Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі -ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який в ході розгляду справи було уточнено. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 13.06.2007 року між сторонами був укладений договір №NKXRRX09060514 відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3022 гривень 80 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2014 року з [PERSON] на користь банку було стягнуто заборгованість у сумі 24940 гривень 65 копійок. У звязку з тим, що відповідач, скориставшись наданими банком коштами, незважаючи на стягнення заборгованості за рішенням суду, належним чином зобовязання щодо їх повернення не виконує, станом на 04.04.2016 року виникла заборгованість за кредитом, яка складається з: заборгованості за пенею у розмірі 8821 гривень 36 копійок, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 копійок, штрафу (процентна складова) у розмірі 1252 гривень 01 копійка. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та уточнень до неї. Зазначив, що відповідачем було частково погашено заборгованість за кредитом, у звязку з чим тіло кредиту зменшилось з 3022 гривень 80 копійок до 2332 гривень 80 копійок. Погашення кредиту свідчить про згоду відповідача з умовами кредитування. Пеня у сумі 8821 гривень 36 копійок нарахована за період з 27.01.2014 року до 04.04.2016 року, строки її стягнення не сплинули, у звязку з чим вимоги є обґрунтованими. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. В обґрунтування своєї позиці представником відповідача були надані письмові заперечення, відповідно до яких зазначено, що заборгованість у сумі 24940 гривень 65 копійок вже була стягнута з [PERSON] на користь банку за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2014 року, у звязку з чим повторні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є неправомірними. Стягнення пені та штрафу є подвійною юридичною відповідальність та суперечить ст. 61 Конституції України. Сторони не досягали у договорі згоди щодо розміру нарахування процентів, пені і комісії, а тому вони не підлягають стягненню. Анкета позичальника договором не є, а тому не може підтверджувати згоди позичальника з тих умов, які не прописані в кредитному договору. При цьому анкета є наміром укласти договір, а не самим договором і не може замінити або підтвердити його. Відповідач не був повідомлений належним чином про нарахування відсотків, комісії та пені, у звязку з чим ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк. Крім того, по вимогам про стягнення штрафних санкцій, пені позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Домовленості щодо збільшення строку позовної давності між сторонами досягнуто не було. Доказів того, що підписуючи заяву позичальника [PERSON] розумів саме ті Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5. яких установлено позову давність тривалістю в пять років, банком надано не було. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішення цього спору. Нарахування вказаної у заяві суми пені є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобовязань за спірним договором. Також представник відповідача пояснила, що частина заборгованості за кредитом дійсно була сплачена з метою укладення договору реструктуризації заборгованості, який укладено не було у звязку з недосягнення згоди щодо всіх істотних умов. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. В судовому засіданні встановлено, що 13.06.2007 року між сторонами був укладений договір №NKXRRX09060514 відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3022 гривень 80 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2014 року з [PERSON] на користь банку було стягнуто заборгованість у сумі 24940 гривень 65 копійок, яка складалася із тіла кредиту у розмірі 3022 гривень 80 копійок, відсотків за користування кредитом у розмірі 15533 гривень 80 копійок, комісії у розмірі 1985 гривень 94 копійки, пені у розмірі 1913 гривень 99 копійок, штрафів на загальну суму 2484 гривні 12 копійок. У задоволенні іншої частини вимог (первісна сума пені 19139 гривень 94 копійки) відмовлено. Відповідачем було частково погашено заборгованість за кредитом, у звязку з чим тіло кредиту зменшилось з 3022 гривень 80 копійок до 2332 гривень 80 копійок. У звязку з тим, що [PERSON], скориставшись наданими банком коштами, незважаючи на стягнення заборгованості за рішенням суду, належним чином зобовязання щодо їх повернення не виконує, станом на 04.04.2016 року виникла заборгованість за кредитом яка складається з: заборгованості за пенею у розмірі 8821 гривень 36 копійок, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 копійок, штрафу (процентна складова) у розмірі 1252 гривень 01 копійка. Щодо вимог про стягнення пені суд виходить з наступного. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Даний висновок відповідає, правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року по справі №6-1206цс15. Таким чином, сама по собі наявність рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2014 року з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитом, яке не виконано боржником, всупереч доводам представника відповідача, не звільняє [PERSON] від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Згідно уточнених позовних вимог банком було предявлено вимоги щодо стягнення пені у сумі 8821 гривень 36 копійок за період з 27.01.2014 року до 04.04.2016 року з посиланням на збільшення строку позовної давності згідно п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі за текстом Умови). Відповідач, діючи через свого представника, наявність домовленостей щодо збільшення строку позовної давності заперечував. Однак, вказане твердження спростовується рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2014 року, яким встановлено, що вказані Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Дане рішення відповідачем у встановленому законом порядку оскаржено не було, отже, згідно з нормами ст. 61 ЦПК України, без скасування цього рішення твердження про те, що Умови не є складовою частиною договору і, як наслідок, про відсутність у договорі умов про збільшення строку позовної давності, а також про відсутність у договорі погодження сторін щодо розміру процентів, пені, комісії - є неспроможними. З матеріалів справи вбачається, що після постановлення судом рішення від 27.01.2014 року відповідач з 13.11.2014 року почав періодично здійснювати погашення заборгованості. Це свідчить про те, що відповідач погодився з умовами кредитування, передбаченими договором, які частково викладені в анкеті позичальника, а частково в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Позовну заяву подано до суду 06.10.2015 року. Вказане свідчить про відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 8821 гривень 36 копійок у звязку із закінченням строку позовної давності, а також у звязку з недосягненням згоди сторін в кредитному договору на сплату процентів, пені, комісії та їх розмірами. Разом з цим, згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як убачається з тексту рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей свій висновок Конституційний суд України повторив в рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про те, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний суд України виходив з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. В правовій позиції по справі № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року Верховний Суд України, вказав, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України містить обовязок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Як убачається з матеріалів справи, розмір пені, який становить 8821 гривень 36 копійок з урахуванням раніше стягнутої пені за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2014 року в сумі 1913 гривень 99 копійок та інших нарахувань на загальну суму 24940 гривень, є не співмірним з розміром понесених позивачем збитків у звязку неповерненням кредиту. Відповідач [PERSON] має низку тяжких хронічних захворювань: страждає на сахарний діабет І типу, глікемію, В 12 дефіцитну анемію. У звязку з наявністю середньомісячного сукупного доходу сімї нижчого суми прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» для участі у даній справі для представництва інтересів [PERSON] було залучено адвоката через Перший миколаївський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу». Тому, виходячи з положень ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що розмір неустойки, якою є пеня, може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, а також з аналізу зазначених вище нормативних актів і тієї обставини, що зменшення пені з зазначених підстав не повязано тільки з особистістю боржника за кредитним договором, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки у вигляді пені до 1000 гривень 00 копійок. Щодо вимог про стягнення штрафу суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином, вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу задоволенню не підлягають, оскільки стягнення такого виду неустойки в даному випадку призведе до подвійної цивільно-правової відповідальності відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ПАТ КБ «Приватбанк» та документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 1218 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial