Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 жовтня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини місячного доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги уточнила та пояснила, що від шлюбу з відповідачем має сина [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від надання дитині матеріальної допомоги, не утримує її, матеріально не забезпечує, хоча зобовязаний це робити. Вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну соціальну допомогу в розмірі 130 грн. на місяць, однак цих коштів недостатньо, щоб забезпечити дитину всім необхідним, тому просила стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини у розмірі 800 грн. щомісяця. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що дійсно є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], якого зобовязаний утримувати. Водночас вважає заявлений позивачем розмір аліментів завищеним, тому згоден сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 600 грн. щомісяця. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити частково з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №363929, видане 13 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області). В даний час сторони подружніх відносин не підтримують, між собою не спілкуються, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач зобовязаний утримувати свою малолітню дитину, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, при визначені розміру аліментів, які підлягають сплаті відповідачем, суд враховує зазначені вище обставини та з огляду на відсутність у позивача постійного доходу (заробітку), отримання ним мінливого прибутку від виконання робіт без оформлення трудових відносин, середній розмір якого зі слів відповідача складає біля 4000 грн. на місяць, вважає необхідним визначити аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. на місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial