Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.06.2020 року звернувся до суду з позовом у порядку Закону України «Про захист прав споживачів» який було уточнено представником позивача [PERSON] - Книгицькою Л.А. 05.10.2020 року, в якому просила суд: визнати недійсним пункти 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 кредитного договору №275.00409.003891303 від 26.04.2018 року укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] , якими встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості; зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №275.00409.003891303 від 26.04.2018 року шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року по день набрання рішенням законної сили. В обґрунтування пред`явлених вимог представник зазначила, що 26.04.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №275.00409.003891303 в сумі 37000,00 грн. на споживчі цілі. Пунктами 1.10, 3.1.3, 4.2.3 кредитного договору передбачено обов`язок сплати щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначені договором. Позивач нараховував, а відповідач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини 1 ст.18 Закону України «про захист прав споживачів». З виписки по рахунку вбачається, що в щомісячний загальний рахунок включались суми 25,06 грн. та 751,94 грн. за обслуговування кредиту та [PERSON] були сплачені кошти в розмірі 4662 грн. за обслуговування кредиту. Вважає пункти 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 кредитного договору такими, що суперечать діючому законодавству. Так встановивши у кредитному договорі щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,10% від початкової суми та в змінному розмірі процентну ставку за користування кредитом банк порушив права позивача як споживача послуги, оскільки при таких умовах позичальник не мав реального представлення про суми. Встановлена фінансовою установою в кредитному договорі щомісячна комісія за супроводження кредиту є платою за дії, які фінансова установа здійснює на власну користь, тому ця умова договору є такою, що суперечить чинному законодавству, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що відповідає правовим висновкам викладеним у постановах Верховного суду від 02.05.20188 року у справі №333/865/16-ц та від 27.12.2018 року у справі №695/3474/17. Оспорюваним пунктом 1.10 встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена чч.1 ст.11 Закону України «про захист прав споживачів». Вказана щомісячна плата міститься й у пункті 6, а саме графіку щомісячних платежів. У зв`язку із чим, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу, яка за законом повинна надаватись їй безоплатно. Вказаний пункт договору є несправедливим та підлягає визнанню його недійсним. Крім того, для захисту порушених прав слід зобов`язати фінансову установу здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, зарахувавши від погашення основної суми боргу сплачену позивачем щомісячну комісію за управління кредитом за весь час вказаного кредитного договору. 10.12.2020 року представник відповідача АТ «Ідея Банк» подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Свою позицію по справі мотивував тим, що з паспорту споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 26.04.2018 року власноручно підписаний позивачем до укладення кредитного договору, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту. Позивачу встановлена фіксована ставка плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,10% від початкової суми кредиту, тобто 777 грн. Отже, твердження позивача проте, що плата за обслуговування є змінним не відповідає дійсності. Крім того, у кредитному договору дублюється та міститься інформація як про суму кредиту (п.1.1) та к і процентну ставку, розшифровка плати за обслуговування кредиту, що сплачується щомісячно згідно Графіку щомісячних платежів та про орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом. У свою чергу, відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» позивач мав право протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте позивач не відмовився від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав і навіть не звертався до відповідача за додатковим роз`ясненням положень ні до ні під час укладення договору. Плата за обслуговування кредиту передбачена нормами Закону України «Про банки та банківську діяльність». До загальних витрат за споживчим кредитом включаються , зокрема платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та повернення кредиту, розраховані на дату укладення договору, які є обов`язковими для укладення договору, а також послуги кредитного посередника. Згідно п.4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Так, в пункті 7.5 таблиці Графік щомісячних платежів» відповідач на виконання вимог закону, цілком законно зазначив плату (комісію) за обслуговування кредиту. Отже, відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача за дії, які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, за укладення кредитного договору про, що помилково зазначає позивач. Умови викладені в п.1.10 кредитного договору не передбачають одноразового звернення до банку з наданням інформації, а передбачають постійне інформування банком споживача щодо його кредиту, шляхом надсилання смс, дзвінків, тому говорити про те, що АТ «Ідея Банк» бере плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність якого прямо встановлена законом безпідставно. Отже, чинним законодавством України надано право Відповідачу отримувати плату за обслуговування кредитної заборгованості , оскільки щомісячна плата в розмірі 2,10% встановлена за надання послуги позичальнику по кредитному договору, а тому не має підстав для визнання кредитного договору в цій частині недійсним. Відповідь на відзив позивач та її представник не подали. Позивач [PERSON] та його представник Книгницька Л.А. правом присутності не скористувались. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують, просили задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, у відзиві просив розгляд справи проводити за їх відсутності. Ухвалою суду від 07.10.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 33-34). Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії судом не вчинялися. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, суд постановив ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів за відсутності сторін. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Враховуючи позицію учасників справи, дослідивши письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 26 квітня 2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 275.00409.003891303, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 37000 грн., включаючи витрати на страховий платіж, у разі наявності, а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою та обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п. 1.10. укладеного між сторонами кредитного договору встановлено, що Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме - зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС повідомлень, що до суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Пунктом 6.1 Договору визначена Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. В графі 7.4 вказаної вище таблиці визначена щомісячна плата за обслуговування кредитом, яка складає 777,00 грн. в місяць, що в загальній сумі складає 9324 грн., що становить більш ніж 25,2 % від суми наданого кредиту. Згідно з вимогами частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями статей 626-628ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У силу вимог частини другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладання спірного договору, кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною четвертою статті 11Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладання спірного договору, визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно з пунктом 1.10 кредитного договору від 26 квітня 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Тобто, оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів, п. 3.1.3 та 4.2.3 в частині плати за обслуговування. Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу Банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Вказане відповідає позиціям викладеним в Постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 308/10570/15-ц, провадження № 61-31942св18, Постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17, провадження № № 61-21827св18 та в Постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778ск19 в яких зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 308/10570/15-ц (провадження № 61-31942св18). На підставі наведеного вище, суд доходить висновку наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача та визнання незаконними та такими, що не відповідають вимогам справедливості та суперечать ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» п. 1.10 «За обслуговування кредиту Банком», 2.1 «Порядок повернення заборгованості та порядок розрахунків в частині плати за обслуговування кредитом», п. 3.1.3 «Зобов`язання позичальника, в частині повернення плати за обслуговування», 4.2.3 «Права банку в частині дострокового повернення плати за обслуговування» договору № 275.00409.003891303, укладеного 26.04.2018 між позивачем та відповідачем, в частині, що стосується розрахунку «плати за обслуговування» графа 7.4 таблиці кредитного. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про незаконність встановлення у кредитному договорі комісії за управління коштам в частині обслуговування кредиту. Оскільки банк не повинен встановлювати платежі обов`язкові для споживача за свої дії на власну користь. Умова кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за супроводження кредиту (управління коштами в частині обслуговування кредиту) є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та прихованого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом. Таким чином відповідач має здійснити перерахунок заборгованості позивача за укладеним між ними кредитним договором здійснити перерахунок всіх платежів за кредитним договором № 275.00409.003891303 від 26 квітня 2018 року ґрунтуючись на встановленій п. 2.1 кредитного договору № 0263/03/2018/0189 від 26 березня 2018 року та ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» черговості погашення вимог за договором про споживчий кредит зобов`язавши АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року (дата укладення договору) по день набрання рішення законної сили (в межах позовних вимог). Посилання відповідача про те, що Законом України «Про споживче кредитування» передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору, а тому банк правомірно включив плату за обслуговування кредиту до умов укладеного між сторонами договору, з огляду на наступне. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції від 15.11.2016 року, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Вказаний п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», на дату укладення кредитного договору, - відсутній. Вказана норма набрала чинності з 18.10.2019 року, з дня опублікування Закону про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг від 20.09.2019 року. До того ж наявність права в банку нараховувати плату за обслуговування кредиту, не має суперечити ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови та дотримання балансу прав споживачів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст.141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалення рішення на користь позивача, у зв`язку з чим витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved