Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2016 року звернувся до суду із вимогами до [PERSON] про стягнення 67 337,42грн.. з яких 26 144,26грн. - за невиконання зобов'язань за договором позики №1907 від 05 червня 2010 року та 41 193,16грн. - за невиконання зобов'язань за Договором купівлі-продажу та установки метало пластикових вікон №05/10 від 05 червня 2010 року, відшкодувати позивачу сплачений судовий збір в розмірі 673,38грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. За наслідками перегляду 03 лютого 2015 року Апеляційним судом м. Києва заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.08.2014 року по справі № 757/22518/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики та купівлі-продажу і установки металопластикових вікон, укладених 05.06.2010 року, судом апеляційної інстанції було вирішено залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та стягнути з останнього на користь [PERSON] 43 894.59 грн. заборгованості за договором позики від 05.06.2010 року та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 89 891,91 грн. заборгованості за Договором купівлі-продажу та установки металопластикових вікон від 05.06.2010 року. Рішеннями зазначених судових інстанцій , крім іншого, було встановлено зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] щодо повернення їй основного залишку боргу за договором Позики від 05.06.2010 року у сумі 27 808 грн. та повернення їй коштів у розмірі 71 743,70 грн., переданих за договором купівлі-продажу та установки металопластикових вікон від 05.06.2010 року. Відповідач у добровільному порядку рішення суду не виконав, наслідком чого стало пред'явлення [PERSON] виконавчого листа до виконання, відповідно до якого із Відповідача підлягає стягненню грошова сума в розмірі 134 458.81 грн. на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2015 року. За наслідками пред'явлення виконавчого листа до виконання Печерським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 47369511 за виконавчим листом №757/22518/14-ц про стягнення з Відповідача зазначених сум, реальне виконання якого Боржником на момент подання позову - відсутнє. У звязку із неповерненням Відповідачем коштів у період добровільного виконання рішення суду та подальшим ухиленням Відповідача від повернення цих коштів в процесі примусового виконання рішення суду, Позивач має повне право ставити вимогу про нарахування та стягнення з Відповідача грошових сум за прострочення виконання зобов'язань щодо повернення коштів, якими Відповідач фактично користується до теперішнього часу. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно оплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмету договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатній грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимог) кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строк) повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Ці підстави унормовані статтями 599, 600, 604-609 ЦК України. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора,яке не викрнано боржником,не припиняє зобов'язальних відносин сторін договору.не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязапня та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Оскільки заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойки є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного їх застосування законом не встановлена. Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року в справі № 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13. Користуючись правом наданим ст. 625 ЦК України та відповідно до п. 5 Договору позики від 05 червня 2010 року, позивач вважає, що має право на стягнення із Відповідача сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, враховуючи встановлену в судовому рішенні (яке набрало законної сили) суму боргу основного зобовязання. Так, за розрахунками Позивача заборгованість Відповідача складає в загальному розмірі 67 337,42 грн., яка складається із: 26 144,26 грн. ( відповідно до Договору Позики № 1907 від 05.06.2010 року), з яких: -10 177 ,72 грн.- пеня; -14 474,06 грн. - інфляційні втрати; 1 492.48 гри,- 3% річних та 41 193, 16 грн. (відповідно до Договору купівлі-продажу та установки металопластикових вікон від 05.06.2010), з яких: -37 342,59грн. -інфляційні витрати; -3 850,57грн.-3% річних. 21 грудня 2016 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено судовий розгляд. 13.02.2017 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, справа прийнята до провадження судді Васильєвої Н.П. та призначена до судового розгляду. 29.09.2017 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, справа прийнята до провадження судді Цокол Л.І. та справа призначена до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п.9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Відповідач в особі представника [PERSON] подав відзив на позов та окремо заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Так, представник вказує наступне. Позовні вимоги Позивача грунтуються на тому, що Відповідач у добровільному порядку рішення суду не виконав, наслідком чого стало пред'явлення [PERSON] виконавчого листа до виконання, відповідно до якого із Відповідача підлягає стягненню грошова сума в розмірі 134 458,81 грн. на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 03.02.2015 року. До відносин, які виникли між сторонами в ході виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 03.02.2015 року, не застосовується стаття 625 ЦК України, адже такі відносини регулюються спеціальним законодавством - Законом України «Про виконавче провадження». Про специфіку зобов'язання Відповідача свідчить й те, що Закон передбачає можливість його відстрочення або розстрочення (ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 435 ЦПК України), звільнення від необхідності його виконання (укладення мирової угоди) або тимчасове зупинення його виконання (ст. 34 Закону «Про виконавче провадження»), передбачає участь у відносинах третьої, самостійної сторони (особи, уповноваженої на примусове виконання рішення) та має низку інших особливостей, які виділяють його з поміж усіх інших видів зобов'язань. Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. В другому абзаці п'ятої сторінки «Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», підготовленого суддею Верховного Суду України Сеніним Ю. Л. вказано, що із самого судового рішення зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Водночас, передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. При цьому, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (правова позиція, висловлена Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15). Відповідальність Відповідача за невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, передбачена зовсім іншими положеннями українського законодавства (КУпАП, КК України), а тому, Відповідача не можна притягнути до цивільно-правової відповідальності за не виконання грошового зобов'язання. Таким чином, на відносини, що виникли між стонами у справі № 757/22518/14-ц з приводу виконання судового рішення, не поширює свою дію стаття 625 ЦК України, оскільки такі відносини врегульовані спеціальним законодавством. Крім цього, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ст. 248 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Пунктом 1 Договору позики від 05.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1907, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назаренко К.В. передбачено порядок та строки повернення грошових коштів, зокрема, передбачено, що останній платіж повертається не пізніше 05.10.2010 року. При цьому, за змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (наведене також підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 29.10.2014 року в справі № 6-169цс14). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таке ж тлумачення інституту позовної давності знайшло своє відображення у постановах Верховного Суду України від 08.06.16 року у справі 6-3029цс15, від 14.09.16 року у справі 6-2165цс15, від 16.09.2015 у справі 6-68цс15, від 22.02.2017 у справі 6- 17цс 17, а згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України такі висновки підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, звертаючись до суду з вимогою про стягнення пені за договором позики від 05.06.2010, Позивач допустив пропуск строку позовної давності, що унеможливлює задоволення його позовних вимог та є підставою для уникнення Відповідачем будь-яких негативних наслідків. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] підтримав вимоги позивача, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] вимоги не визнала, посилаючись на обставини викладені у поданому нею відзиві та заяві про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 25 лютого 2015 року на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 03 лютого 2015 року, було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Назаренко К.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1907 від 05.06.2010 у розмірі 43 894,39грн. та суми заборгованості за договором купівлі-продажу та установки металопластикових вікон №05/10 від 05.06.2010 у розмірі 89 891,91грн. Рішення суду фактично виконано 26 грудня 2016 року, про що свідчить постанова державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Отже вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних у відповідності до положень ст. 625 ЦК України є повністю обґрунтованими, оскільки відповідач, як боржник у грошовому зобов'язанні, прострочив виконання, та станом на час звернення позивача до суду інфляційні витрати та 3% річних складають відповідно до складеного розрахунку в загальній сумі 51 816, 65 грн. та 5 343,05грн.. Невірності складеного розрахунку суд не вбачає, при цьому відповідач не наводив своїх аргументів, а тому він приймається судом. Заперечення представника відповідача щодо неможливості застосування положень ст. 625 ЦК України є безпідставними, а тому судом не приймаються до уваги. Проте вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 10 177,72грн. не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, внаслідок відсутності відповідного обгрунтування. За викладених обставин вимоги позивача слід задовольнити частково та відшкодувати сплачений ним судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial