудовника в порядку спадкування. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 листопада 2015 року по справі №404/238/15-ц. провадження 2/404/1869/15 справу за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, Кіровоградської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі- продажу, витребування земельної ділянки із незаконного володіння, в задоволені позову відмовлено у зв»язку з його недоведеністю. Відповідно до ст. 26 Віденської Конвенції «про право міжнародних договорів», кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись. Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» , Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9 листопада 1995 року, Перший протокол, протоколи N 4 і N 7 Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи N 2 і N 11 ( 994536 ) до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі, ратифіковано. Отже пріоритетним є застосування міжнародних договорів та практики Європейського суду з прав людини над національним внутрішнім законодавством. Порушується Протокол №1 Конвенції про захист прав людини та основновоположних свобод, який може охвачувати як фактичне майно так і майнові права в тому числі очікуванні і боргові вимоги у відповідності з якими заявник претендує на «законну вимогу» фактичного користування правом власності. Визначене вище міститься в рішенні по справі «Вандер Мусселе проти Бельгії від 23.11.1983року, Пайн Велейн Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії від 29.11.1991року, ухвала Гайдука та інші проти України в редакції Практика Євро суду рішення і коментарі №3, 2002року. Станом на сьогодні позивач не в змозі приватизувати земельну ділянку, використовувати її за призначенням. Відбувся правочин - Договір купівлі-продажу від 17.04.1984 року, реєстр №2-61 за яким [PERSON] продав недобудований флігель 13 відсотків готовності [PERSON]. На час укладання вищевказаного Договору діяв ЦК УРСР в редакції 1963року. Відповідно до ст. 226 ЦК України в редакції 1963 року , яка діяла на час укладання цього Договору не може бути предметом договору купівлі-продажу непридатний для проживання жилий будинок (або частина його), за винятком випадків продажу будинку на знос, продажу частини будинку співвласнику, а також продажу будинку для сезонного або тимчасового проживання, якщо він розташований в сільській місцевості. При продажу жилого будинку (або частини його) не дозволяється таке їх дроблення, при якому предметом договору купівлі-продажу є незначна частина жилого будинку (частини будинку), що не може бути виражена у вигляді відокремленого жилого приміщення, за винятком продажу її співвласнику. Цивільний кодекс УРСР 1963 року не містить переліку умов, яким повинен відповідати правочин. Нікчемні та оспорюванні правочини відрізняються між собою способом визнання правочину недійним. ЦК України розрізняє випадки, коли правочин оголошується недійсним, і випадки, коли допускається його оспорювання. Згідно з абз.2 п.4 Прикінцевих та перехідних положеннь ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч.1 ч.3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо. Без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Також згідно роз'яснень ПЛЕНУМУ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ №9 від 06.11.2015року, які викладені в п.14 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК України. Згідно п.п. «г» ст. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Виконавчим комітетом Кіровської районної ради народних депутатів міста Кіровограда від 18.03.1982 року №227 прийняте на основі проекту відведення земельної ділянки, виконаного з порушенням встановленого законом порядку, а тому також не може вважатись законним. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У науковій літературі висловлюється думка, що право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов'язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя. Разом з тим право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. У свою чергу право на оскарження судового рішення також обмежене встановленим строком на апеляційне чи касаційне оскарження. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності. Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення (фактично - права на виправлення судової помилки) з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду та строку на оскарження у розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності. Отже, постає необхідність у дослідженні двох фундаментальних аспектів права на справедливий судовий захист у співвідношенні з принципом правової визначеності: 1) права на доступ до правосуддя у разі порушення строків звернення до суду; 2) права на ініціювання виправлення судової помилки (скасування неправосудного рішення судами вищих інстанцій) у разі пропуску строку на оскарження судового рішення. Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо) При цьому, суд враховує той факт , що після оформлення спадщини вже з 1983 року позивач зверталася до обласного відділу у справа будівництва і архітектури ( а.с. 7 т.1) . Відповідно до відповіді зазначено, що побудована [PERSON] времянка не є об»єктом права власності , а тому не може бути об»єктом нотаріальної угоди купівлі-продажу. Згідно листа ОКП «КООБТІ» від 31.01.15 року зазначено, що [PERSON] згідно рішення КМР від 18.03.82 року була виділена земельна ділянка по вул. [ADDRESS] під індивідуальне будівництво. В подальшому він продає недобудований будинок 13% готовності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.84року. Після смерті останнього за рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда за [PERSON] визнано право забудовника по [ADDRESS] з правом здачі та введення житлового будинку в експлуатацію ( а.с. 9 т.1). Позивач має власність по адресі [ADDRESS], що підтверджується архівною довідкою ( а.с. 57 т.1). та згідно свідоцтва про право на спадщину від 05.05.1983 року стала власником житлового будинку по [ADDRESS], що знаходилася на земельному участку розміром 1408,20кв.м.( а.с. 124), до якого зроблено коротку технічну характеристику та довідку домоволодіння із зазначенням про наявність окрім жилого будинку ще житлового флігелю ( а.с. 125 т.1). Згідно листа позивачу від виконавчого комітету від 27.02.84 року було запропоновано здати в експлуатацію будинок та відчужити другий будинок згідно чинного на той час законодавства у зв»язку з чим вона і продала будинок по адресі : [ADDRESS] ( а.с. 126 т.1). Згідно заяви позивача було зроблено дорізку земельного участка з [ADDRESS] (а.с. 130т.1) площею 1108,7 кв.м. Згідно листа ОКП «КООБТІ» від 06.02.15 року встановлено, що інвентарна справа по адресі : [ADDRESS] по архіву не значиться ( а.с. 132 т.1). Згідно відповіді позивачу від КМР від 26.03.16 року заява про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо приватизації земельної ділянки за адресою : [ADDRESS] не надходила ( а.с. 134 т.1). Згідно даних податкової інспекції землевласником по адресі [ADDRESS] є [PERSON] з 01.09.15 року та за адресою [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 135 т.1). Належність будинку та земельної ділянки відповідачу [PERSON] перевірено судом відповідно до отриманої інформації з Державного реєстру речових прав ( а.с. 170-172 т.1). Представником КМР надано з архіву рішення виконавчого комітету 18.03.82 року згідно якого зазначено, що в 1979 році [PERSON] без дозволу та відповідної документації на існуючій території домоволодіння по [ADDRESS] по згоді домовласника [PERSON] побудував житловий флігель та звернувся з проханням оформити тех. документацію на виділення ділянки для будівництва будинку, на що надана згода [PERSON] та вирішено: вилучити земельну ділянку площ. 594,0кв.м. до міськземфонду за рахунок існуючого домоволодіння по [ADDRESS] , закріпити за цим домоволодінням земельну ділянку площ. 600кв.м. Надати [PERSON] земельну ділянку площею 432,0кв.м. по [ADDRESS] під індивідуальне житлове будівництво. Земельну ділянку площ. 162 кв.м. вилучити під вул. Делегатську. Зобов»язано забудовника придбати необхідну тех.документацію до 01.05.1982 року. Самовільно збудований житловий флігель залишити для використання як житлову добудову до проектуємого будинку. Після закінчення будівництва зобов»язати [PERSON] здати житловий будинок в експлуатацію. Міжміськбюро техінвентаризації внести відповідні зміни в документи домоволодіння по [ADDRESS] за рахунок забудовника та видати [PERSON] на житловий будинок свідоцтво на право особистої власності ( а.с. 61 т.2). При цьому, судом звернено увагу на зазначення назви вулиці Будівельній, тоді коли предмет спору знаходиться на вул.Будівельників. Згідно відповіді управління містобудування та архітектури відсутня інформація щодо існування адрес по [ADDRESS], управлінням дані адреси не присвоювались та не уточнювались ( а.с. 68 т.2). Згідно рішення суду від 23.11.15 року позивач зверталась до суду з позовом до виконавчого комітету та КМР про визнання незаконними та скасування даних рішень, в задовленні позову було відмовлено з підстав , що позивач не довела свого законного інтересу та порушення її прав оскаржуваними рішення тому не є належним позивачем у справі ( а.с. 63-68 т.1). Згідно даного рішення встановлено, що за рахунок існуючого домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] виділено земельну ділянку по [ADDRESS] під індивідуальне житлове будівництво. Земельну ділянку площею 162 кв.м. вилучено під вул. Делегатську , та зазначено , що згідно договору купівлі-продажу [PERSON] купив у [PERSON] недобудований будинок . При цьому встановлено, що 24.01.1985 року позивач на підставі договору купівлі-продажу продала [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями , що знаходиться в м. Кіровограді , по [ADDRESS], розташований на земельній ділянці розміром 728,5кв.м. Про порушення прав чи наявність спору з [PERSON] позивач як в іншій справі так і в даному провадженні не зазначає, що свідчить про відсутність спору щодо продажу даного будинку з частиною земельної ділянки( а.с. 91-92 т.1). Оглядом на місці , судом було встановлено, що фактично існують три домоволодіння за адресою [ADDRESS], в якому проживає позивач, далі домоволодіння за адресою [ADDRESS] та наступне з адресою [ADDRESS]. Доволодіння з адресою № 56 відсутнє як документально так і фактично. Оскільки технічна документація із землеустрою, на підставі якої було прийнято оскаржуване рішення, певно свідчить, відповідачу у власність земельна ділянка була надана за рахунок земельної ділянки площею площею 1408,2 кв.м., на якій розташовувалось домоволодіння що належало позивачці по справі, що змушувало її з 1983 року звертатись до різних правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування та суду . За таких обставин право позивачки на користування та приватизацію земельної ділянки у належному розмірі слід вважати порушеним і для його відновлення є необхідним визнання незаконним та скасування відповідного рішення. Згідно висновку судової земельно- технічної експертизи № 3112/18-27 від 19.10.2018 року розміри земельної ділянки, якою фактично користується [PERSON] за адресою [ADDRESS] на час проведення експертизи дорівнюють: по фасаду 23,98м.; ліворуч 26,44м.; по заду ділянки 25,98м.; праворуч 28,27м. Загальна площа земельної ділянки, на час проведення експертизи, по [ADDRESS], дорівнює 662,45 м2(додаток 2). Враховуючи дані Публічної кадастрової карти України, визначити фактичні межі земельної ділянки з суміжними земельними ділянками, які внесені до Публічної кадастрової карти України, а саме розмір земельної ділянки, якою фактично користується позивач [ADDRESS] не можливо. Фактичний розмір земельної ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] дорівнює: по фасаду 43,00 м.; ліворуч 26,44 м.; по заду земельної ділянки 44,63 м.; праворуч 28,11 м. Загальна площа земельної ділянки, на час проведення експертизи дорівнює 1181,31 м2(додаток 3). Відповідно правовстановлюючих документів земельна ділянка повинна бути 1171,0м2, але площа була збільшена за рахунок збільшення земельної ділянки завширшки. При цьому це межі, які погоджені в кадастровому центрі, та на суміжні ділянки вже видані кадастрові номери. За даних обставин , позов підлягає задоволенню частково: - Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18.03.1982 року №227. - Визнати згоду надану [PERSON], щодо вилучення земельної ділянки недійсною. -Визнати нікчемним договір купівлі-продажу від 17.04.1984 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2-611. -Визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою площею 518,86 кв.м. за адресою: [ADDRESS]( 58). -Скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер :[NUMBER], видане 21.10.2015 року Реєстраційною службою Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER], паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER], виданий 17.05.2000року, видавник: Ленінський РВ УМВС України в Кіровоградській області. -Скасувати державну реєстрацію на житловий будинок, об'єкт житлової нерухомості: Загальна площа (кв.м): 73.5, житлова площа (кв.м): 47.7, Опис: літ.АааІ -житловий будинок;літ.БІ - погріб;літ.Б - літня кухня-сарай;літ.ГП,2 - гараж; літ.гі -яма оглядова;літ.Г2,Ж - сарай;літ.З,Л - навіс;літ.К - гараж-майстерня; nn\-огорожа;літ.І- вимощення;літ.Д - яма вигрібна;літ.кр - ґанок, [ADDRESS]. -Скасувати державну реєстрацію на земельну ділянку кадастровий номер: [NUMBER], Реєстраційний номер: 714315135101, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0.0518 га. В іншій частині вимог відмовити. Зокрема безпідставними є вимоги до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області , яке жодним чином не порушувало прав позивача. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. На підставі ст. 226 ЦК України в редакції 1963 року , ст. 203, 215 ЦК України, ст. 26 Віденської Конвенції «про право міжнародних договорів, п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», 263,265,268 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial