Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.12.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 138241,43 грн., а також судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 24300,00 грн. Свою вимогу мотивував тим, що 19 травня 2016 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачці у власність кошти у сумі еквівалентній 2400,00 доларів США, строком до 31 січня 2016 року, а вона зобов`язалась повернути йому суму позики у строк до 31 січня 2016 року. На підтвердження даного договору [PERSON]. власноруч написала розписку про отримання грошових коштів. Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, утворилась заборгованість у розмірі 138241,43 грн., яка складається з наступного: 67734,63 грн. - сума основного боргу; 22390,19 грн. - індекс інфляції; 5166,39 грн. - 3% річних; 18650,22 грн. - проценти за користування чужими коштами. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2018 року вказану цивільну справу було передано за підсудністю до Котовського міськрайонного суду Одеської області. 23.01.2019 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано на розгляд судді Вергопуло А. К. Ухвалою судді Вергопуло А. К. від 28 січня 2019 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження. Представник позивача адвокат Телешевська С. М. у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримала вимоги позову та просила його задовольнити. Відповідачка яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], у встановлений судом в ухвалі строк відзив на позов не подала, заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило. Судові виклики, надіслані за адресою місця реєстрації, повернулись із зазначенням «За зазначеною адресою не проживає». Судові виклики, надіслані за адресою проживання вказаною у позові: [ADDRESS] , повернулись із зазначенням «За закінченням терміну зберігання». Іншими належними даними про місце перебування чи роботи відповідача суд не володіє. Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, згідно положень ч.11 ст.128 ЦПК України, про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що є належним повідомленням про дату, час та місце проведення судового засідання. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 19 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження даного договору [PERSON] власноруч написала розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 2400,00 доларів США, натомість відповідачка зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти у строк до 31 грудня 2016 року. Однак, в зазначений у розписці про надання позики термін, [PERSON]. кошти позивачу не повернула. 15.10.2018 року позивач звертався з письмовою вимогою до відповідачки сплатити борг за договором позики. Вказані кошти на даний час повернуто не було. У зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань за договором позики та несплатою боргу, позивач розрахував суму боргу за договором позики у розмірі 138241,43 грн., яка складається з наступного: 67734,63 грн. - сума основного боргу; 22390,19 грн. - індекс інфляції; 5166,39 грн. - 3% річних; 18650,22 грн. - проценти за користування чужими коштами. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено ст.1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ст.1047 ЦК України за договором позики, який був укладений представленою позивачем письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання ;відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року та 11 листопада 2015 року і в силу ст.ст.214,360-7 ЦПК Україну вони мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, а отже позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу та трьох відсотків річних є обґрунтованими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача суму боргу згідно з офіційним курсом НБУ, суд вважає, що необхідно виходити з сум, які вказані позивачем, не виходячи за межі позовних вимог. Так, позивачем було розраховано суму основного боргу та суму 3% річних, виходячи з офіційного курсу гривні до долару станом на 03.12.2018 року, тобто 28,222764 грн. за долар. Проте, станом на день винесення рішення, офіційний курс гривні до долару становить 2668,7575 грн. Таким чином, суд розраховує суму основного боргу відповідача у розмірі 64050,18 грн. (2400х2668,7575:100), та суму 3% річних 4885,36 грн. (64050,18 грн.х3х928 днів прострочення зобов`язання:365:100), що і підлягає стягненню з відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Оскільки сторони при укладенні договору позики не домовилися про розмір процентів, то в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 18650,22 грн. слід відмовити. Що стосується позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних збитків суд приходить до висновку що вони також задоволенню не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 19 травня 2106 року [PERSON]. зобов`язалась повернути грошові кошти в розмірі 2400,00 доларів США до 31 грудня 2016 року. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року №519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом . Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. При таких обставинах, з відповідача не підлягає стягненню сума інфляційних збитків у розмірі 22390,19 грн. Переведення суми позики у еквіваленті у національну валюту та розрахунок процентів за користування позикою та інфляційних витрат, виходячи з суми боргу еквівалентній національній валюті, суд не може прийняти до уваги, оскільки валютою позики є саме долари США. Позивач просив стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір: 352,40 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, і 1382,42 грн. за подачу до суду позову, та стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 24300,00 грн. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні заяви про забезпечення позову позивачу було відмовлено, на його користь не підлягає стягненню судовий збір у розмірі 352,40 грн. При таких обставинах, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 704,80 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 24300,00 грн. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач подав суду: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг адвокатом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; квитанцію від 31.10.2018 року, відповідно до якої позивач сплатила адвокату Телешевській С. М . 925,00 доларів США. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги. При таких обставинах, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 12101,40 грн.

Outcome: partial