Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач 18 січня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3% річних. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 грудня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 36 855 гривень у позику, зі строком повернення до 20 січня 2014 року. Грошові кошти були передані у момент підписання договору позики. Відповідно до п. 2.3 договору позики від 30 грудня 2013 року строк повернення позики до 20 січня 2014 року. В зазначений термін відповідач не повернув позику. Відповідно до п. 3.3 зазначено, що у випадку порушення позичальником терміну повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 3 % вчасно неповернених сум позики за кожний прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. На підставі вищевикладеного просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 36 855 грн., пеню в розмірі 36 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 36 443,83 грн., 3 % річних в розмірі 3 298,77 грн. та судові витрати. Від позивача [PERSON] надайшла письмова заява з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився. Про день, місце та час розгляду справи сповіщений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу на підставі ст. 197 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 30 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 36 855 гривень у позику, зі строком повернення до 20 січня 2014 року. Грошові кошти були передані у момент підписання договору позики. /а.с. 9-11/ Відповідно до розписки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 36 855 гривень. /а.с. 8/ Відповідно до п. 2.3 договору позики від 30 грудня 2013 року строк повернення позики до 20 січня 2014 року. В термін до 20 січня 2014 року відповідач не повернув позику. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, у зв'язку з тим, що [PERSON] зобов'язання за договором позики не виконав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 36 855 гривень підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, законними та в повному обсязі доведеними з боку позивача. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до розрахунку заборгованості та матеріалів справи вбачається, що позивачем, вказані суми нараховувалися на суму заборгованості. Три відсотки річних за період з 20.01.2014 року по 12.01.2017 року, а саме: 36 855 грн. х 0,03, що дорівнює 1 105,65 грн. Розрахунок суми інфляційних втрат за період з 20.01.2014 року по 12.01.2017 року проводиться за формулою: сума боргу х (індекс інфляції), а саме: (36 855,00 грн.)х(198,88) дорівнює сума боргу з урахуванням індексу інфляції 73 298,83 грн., отже сума інфляційних складає 36 443,83 грн. (73 298,83 грн. - 36 855,00 грн.) На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних втрат в розмірі 36 443,83 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 1 105,65 гривень. Відповідно до п. 3.3 зазначено, що у випадку порушення позичальником терміну повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 договору, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 3 % вчасно неповернених сум позики за кожний прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При вирішенні питання про стягнення неустойки (пені) суди повинні об'єктивно оцінити конкретну ситуацію: чи є цей випадок винятковим виходячи з інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; майновий стан сторін; ступінь виконання зобов'язання; причини неналежного виконання зобов'язання та форму вини боржника; співрозмірність розміру неустойки наслідкам порушення; добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо. З огляду на вищевикладене при вирішенні розміру пені, яку слід стягнути з відповідача, суд також враховує співрозмірність розміру неустойки наслідкам порушення, а також вимоги розумності і справедливості і вважає за можливе стягнути суму неустойки в розмірі 36 000,00 грн. Таким чином, враховуючи викладені обставини та норми Закону, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. В силу статті 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1 126,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved