Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON], 11 вересня 2018 року звернулась в суд з цим позовом, вказуючи, що у 1993 році він придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. З того часу він почав проводити ремонт у будинку, а з кінця 1994 року проживає там з родиною. У зв'язку з його зайнятістю по роботі угоду купівлі-продажу вони не оформлювали. В 1994 році померла [PERSON], а в 1995 році померла [PERSON], що унеможливило посвідчення угоди купівлі-продажу. Дітей у померлих не було, спадкоємців після їх смерті не залишилось. З часу придбання ним спірного будинку ніхто до нього не пред'являв ніяких прав на будинок, не вчиняв дій, що б свідчили про його обов'язок повернути його власнику. Він відкрито, добросовісно та безперервно на протязі більш як десяти років володіє житловим будинком за адресою: [ADDRESS], проте на даний час позбавлений у позасудовому порядку оформити право власності на вказаний будинок, що і змусило його звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач просить суд винести рішення, яким визнати за ним, [PERSON] в порядку набувальної давності право приватної власності на житловий будинок, позначений в плані під літ. «А» загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м,, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Подільської міської ради Одеської області у підготовче засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Проти заявлених вимог не заперечував. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення позивача, свідків та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, в 1993 році між позивачем та [PERSON] і [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю в останніх житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу між сторонами у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося. Факт належності [PERSON] Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], підтверджується: договором міни від 10 вересня 1992 року посвідченого державним нотаріусом №1677 та факт належності [PERSON] Ѕ частини вказаного будинку підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом посвідченого 18 серпня 1980 року державним нотаріусом Сівун Ф. Й. №2677 та копією технічного паспорту на житловий будинок. Згідно копії Технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений 13 лютого 2018 року КП «Інвентаризатор» на ім'я [PERSON] та [PERSON] в натурі є: цілий житловий будинок, зазначеного в плані під літ. «А» загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно звіту від 07.11.2018 року, оціночна вартість житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], складає 79960,00 грн. В 1994 померла [PERSON], а в 1995 році померла [PERSON]. Таким чином, вказана обставина позбавляє позивача зареєструвати своє право власності на будинок у позасудовому порядку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знає позивача, оскільки є його сусідкою та достовірно знає, що [PERSON] з 1994 року проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Робить поточні ремонти. Ніхто до нього претензій не пред'являв. Свідок [PERSON] дала суду аналогічні пояснення. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Стаття 41 Конституції України, стаття 328 ЦК України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001року. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Згідно п. 11 постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно п. 13 постанови, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п. 14 постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Оскільки, починаючи з 1993 року по теперішній час позивач фактично добросовісно, відкрито безперервно володіє та користується нерухомим майном, а саме спірним житловий будинком, утримує його, то суд приходить до висновку про те, що позивач набув права власності на вказаний будинок на підставі ст. 344 ЦК України, та його позов слід задовольнити.

Outcome: approved