Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 червня 2014 р. звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 1999 року по 2008 рік. Під час даного шлюбу у них народилась дитина син [PERSON], [INFO]. Після розлучення дитина залишилась мешкати разом з батьком. На протязі певного часу після розлучення він намагався отримати від відповідачки нотаріально засвідчений дозвіл для можливості виїзду дитини разом з ним за кордон України. Відповідачка відмовила у його прохані без обгрунтовання причин відмови. Позивач просить надати дозвіл на виїзд його сина [PERSON], [INFO] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи його повідомлено належним чином, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності, просив допустити в якості його представника [PERSON] . Представник позивача [PERSON] з'явився у судове засідання, підтримав позовні вимоги позивача з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, про що в справі є розписка, надала заяву, в якій визнала позовні вимоги. Представник третьої особи служби по справам дітей Дружківської виконавчої ради Мельніченко Т.В. з'явилася в судове засідання, просить винести рішення в інтересах дитини та надати дозвіл на її виїзд для оздоровлення за межі України. При таких обставинах, суд, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін відповідно до ст.. 169 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1999 року до 2008 року, від даного шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. Як вбачається з свідоцтва про народження дитини, її батьком є позивач , а відповідачка - матір'ю (а.с. 8 ). Відповідно до принципів 4 і 6, викладених в Декларації прав дитини, прийнятою генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися всіма благами соціального забезпечення, йому належить право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона мають бути забезпечені, як їй так і матері, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як вбачається з матеріалів справи, дитина проживає з батьком, це не спростовується сторонами, підтверджується свідком [PERSON] Позивач зазначив, що в регіону склалась небезпечна ситуація, він в наступний час працює в м.Москва, має там житло та бажає дитину вивести на відпочинок влітку до м.Москва. Згідно підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди одного з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З аналізу вказаної норми впливає, що у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини з України, спір може бути вирішено судом. Суд, вважає, що відмова матері про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в даному випадку є безпідставною, оскільки вона не обґрунтована не чим. Відповідно до вимог ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи викладене і те, що підстави для відмови в наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон відсутні, то позов [PERSON] слід задовольнити - надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] у місті Дружківка Донецької області у супроводі батька - [PERSON] або його офіційного представника [PERSON] на період з 30 червня 2014 року до 01 вересня 2014 року.

Outcome: approved