Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 листопада 2019 року пред`явив до Полонського районного суду Хмельницької області позов до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення інфляційних втрат у розмірі 73455 гривень та трьох відсотків річних у розмірі 18024,66 гривень за період із 11 листопада 2015 року до 12 листопада 2019 року внаслідок невиконання відповідачем рішення апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року у справі №681/155/15-ц. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі вказаного рішення суду з фізичної особи-підприємця [PERSON] в його користь стягнуто моральну шкоду в розмірі 150000 гривень. 16 січня 2016 року Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відкрито виконавче провадження № 49819523. Відповідач рішення суду не виконує. Тому, починаючи з 11 листопада 2015 року, позивач набув право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України, оскільки на підставі рішення суду згідно з вимогами ч. 5 ст. 11 ЦК України між позивачем та відповідачем виникло грошове зобов`язання. Ухвалою судді Полонського районного суду Хмельницької області Дідек М.Б. від 08 січня 2020 року справу передано на розгляд Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 31 січня 2020 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано судді Сташків Н.М. 03 лютого 2020 року ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н.М. відкрито провадження в зазначеній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання 26 лютого 2020 року о 14 годині 30 хвилин. У зв`язку з неявкою позивача та клопотанням його представника адвоката Янцеловського М.Ф. про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання розгляд справи відкладено на 25 березня 2020 року на 11 годину. 28 лютого 2020 року судом отримано відзив фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому він зазначив, що під час розгляду цивільної справи №681/155/15-ц суди помилково встановили, що він є володільцем джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу «Volkswagen-MAN», реєстраційний номер [NUMBER] , що виключає його відповідальність за заподіяння шкоди. Також, як йому стало відомо, при визначенні розміру моральної шкоди судами не враховано факт отримання [PERSON] від фактичного володільця вказаного автомобіля [PERSON] відшкодування моральної шкоди та відсутністю претензій щодо подальших виплат такої шкоди, що підтверджується письмовою розпискою, наданою [PERSON] 10 березня 2012 року на суму 26100 гривень. Ці обставини не були йому відомі на час розгляду справи, а тому й не були досліджені при розгляді справи судом. 23 січня 2019 року він звернувся до управління поліції з заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України за надання завідомо неправдивих свідчень, які призвели до ухвалення незаконного рішення. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2019 року зобов`язано внести зазначені відомості до ЄРДР, і на даний час триває досудове розслідування у кримінальному провадженні за вказаним фактом, у якому він визнаний потерпілим. У зв`язку з наявністю досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні просив, посилаючись на вимоги ст. 251 ЦПК України, зупинити провадження у цивільній справі. 25 березня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання, в якому він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, розглянувши справу у відсутності сторін, а від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням карантину на території України, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 29 квітня 2020 року на 12 годину. 24 квітня 2020 року від відповідача надійшло доповнення до відзиву, в якому відповідач зазначив, що вважає позовну заяву безпідставною, оскільки, по-перше, при ухваленні рішення у справі №681/155/15-ц та стягненні з нього в користь позивача 150000 гривень судами не враховано, що частина коштів отримана позивачем ще до ухвалення рішення, а також інші обставини, зазначені ним у відзиві, по-друге, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з завданням шкоди, що узгоджується з окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду до постанови від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, по-третє, період, за який позивач просить стягнути з нього інфляційні втрати та три відсотки річних - із 11 листопада 2015 року до 12 листопада 2019 року - перевищує встановлений законом строк позовної давності, оскільки цей строк обмежується трьома останніми роками, що передували пред`явленню позову. З цих підстав просив відмовити в позові, та, разом із тим, відкласти розгляд справи після закінчення карантину, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 28 травня 2020 року на 16 годину. 27 травня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання, в якому він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, розглянувши справу у відсутності сторін, а від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням 11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України № 211 карантину на території України. Оскільки постановою Кабінету Міністрів України № 211 карантин на всій території України установлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р., з 22 травня 2020 р. карантинні обмеження послаблені, починаючи з зазначеної дати, рух громадського транспорту в межах м. Тернополя відновлено у звичайному режимі, без спеціальних пропусків, відповідач, проживаючи в м. Тернополі, має об`єктивну можливість дістатись до суду, крім того, карантинні обмеження не завадили йому подати заяву про відкладення розгляду справи особисто в суді напередодні дня судового засідання, а також, беручи до уваги, що строки розгляду справ, встановлені ЦПК України, на період карантинних обмежень не продовжувались, суд дійшов переконання, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягає та підстави відкладення розгляду справи, передбачені ст. 223 ЦПК України, відсутні. За вказаних обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі поданих сторонами доказів, з урахуванням поданого відповідачем відзиву та доповнення до нього. Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, заявлене ним у відзиві на позов, суд вважає необґрунтованим, враховуючи вимоги п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, згідно з яким суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, оскільки, як убачається з відзиву відповідача, у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 384 КК України за фактом надання [PERSON] завідомо неправдивого показання проводиться досудове розслідування, до суду воно не передавалось і справав порядку кримінального судочинства судом не розглядається. З цих підстав у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі слід відмовити. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2015 року частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто в його користь із фізичної особи - приватного підприємця [PERSON] та з фермерського господарства «Якторів» в солідарному порядку 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2015 року в частині стягнення відшкодування моральної шкоди з фермерського господарства «Якторів» та з фізичної особи-підприємця [PERSON] скасовано. В позові [PERSON] до фермерського господарства «Якторів» про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 150000 грн. Цим рішенням встановлено, що 19 лютого 2012 року близько 03 години на 171км.+450м. автодороги Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка в с. Романове Село Збаразького району Тернопільської області стався наїзд вантажного автомобіля марки «Volkswagen-MAN 8.150», реєстраційний номер [NUMBER] , належного фізичній особі-підприємцю [PERSON] , що перебував під керуванням водія [PERSON] , на причіп-цистерну Е, реєстраційний номер [NUMBER] , що у складі автопоїзду із сідельним тягачем «DAF95 XF96430», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить ФГ «Якторів» с. Словіта Золочівського району Львівської області та перебував під керуванням водія [PERSON] , знаходилася частково на проїжджій частині дороги, частково на правому узбіччі. В результаті дорожньо-транспортної пригоди зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля «Volkswagen-MAN 8.150 » [PERSON] - тілесні ушкодження, внаслідок яких 27 червня 2012 року (26 червня 2013 року повторно) йому була встановлена стійка втрата працездатності та до 01 липня 2016 року призначена інвалідність 2 групи у зв`язку з ураженням опорно-рухового апарату. Згідно з довідкою МСЕК від 16 липня 2019 року інвалідність другої групи, причиною якої є ураження опорно-рухового апарату, встановлено [PERSON] до 01 серпня 2020 року. У рішенні Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року надано оцінку доводам фізичної особи-підприємця [PERSON] , про те, що він не може бути відповідачем, з якими апеляційний суд не погодився, вказавши, що володільцем вантажного автомобіля марки «Volkswagen-MAN 8.150», реєстраційний номер [NUMBER] , в момент ДТП був фізична особа-підприємець [PERSON] на підставі довіреності від 10 серпня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі № 3806, і доказів про те, що ця довіреність скасована чи вантажний автомобіль був переданий для експлуатації іншій особі, відповідач не надав. Апеляційний суд дійшов висновку про покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, що виразилась у фізичному болі та тривалості перенесених страждань, яких він зазнав у зв`язку з каліцтвом, саме на фізичну особу-підприємця [PERSON] , визначивши її розмір у 150000 гривень. Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року набрало законної сили 11 листопада 2015 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця [PERSON] відхилено. Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року залишено без змін. Як убачається з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, відповідач рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року суду про стягнення з нього грошових коштів у розмірі 150000 грн. не виконав, коштів у зазначеному розмірі не сплатив. З виконаного позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні втрати за період із 11 листопада 2015 року до 12 листопада 2019 року становлять 73455 гривень та три відсотки річних за цей же період - 18024,66 гривень. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2019 року задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність посадових осіб ГУНП в Тернопільській області, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зобов`язано посадових осіб ГУНП в Тернопільській області виконати дії відповідно до статті 214 Кримінального процесуального кодексу України щодо внесення відомостей в ЄРДР за заявою [PERSON] від 23.01.2019р.та розпочати досудове розслідування, а також через 24 год. з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань. З копії заяви [PERSON] від 23.01.2019р. вбачається, що, на його переконання, відомості, які [PERSON] виклав у позовній заяві в цивільній справі № 681/155/15-ц, є завідомо недостовірними, не відповідають дійсності, суперечать фактичним обставинам справи, приховувались ним же з метою введення суду в оману під час розгляду справи. Аналогічні обставини вбачаються також із копії заяви [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 18.10.2019р. Відповідно до витягу з ЄРДР 19.10.2019р. відомості про заяву [PERSON] , яка надійшла 19.10.2019р. про те, що [PERSON] під час судового засідання у Апеляційному суді Хмельницької області надав завідомо неправдиве показання, внесено до ЄРДР, номер кримінального провадження 12019210010003055. 04.11.2019р. слідчим СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області Галці В.В. вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. З копії розписки від 10.03.2012р. вбачається, що [PERSON] отримав від володільця автомобіля «Volkswagen-MAN 8.150» (р.н. [NUMBER] ) фізичної особи-підприємця [PERSON] кошти в сумі 26100 грн. як повне відшкодування шкоди (за виключенням шкоди, яка підлягає відшкодуванню із ПрАТ СК «PZU Україна»), що спричинена йому внаслідок ДТП, яка відбулась 19.02.2012р. на автодорозі в с. Романове село Збаразького району. З приводу даної пригоди претензій ні до водія [PERSON] , ні до володільця транспортного засобу фізичної особи-підприємця [PERSON] не має. З копії розписки від 02.05.2012р. вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 9500 грн. за розпискою від 10.03.2012р. і за цією розпискою претензій не має, так як кошти виплачені в повному обсязі. З копії розписки від 12.03.2012р. вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 10000 грн. згідно з розпискою від 10.03.2012р. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 18 ЦПК України встановлений принцип обов`язковості судових рішень, який полягає в тому, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), та в Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначила, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі; відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Внаслідок невиконання відповідачем такого грошового зобов`язання у позивача виникає право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, повинні бути враховані при застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі. На зазначену постанову викладено окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду ЛященкоН.П., Ситнік О.М., в якій судді погодились із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду. Суд не може обґрунтовувати рішення окремою думкою суддів Великої Палати Верховного Суду у цій справі, оскільки обов`язковими для суду є висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не в окремих думках суддів цього суду. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 257 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом установлено, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання сплатити позивачу 150000 гривень моральної шкоди, які стягнуті з відповідача рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року, відповідач порушив законні права [PERSON] , за захистом яких він звернувся до суду. Тому відповідно до статті 625 ЦК України позивач має право на отримання інфляційних втрат та 3% річних від суми невиконаного відповідачем грошового зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди, підтвердженої рішенням суду. Відповідач у доповненні до відзиву заявив про застосування наслідків пропуску позивачем строку пред`явлення позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які виходять за межі трьохрічного строку, що передував дню звернення до суду. Оскільки про порушення свого права на отримання від відповідача належного виконання зобов`язання зі сплати 150000 гривень моральної шкоди позивач дізнався (повинен був дізнатися) наступного ж дня після невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року, то з цього ж часу він мав право на отримання інфляційних втрат та 3% річних, проте з цими вимогами звернувся до суду лише 26 листопада 2019 року, а відповідач заявив про застосування наслідків позовної давності, тому вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період із 11 листопада 2015 року по 25 листопада 2017 року до задоволення не підлягають. Таким чином суд вважає підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми 150000 гривень за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року. Враховуючи індекс інфляції за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року та методику розрахунку відповідних виплат, згідно з якими розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, інфляційне збільшення заборгованості за вказаний період складає 46710,83 гривень: Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції 26.11.2016 - 12.11.2019150000.01.31146710.83196710.83 Виходячи з методики розрахунку 3% річних, який проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом установлено, що 3% річних за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 складають 13338,51 гривень: Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів 150000.026.11.2016 - 12.11.201910823 %13338.51 При цьому суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про те, що при стягненні з нього в користь позивача моральної шкоди в розмірі 150000 гривень судами не враховано, що він не є володільцем джерела підвищеної небезпеки, а також факт добровільного відшкодування шкоди позивачу, оскільки рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року набрало законної сили і є обов`язковим до виконання. Суд у межах розгляду даної справи не може давати оцінку встановленим апеляційним судом обставинам, які ним досліджувались у справі №681/155/15-ц. Апеляційний суд встановив і наявність підстав для стягнення моральної шкоди з фізичної особи-підприємця [PERSON] в користь [PERSON] , і розмір такого відшкодування. Незгода із судовим рішенням апеляційної інстанції є підставою його касаційного оскарження, право на яке [PERSON] реалізував, і за наслідками розгляду його касаційної скарги рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11 листопада 2015 року залишене без змін. Доводи відповідача про те що обставини, на які він посилається, не були йому відомі на час розгляду справи, суд також вважає необгрунтованими, оскільки наявність таких обставин може бути підставою перегляду рішення суду, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами, але ніяк не підставою переоцінки у межах розгляду даної справи тих обставин, які встановив суд у справі №681/155/15-ц, рішення в якій набрало законної сили. Суд вважає неналежними доказами у даній справі надані відповідачем копії розписок від 10.03.2012р., 12.03.2012р., 02.05.2012р., оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування. Факти неодноразового звернення [PERSON] до правоохоронних органів з заявами про вчинення, на його переконання, [PERSON] кримінального правопорушення, наявність ухвали слідчого судді про задоволення скарги [PERSON] на бездіяльність посадових осіб ГУНП в Тернопільській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] від 23.01.2019р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язання посадових осіб внести ці відомості в ЄРДР та розпочати досудове розслідування, а також витягу з ЄРДР про внесення у 19.10.2019р. за заявою відповідача про надання [PERSON] завідомо неправдивого показання відомостей до ЄРДР, підставності вимог позивача не спростовують. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, в межах строку позовної давності, шляхом стягнення з відповідача в його користь інфляційних втрат за період із 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року у розмірі 46710,83 гривень та 3% річних за період з 26 листопада 2016 року по 12 листопада 2019 року в розмірі 13338,51 гривень. У зв`язку з частковим задоволенням позову, беручи до уваги, що позивач як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 840,80 гривень судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial