Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач 12 грудня 2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] у два місяці. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка 20 грудня 2005 року склала заповіт на ім`я позивача. Постановою нотаріуса позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця через пропуск строку для прийняття спадщини. Позивач вважає, що строк для прийняття спадщини було нею пропущено з поважних причин, оскільки позивач не знала про наявність заповіту. Ухвалою від 26 грудня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 18 лютого 2021 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи. Ухвалою від 21 квітня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Кучинська В.В. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача територіальної громади в особі Дніпровської міської ради письмово просила розглядати справу без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги не визнає. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О. письмово просила розглядати справу без її присутності. Третя особа [PERSON] у нотаріально посвідченій заяві від 21 квітня 2021 року просила слухання справи проводити без її участі згідно норм чинного законодавства. У своїх письмових поясненнях не заперечувала проти задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 9). За життя, 20 грудня 2005 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кокосадзе Л.В. за реєстровим № 3-8590, у якому заповіла квартиру [ADDRESS] , [PERSON] (а.с. 8). 17 серпня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на: « [PERSON] » (а.с. 10). 20 листопада 2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 78). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О. від 21 листопада 2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском нею шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с. 87). У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Також у цій постанові Верховного Суду України зазначено, що при розгляді справ про надання додаткового строку для прийняття спадщини судам необхідно дослідити чи вчиняв нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відомо. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення. Пунктами 2.3 та 3.2 діючого на час виникнення спірних правовідносин Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595 на нотаріуса при заведенні спадкової справи покладається обов`язок перевірити за даними Спадкового реєстру наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Як вбачається зі спадкової справи нотаріусом було перевірено за даними Спадкового реєстру наявність заповіту після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , однак відсутні відомості про повідомлення нотаріусом позивача про наявність заповіту, чи виклик її до нотаріуса або повідомлення її, як спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини, що свідчило б про сприяння в здійсненні особистого розпорядження спадкодавця. Позивач стверджувала, що вона не проживала разом із спадкодавцем, не знала про складений на неї заповіт, а нотаріус не повідомляв її про його наявність. Про існування заповіту їй стало відомо після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини. Враховуючи фактичні обставини справи та проаналізувавши факт надання законодавцем переваги здійсненню спадкуванню за заповітом як особистому розпорядженню особи на випадок смерті, суд дійшов висновку про необхідність врахування такої волі спадкодавця як прояву свободи заповіту, з урахуванням наявності поважних причин пропуску позивачем строку, передбаченого на звернення із заявою про прийняття спадщини, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved