Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.11.2019 року звернулася до суду із заявою про скасування арешту з майна, вказуючи, що при укладенні цивільно-правової угоди в нотаріуса, під час перевірки по Відомостях з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було з`ясовано, що відносно власника - [PERSON] , [INFO] , код [NUMBER] , прож. [ADDRESS] , за реєстраційним номером 10965434, по типу обтяження: арешт нерухомого майна, зареєстровано: 21.03.2011 року за № 10965434 реєстратором : Перша Лубенська державна нотаріальна контора, 37500, Полтавська обл., м. Лубни, пл. Вокзальна, 7, на підставі: постанови про накладення арешту на майно, б/н, 18.03.2011 року слідчий Лубенської міжрайонної прокуратури О.Ю. Плескач; об`єкт обтяження: квартира 1-но кімнатна (заборона прокуратура від 17.02.11 р. № 112-09-11) загальною площею 33,9 кв. м., житлова площа 12,6 кв. м. адреса: [ADDRESS] , номер РПВ: 28147701. Обтяжувачем виступила: Лубенська міжрайонна прокуратура, код 02910060, вул. Старо-Троїцька, буд. 13, м. Лубни Полтавська область. Заявник: слідчий Лубенської міжрайонної прокуратури О.Ю. Плескач. Їй відомо, що дійсно у 2011 році слідчим Лубенської міжрайонної прокуратури Плескач О.Ю. здійснювалося досудове слідство у кримінальній справі (номера не відомо) відносно посадових осіб Лубенської міської ради. Її викликали до прокуратури, де вона давала свідчення за фактом отримання для сина-інваліда квартири, на яку, як з`ясувалося згодом через 8 років, накладено було арешт. Наслідки розслідування кримінальної справи їй не відомі, але будь-яких звинувачень їй не висували, а сама справа до суду навіть не направлялася. Такі неправомірні дії обмежують її права власності на нерухоме майно. Просила скасувати арешт, котрий міститься у Відомостях з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо майна власника - [PERSON] , [INFO] , код [NUMBER] , проживаючої [ADDRESS] , що внесений за реєстраційним номером 10965434, по типу обтяження: арешт нерухомого майна, зареєстрований : 21.03.2011 року за № 10965434 реєстратором: Перша Лубенська державна нотаріальна контора, 37500, Полтавська обл., м. Лубни, пл. Вокзальна, 7, на підставі: постанови про накладення арешту на майно, б/н, 18.03.2011 року слідчий Лубенської міжрайонної прокуратури О.Ю. Плескач; за об`єктом обтяження: квартира 1-но кімнатна (заборона прокуратура від 17.02.11 р. № 112-09-11) загальною площею 33,9 кв. м., житлова площа 12,6 кв. м. адреса : [ADDRESS] , номер РПВН : 28147701; де обтяжувачем виступила: Лубенська міжрайонна прокуратура, код 02910060, вул. Старо-Троїцька, буд. 13, м. Лубни Полтавська область, в особі заявника: слідчого Лубенської міжрайонної прокуратури О.Ю. Плескач. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просив закрити провадження у справі, оскільки порядок скасування арешту майна, накладеного в порядку кримінального судочинства, визначається лише кримінальним процесуальним законодавством. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Постановою слідчого Лубенської міжрайонної прокуратури Плескач О.Ю. від 18 березня 2011 року накладено арешт на житлові квартири, зокрема і за адресою [ADDRESS] , у кримінальному провадженні щодо службових осіб КП Лубенське МБТІ за ч.2 ст. 364 КК України. Постановою Лубенського міськрайонного суду від 26 квітня 2011 року кримінальну справу закрито. Відповідно до Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 21.03.2011 року за № 10965434 реєстратором : Першою Лубенською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту на майно б/н, 18.03.2011, слідчого Лубенської міжрайонної прокуратури Плескач О.Ю. накладено обтяження на квартиру 1-но кімнатну загальною площею 33,9 кв.м., житловою площею 12,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН: 28147701. Власник квартири [PERSON] (а.с.7). Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. У частинах першій та третій статті 2 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно [PERSON] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. Кримінальну справу, в межах якої на майно [PERSON] накладено арешт, закрито через звільнення підсудного на підставі ст. 48 КК України у зв`язку із зміною обстановки, при цьому питання щодо скасування арешту з нерухомого майна вирішено не було. Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у закритій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). [PERSON] пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до органу досудового розслідування. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінальної справи було юридичним фактом, який припиняв кримінальні процесуальні відносини. Після цього арешт майна, застосований у кримінальній справі як засіб забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, втрачав відповідну концептуальну властивість. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку закрито, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17. За таких обставин вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом [PERSON] не є судом, установленим законом, а тому клопотання відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає, а позовні вимоги [PERSON] суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею при подачі позову судовий збір в розмірі 768 грн.40 коп.

Outcome: approved