Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON]звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON], третя особа Служба у справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що за позивачу належить право власності на ? частки квартири № 36, яка знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Бережанська, 7. Інша частка вказаної квартири належить на праві власності відповідачу, який відмовляється допустити її та малолітніх дітей, до належної їй на праві власності відповідної частки квартири, чим порушує права позивача. Сторони не можуть дійти згоди про порядок користування, оскільки відповідач вважає, що дана квартира одноосібно належить йому і відповідно не допускає у вказану квартиру ні її, ні малолітніх дітей. У звязку з наведеним, просить суд визначити порядок користування квартирою № 36 по вул. Бережанська, 7 у м. Тернополі, виділивши їй у користування житлову кімнату площею 17,1 кв.м., яка позначена № 7 на плані технічного паспорта вказаної квартири, а також вбудовану шафу площею 0,8 кв.м., яка позначена № 8 на плані технічного паспорту, залишити в користуванні відповідача іншу житлову кімнату, у спільному користуванні позивача та відповідача залишити інші приміщення відповідно до вимог заяви. Усунути перешкоди зі сторони відповідача [PERSON] у визначеному судом порядку користування неї квартирою, шляхом вселення позивача та малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у вказану квартиру та надання позивачу дубліката ключа від вхідних дверей квартири. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов підтримали та з мотивів, викладених у позовній заяві просять його задовольнити. Позивач вказала, що вона з жовтня 2015 року не може вільно користуватись своїм житлом, не може ввійти у квартиру, оскільки відповідач поміняв замки до вхідних дверей, доставив ще один замок, та поставив ланцюжок на дверях. Вона на даний час проживає у батьків з дітьми, що створює незручності для дітей, оскільки діти відвідують школі, садок, які розташовані неподалік від будинку, де вони проживали, у звязку з переїздом змушені долати значну відстань до школи. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог частково та підтримали подані суду письмові заперечення. Також, відповідач пояснив, що не змінював замок у вхідних дверях квартири, лише поставив ланцюжок на вхідні двері і не забороняв [PERSON] та малолітнім дітям користуватись житлом. Він визнає право позивача на користування квартирою, частка якої є власністю позивача, та не заперечує щодо позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою та надання позивачу та малолітнім дітям у користування кімнати більшої площі. Вказує, що позивач в жовтні 2015 року добровільно виїхала з квартири з малолітніми дітьми до батьків, він перешкод не чинив, тому вимог про вселення не визнає, крім того, зазначає, що у позивача є ключі від квартири та вона заходила в квартиру, відкривши двері своїм ключем, тому надавати їй дублікат ключів від квартири немає підстав. Представник Служби у справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не зявився із невідомих суду на те причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав: Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11.11.2015 року по справі №607/16175/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 04.11.2006 року, було розірвано. Згідно свідоцтва про народження серія 1-ИД № 063645, виданого 10.01.2008 року Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] [INFO], у графі батьки зазначено: мати [PERSON], батько [PERSON] [PERSON] [INFO] є дочкою [PERSON], як вбачається з свідоцтва про народження серії 1-ИД № 144960, виданого 20.09.2011 року Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2013 року, [PERSON] та [PERSON] купили у рівних частках (по 1/2) кожен квартиру № 36, яка знаходиться у будинку № 7 розташованому по вул. Бережанська в м. Тернополі, що підтверджено витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2027085. Згідно довідки № 1014 від 16.09.2015 року про склад сімї, або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку, осіб, виданої ДП «Фаворит-3», [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], до складу сімї входять: [PERSON] чоловік, [PERSON] син, [PERSON] дочка. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру № 36 в житловому будинку № 7 по вул. Бережанська у м. Тернополі, виготовленого 30.07.2013 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» загальною площею 48,0 кв. м., житлова площа 30,0 кв.м., складається з двох житлових кімнат 12,9 кв.м. та 17,1 кв.м. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами, позивач та малолітні діти не проживають у спірній квартирі, між сторонами існують суперечки щодо користування квартирою. Також, встановлено, що позивач мала можливість зайти у спірну квартиру лише з дозволу відповідача в присутності працівника поліції. Крім того, встановлено та підтверджено поясненнями відповідача [PERSON] у судовому засіданні, що він після розірвання шлюбу з позивачем поставив ланцюжок та вхідних дверях спірної квартири, висловлює має намір продати спірну квартиру, хоча не заперечує щодо проживання позивача у квартирі, вказуючи, що ключі від спірної квартири є у позивача, тому він їй не надасть їх позивачу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матірю позивача по справі і відповідач дійсно не дає можливості [PERSON] та їхнім неповнолітнім дітям користуватись житлом та не впускає їх у вказану квартиру, змінивши замок від вхідних дверей. Також вказала, що між сторонам після розірвання шлюбу виникають непорозуміння, сварки, відповідач робить неможливим проживання позивача з дітьми у квартирі. Їй відомо зі слів позивача про те, що відповідач замінив замки у вхідних дверях квартири. Проте, у листі від 05.02.2016 року № Г-13/ОП/04/11-2016 Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області, адресованому [PERSON], зазначено, що інформація щодо заміни замків на дверях не знайшла свого підтвердження. Таким чином, покази свідка про вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу користуватись квартирою, суд вважає достовірним та такими що узгоджуються із іншим доказами, а пояснення щодо заміни відповідачем замків у дверях суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються вищезазначеними письмовими доказами та не підтверджені іншими доказами, здобутими у судовому засіданні. Свідок [PERSON] суду пояснив, що бачив, як [PERSON] 16.12.2015 року заходила у підїзд будинку, після чого у квартирі № 36, яка знаходиться по вул. Бережанська, 7 у м. Тернополі засвітилось світло, в той час коли відповідач був відсутній у вказаній квартирі, оскільки він перебував на роботі. У звязку з чим він зробив висновок, що у позивача є ключі від вказаної квартири. Сам він не бачив, як саме позивач відчиняла вхідні двері квартири. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON], як такі, що є суперечливими, оскільки згідно листа від 04.02.2016 року Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області вбачається, що [PERSON] був опитаний працівниками поліції та пояснив, що він бачив позивача [PERSON] як вона заходила до квартири по вул. Бережанська, 7/36 в інший день 15.12.2015 року, крім того, даний свідок особисто не бачив, чи заходила позивач у квартиру. На підставі ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні ? часткою належного їй житлового приміщенням, а саме не впускає [PERSON] в квартиру [ADDRESS], у звязку з чим позивач не може безперешкодно користуватись квартирою для проживання разом із малолітніми дітьми. Таким чином, судом встановлено, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні нею спірним житловим приміщенням, що є спільною власністю сторін. Відповідно до ст. 150 Житлового Кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. На підставі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. \~\~\~\~\~На підставі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позаяк позивач є співвласником спірної квартири, суд вважає, що вона має право безперешкодно користуватись належним їй на праві приватної власності майном, а інші особи зобов'язані не чинити їй в цьому перешкод, що також доводиться положеннями ст.ст.\~150,\~155 ЖК УРСР\~та ст.ст.\~383,\~391 ЦК України. В п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказується, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути\~встановлено порядок користування спільним приміщенням\~квартири, якщо про це заявлено позов. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення в частині встановлення порядку користування квартирою та вселення позивача, оскільки судом встановлено, що між сторонами відсутня згода щодо користування квартирою, через що виникають суперечки, [PERSON] чинить перешкоди позивачу у користуванні належною сторонами на праві спільної сумісної власності квартирою, оскільки не впускає позивача у вказану квартиру, що доводиться як показаннями свідка, а також не заперечувалось самим відповідачем у справі. Поряд з тим, вимоги позивача щодо усунення їй перешкод зі сторони відповідача [PERSON] у визначеному судом порядку користування квартирою шляхом надання позивачу [PERSON] дубліката ключа від вхідних дверей, суд вважає такими, що не підлягають до задоволення з тих підстав, що позивач не визначено спосіб захисту права, передбачений ст. 16 ЦК України, або інший спосіб, що встановлений договором або законом, зокрема, про зобов'язання відповідача припинити дії, які порушують право чи примусово виконати обов'язок в натурі, а суд не може вийти за межі позовних вимог. Крім того, в судовому засіданні не було здобуто належним та допустимих доказів, що підтверджують факт заміни відповідачем замків від вхідних дверей. На підставі наведеного, зважаючи на частки сторін у спірній квартирі, враховуючи часткове визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення шляхом вселення [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] в квартиру [ADDRESS], та встановлення порядку користування даною квартирою, виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею, 17,1 кв.м. та вбудовану шафу 0,8 кв.м. у вищевказаному житловому приміщенні, а в користування [PERSON] залишити житлову кімнату площею, 12,9 кв.м. та вбудовану шафу 0,8 кв.м. В загальному користуванні співвласників квартири [PERSON] та [PERSON] залишити кухню, коридор, ванну кімнату обєднану з вбиральнею, вбудовану шафу, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог.

Outcome: partial