Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач 21.01.2014 року звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи його тим, що з жовтня місяця 1998 року він був прийнятий на роботу і працював у ВАТ «Росава» екскаваторником. З 2001 року був переведений на роботу слюсарем-ремонтником у ЗАТ «Росава». З 22 березня 2010 року позивач працював слюсарем-ремонтником 6 розряду в Управлінні з ремонту та проектування (УРП) ЗАТ «Росава». На підставі наказу № 446 від 04.05.2011 року Закрите акціонерне товариство «Росава» перейменоване у Приватне акціонерне товариство «Росава». Наказом № 647-к від 16 квітня 2013 р. позивача було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини з датою звільнення - 07 лютого 2013 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22 серпня 2013 р. його було поновлено на роботі слюсарем-ремонтником 6 розряду дільниці з ремонтно-будівельних робіт ПрАТ «Росава». Дане судове рішення набрало чинності з 04 листопада 2013 року після апеляційного розгляду справи. Проте відповідач ухиляється від виконання рішення суду, не допускає його до роботи слюсарем-ремонтником 6 розряду дільниці з ремонтно-будівельних робіт. 21.11.2013 року відповідачем було видано наказ № 757 про проходження медичного огляду. Зазначеним наказом позивач був зобов'язаний у строк до 06 грудня 2013 року пройти медичний огляд в ТОВ «Медичний центр «Рось» та Білоцерківському психонаркологічному територіальному медичному об'єднанні. 09.12.2013 року відповідач видав наказ № 795 про відсторонення позивача від роботи з 10.12.2013 року до проходження періодичного медичного огляду та застосування дисциплінарного стягнення. Пунктом 2 цього ж наказу позивачу була оголошена догана за ухилення від проходження обов'язкового медичного огляду. Відповідно до зазначеного наказу позивачу не нараховується заробітна плата та заблокована його перепустка. 09.12.2013 року відповідач видав наказ № 797 про проходження медичного огляду, яким знову зобов'язав позивача в строк до 20.12.2013 р. пройти медичний огляд в TOB «Медичний центр «Рось» та Білоцерківському психонаркологічному територіальному медичному об'єднанні. Вважаючи вищезазначені накази відповідача незаконними і такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив суд скасувати накази про відсторонення його від роботи та застосування дисциплінарного стягнення, про проходження медичного огляду, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 10 грудня 2013 р. по 08 січня 2014 року в сумі 2242 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. У зв'язку з тим, що після звернення позивача до суду із зазначеним позовом, відповідачем був виданий наказ № 16 від 15 січня 2014 р. про звільнення позивача із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків та наказ № 46-к від 17 січня 2014 р. про припинення трудової угоди на підставі ст.40 ч.3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на позивача трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, позивач та його представник уточнили позовні вимоги і просять суд скасувати накази відповідача відносно позивача: - № 757 від 21.11.2013 року про проходження медичного огляду; № 795 від 09.12.2013 року про відсторонення від роботи та застосування дисциплінарного стягнення; № 797 від 09.12.2013 р. про проходження медичного огляду; № 16 від 15 січня 2014 року про звільнення з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків та № 46-к від 17 січня 2014 року про припинення трудової угоди. Поновити позивача на роботі слюсарем-ремонтником 6 розряду дільниці з ремонтно-будівельних робіт та внести в трудову книжку відповідний запис. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи та вимушеного прогулу за період з 10.12.2013 року по 26.03.2014 року в сумі 9822,15 грн. і судові витрати на правову допомогу в сумі 420 грн., всього стягнути 10242,15 грн., а також 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним відстороненням від роботи та звільненням. У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві та надані суду письмові докази, просять суд позов задовольнити. Представники відповідача позов не визнали у повному обсязі, надали суду письмові заперечення, які підтримали під час розгляду справи та пояснили суду, що відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.08.2013 року позивача було поновлено на роботі слюсарем-ремонтником 6 розряду дільниці з ремонтно-будівельних робіт ПрАТ «Росава» наказом № 538 від 23.08.2013 року та внесено відповідний запис в трудову книжку. Поновивши позивача на роботі слюсарем-ремонтником 6 розряду дільниці з ремонтно-будівельних робіт ПрАТ «Росава» було здійснено переведення його із ліквідованого, згідно наказу № 896 від 01.11.2012 року, підрозділу «Управління з ремонту та проектування» до створеного за цим же наказом підрозділу «Дільниця з ремонтно-будівельних робіт». Оскільки позивач не пройшов медичний огляд відповідно до наказу № 757 від 21.11.2013 року відповідачем було видано наказ № 795 від 09.12.2013 року про відсторонення його від роботи та застосування до нього дисциплінарного стягнення за яким у відповідності до п. 3.9. Наказу МОЗ № 246, позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та оголошено йому догану за порушення трудової дисципліни. 09.12.2013 року було видано наказ № 797, яким було зобов'язано позивача повторно пройти медичний огляд. Проте позивач від проходження медичного огляду відмовився вдруге. Від надання будь-яких пояснень відмовився. Своєю бездіяльністю позивач повторно допустив порушення трудової дисципліни, відмовляючись від проходження медичного огляду, тому було винесено наказ № 16 від 15.01.2014 року «Про звільнення із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків» за яким позивача було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. На підставі наказу № 16 від 15.01.2014 року відповідачем було винесено кадровий наказ № 46-к від 17.01.2014 року, яким позивача було звільнено із займаної посади. Від ознайомлення з наказом № 46-к від 17.01.2014 року позивач відмовився, про що складено відповідний акт. Таким чином з боку відповідача жодних порушень чинного трудового законодавства України не було допущено, тому просять суд в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, покази свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає часткового задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що позивач тривалий час, а саме з жовтня місяця 1998 року працював у ВАТ «Росава» екскаваторником. З 2001 року був переведений на роботу слюсарем-ремонтником у ЗАТ «Росава». З 22 березня 2010 року позивач працював слюсарем-ремонтником 6 розряду в Управлінні з ремонту та проектування (УРП) ЗАТ «Росава». На підставі наказу № 446 від 04.05.2011 року Закрите акціонерне товариство «Росава» перейменоване у Приватне акціонерне товариство «Росава». Наказом № 647-к від 16 квітня 2013 р. позивача було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини з датою звільнення - 07 лютого 2013 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22 серпня 2013 року його було поновлено на роботі слюсарем-ремонтником 6 розряду дільниці з ремонтно-будівельних робіт ПрАТ «Росава». Дане судове рішення набрало чинності з 04 листопада 2013 року після апеляційного розгляду справи. Згідно наказу №538 від 23.08.2013 року позивача було поновлено на роботі з 08.02.2013 року на роботі слюсарем-ремонтником 6 розряду. Зазначені обставини підтверджуються копією вказаного рішення суду, наказу та копією трудової книжки позивача і не заперечуються сторонами у справі ( а.с.79-89). Наказом ПрАТ «Росава» № 896 від 01.11.2012 року в структурі підприємства ліквідувалося управління з ремонту та проектування тому позивача було переведено до дільниці з ремонтно-будівельних робіт. Згідно наказу № 725 від 11.11.2013 року «Про проведення атестації робочого місця слюсаря-ремонтника управління з ремонту та проектування» та наказу № 738 від 15.11.2013 року «Про результати проведення атестації робочого місця за умовами праці» було здійснено атестацію робочого місця слюсаря-ремонтника 6-го розряду дільниці ремонтно-будівельних робіт. Відповідно проведеної атестації умови праці позивача, які фактично не змінились, були визнані шкідливими (ас.88-111). По результатам атестації робочого місця позивача знову було направлено для проходження медичного огляду ( а.с.112-113). Оскільки позивач не пройшов медичний огляд, відповідно до наказу № 757 від 21.11.2013 року, відповідачем було видано наказ № 795 від 09.12.2013 року про відсторонення його від роботи та застосування до нього дисциплінарного стягнення. По справі також встановлено, що позивач медичний огляд пройшов 11 квітня 2013 року у Київській обласній клінічній лікарні та отримав висновок медкомісії про придатність для роботи за професією слюсар-ремонтник. Дані обставини підтверджується відповідними медичними документами, а саме: копією картки працівника, який підлягає періодичному медогляду 11.04.2013 року, копією дуплексного сканування від 10.04.2013 року, копією медичної довідки про проходження періодичного медогляду від 11.04.2013 р. Для проходження медкомісії позивач був направлений до медичного закладу відповідно до листа Міністерства охорони здоров'я України від 19.03.2013 року № 1-06-01 та листа Департаменту охорони здоров'я Київської облдержадміністрації від 29.03.2013 р. №1-36-1074 ( а.с.18-23). У відповідності до ч.1ст.169 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, а також щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. Проведення медичних оглядів працівників регулюються: «Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України № 246 від 21.05.2007 року та Додатком № 4 «Переліку шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу, при роботі з якими обов'язковий попередній (періодичний) медичний огляд працівників»; Постановою Кабінету Міністрів України від 06.11. 1997 року № 1238 «Про обов'язковий профілактичний наркологічний огляд й порядок його проведення». У відповідності до зазначеного Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України № 246 від 21.05.2007 року із змінами внесеними згідно з Наказом Міністерства охорони здоров'я № 107 від 14.02.2012 року, в п.2.4 зазначено, що під час прийняття на роботу, в разі переведення на іншу важку роботу, роботу із шкідливими чи небезпечними умовами праці роботодавець повинен видати направлення на обов'язковий попередній медичний огляд працівника. Пунктом 2.7. Порядку що періодичність проведення медичних оглядів у закладах охорони здоров'я може змінюватися закладом державної санітарно-епідемічної служби, виходячи з конкретної санітарно-гігієнічної та епідемічної ситуації, але не рідше одного разу на два роки. По справі встановлено, що умови праці робочого місця позивача до атестації і після атестації фактично не змінились, позивач пройшов періодичний медичний огляд, направлення його на повторний медичний огляд був безпідставним Згідно наданого суду висновку Головного державного експерта з умов праці Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації «Державна експертиза умов праці» № 36 від 12.03.2014 року атестація робочого місця позивача проведена у відповідності до вимог чинного законодавства, а щодо питання допуску до роботи, то відповідно до висновку медкомісії [PERSON] придатний до роботи за професією слюсаря-ремонтника ( а.с. 153-154). Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно були видані накази про направлення позивача для проходження медичного огляду, відсторонення його від роботи, тому накази слід визнати не законними і такими, що підлягають скасуванню. У відповідності до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення - догана, звільнення. Дисциплінарне стягнення, відповідно до вимог ст.148 КЗпП України, застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше 6 місяців з дня вчинення проступку. Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст.149 КЗпП України. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. За кожне порушення може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. При обранні виду стягнення повинно враховуватися ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини за яких скоєно проступок, попередню роботу працівника. Під систематичним невиконанням своїх трудових обов'язків слід розуміти скоєння працівником не менше двох дисциплінарних проступків, за перший з яких він раніше притягувався до дисциплінарної відповідальності. При цьому враховуються дисциплінарні стягнення за рік роботи перед звільненням. З матеріалів справи суд не вбачає умислу позивача та вчинення ним будь-яких умисних дій, направлених на порушення трудової дисципліни, а також не вбачає порушення ним вимог трудового законодавства, які могли б бути підставою для застосування до нього дисциплінарного стягнення. Разом з цим суд вбачає порушення правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень з боку відповідача, який не врахував всіх обставин при їх застосуванні, не зажадав від позивача письмових пояснень, безпідставно не допустив позивача до роботи та заблокував перепустку до робочого місця, у зв'язку з чим вищезазначені накази слід скасувати, а позивача поновити на роботі. При вирішені справи по суті позовних вимог суд не враховує покази свідків [PERSON] та [PERSON], які є працівниками відповідача і зацікавленими особами у вирішені справи на користь відповідача, оскільки позивач до проведення атестації його робочого місця працював у тих же умовах праці і не потребував додаткового медичного огляду до 11.04.2014 року. Стороною відповідача не надано суду обґрунтованих та належних доказів законності винесених зазначених наказів та звільнення позивача з роботи і припинення трудової угоди. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 235 ЦПК України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У відповідності до ч. 2 ст. 235 ЦПК України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому суд враховує п. 21 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, що при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до розрахункових листків ( а.с. 73) заробітна плата позивача за жовтень, листопад місяці 2013 року (два останніх повних місяця роботи) становила 2960 грн. Тому середньоденний заробіток становить: 2960 грн. + 2960 грн. = 5920 грн., 23 роб. дні у жовтні 2013 року + 21 роб. день у листопаді 2013 року = 44 роб. дні. Звідси середньоденний заробіток складає (5920 грн. : 44 робочі дні = 134 грн. 55 коп. (без відрахування податків та обов'язкових платежів). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2013 року по 26.03.2014 року становить 9822,15 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України п.п. 2-4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне рішення в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. При вирішені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд враховує вимоги ст. 237-1 КЗпП України, роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами та доповненнями, вважає за можливе їх задовольнити частково враховуючи, що позивача звільнено незаконно у зв'язку з чим йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає, зокрема: у моральних переживаннях та душевних стражданнях у зв'язку із порушенням його законних прав, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. При визначені розміру, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступень моральних страждань позивача та при цьому виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000 грн. Згідно ст.ст.79,84 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу в розмірі 420 грн., які підтверджується квитанціями адвоката. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial