Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 02 жовтня 2015 року звернувся в Київський районний суд міста Полтави з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В поданій до суду позовній заяві позивач посилалася на те, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року стягнуто з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 40500,83 грн., по справі видано виконавчі листи, які було предявлено на примусове виконання та 26 червня 2014 року відкриті виконавчі провадження. Також вказував, що 27 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним, укладений боржником [PERSON] з метою ухилення від виконання грошових зобовязань за судовим рішенням перед ним, [PERSON], просив визнати договір недійсним та, відповідно, поновити державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири за [PERSON] В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] та представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що договір дарування не є фіктивним, відповідає усім умовам щодо дійсності правочину. Приватний нотаріус в судовому засіданні пояснила, що при укладенні договору повністю пересвідчилася в намірах сторін, договір дарування відповідає внутрішній волі його сторін. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та представника відповідача, третьої особи, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали справи № 552/8984/13-ц, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року та рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за розпискою в сумі 40000 грн., 3 % річних в сумі 220,43 грн., інфляційні витрати в сумі 280,40 грн., судові витрати в сумі 414,69 грн. Також встановлено, що зазначене судове рішення відповідачем [PERSON] в добровільному порядку виконано не було, за заявою позивача судом 10 червня 2014 року видано виконавчі листи, які 23 червня 2014 року предявлені на примусове виконання до Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави. Станом на час вирішення даної справи зазначене судове рішення залишається невиконаним. Також судом встановлено, що 27 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/3 частини квартири № 8 в м. Полтаві по вулиці Пушкіна, 101а, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (Правовий висновок у справі N 6-1873цс16). Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від\~\~\~\~\~\~ 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як встановлено судом, договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 27 травня 2014 року відповідачем [PERSON] укладений відразу після набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року, яке залишається невиконаним і станом на час вирішення даної справи судом. Будь-яке інше майно, на яке можливо звернути стягнення, у [PERSON] відсутнє, останній не працює, жодних доходів не мав та не має, на обліку в центрі зайнятості як шукаючий роботу не перебуває. Також судом встановлено, що обдарований за договором дарування [PERSON] є батьком відповідача [PERSON], саме він є власником інших 2/3 часток квартири. Окрім того, після укладення договору дарування відповідач [PERSON] продовжив користуватися квартирою № 8 по вул. Пушкіна, 101А в м. Полтаві, знаходиться там на реєстраційному обліку та постійно проживає, жодного іншого житла не має. Дані обставини, встановлені судом, дають всі підстави вважати, що дії сторін [PERSON] та [PERSON] під час укладення договору дарування були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а на фіктивний перехід власності на спірну частку квартири від боржника [PERSON] до його батька [PERSON] Суд приходить до висновку про наявність умислу на укладення договору дарування між близькими родичами виключно з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобовязань шляхом звернення стягнення на це майно. Відповідач [PERSON], надаючи в судовому засіданні свої заперечення та пояснюючи причини невиконання судового рішення, вказав, що з судовим рішенням про стягнення суми грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] не погоджується, вважає, що грошові зобовязання між його сином та позивачем не виникали. Вирішуючи справу, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму батькові, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь [PERSON], отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Дана обставина підтверджена написаною особисто відповідачем [PERSON] заявою, адресованою до відділу ДВС про невиконання судового рішення з причин відсутності у нього будь-якого майна, на яке можливе звернути стягнення, та доходів для сплати боргу за судовим рішенням (том 1 а.с. 22). Посилання відповідача [PERSON] на ту обставину, що наміри на укладення такого договору дарування у [PERSON] виникли задовго до ухвалення судового рішення про стягнення грошових коштів на користь [PERSON] повністю спростовуються дослідженими в справі доказами. Зокрема, як встановлено судом, підготовку пакету документів для укладення відповідного договору дарування здійснював відповідач [PERSON], оскільки саме він є замовником звіту про оцінку майна, який складений 23 травня 2014 року, тобто, після ухвалення рішення апеляційний судом Полтавської області в справі № 552/8984/13-ц (том 1 а.с. 96-113). Також саме [PERSON] є отримувачем довідок з ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» від 23 травня 2014 року (том 1 а.с. 92) та довідки КП «ЖЕО № 2» про склад сімї (том 1 а.с. 87). При цьому тільки 27 травня 2014 року (в день укладення договору дарування) між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про визначення часток в праві спільної сумісної власності (том 1 а.с. 94). Посилання відповідача та представника відповідача на ту обставину, що [PERSON] мав намір виїхати на постійне місце проживання до м. Києва, у звязку з чим і було укладено договір дарування не підтверджено жодними дослідженими в справі доказами. Більш того, як встановлено судом, іншого житла як в м. Полтаві, так і в м. Києві відповідач [PERSON] не має. Незадовільний стан здоровя відповідача [PERSON], на що посилається сторона відповідача в судовому засіданні, жодним чином не звільняє його, як боржника, від виконання зобовязань, які виникли з виконання судового рішення. Окрім того, як встановлено судом, стан здоровя відповідача [PERSON] погіршився в жовтні 2015 року, з часу ухвалення судового рішення в справі про стягнення боргу на корить [PERSON] пройшов значний проміжок часу. Твердження відповідача [PERSON] про те, що за станом здоровя [PERSON] потребує сторонньої допомоги не підтверджено дослідженими в справі доказами, записи медичного огляду особи (том 2 а.с. 129) є незавіреними копіями, містять виправлення, здійснені іншою особою, тому не можуть бути прийняті судом до уваги. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний договір дарування 1/3 частини квартири № 8 за адресою м. Полтава, вул. Пушкіна, будинок 101а, укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 27 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за реєстровим номером № 400 від 27 травня 2014 року необхідно визнати недійсним з моменту укладення. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та поновлення права власності за попереднім власником у разі визнання недійсним договору дарування є необхідними та відповідають способам захисту прав. Необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] за [PERSON], прийняте приватний нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] та поновити державну реєстрацію права власності на 1/3 частину зазначеної квартири за [PERSON] Вирішуючи згідно ст. 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд бере до уваги, що належними відповідачами в даній справі, до яких судом задоволені позовні вимоги, є [PERSON] та [PERSON] Тому саме вони мають відшкодувати позивачу [PERSON]В. понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в загальній сумі 1461,60 грн., в рівних частках, кожен по 730,80 грн.

Outcome: approved