Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Верченко О.О., 14.12.2020 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер рідний батьком позивача - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою від 12.08.2020 року державний нотаріус Першої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру, оскільки у позивача відсутній оригінал документу, що посвідчує право власності на спадкове майно. Крім того, нотаріусом позивачу було повідомлено, що вказана квартира була подарована спадкодавцем 30.10.2002 року, згідно договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного Селидівською біржею нерухомості та зареєстрованого КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» у 2003 році. Вважає договір дарування № 604 від 30.10.2002 року недійсним, у зв`язку із тим, що нотаріально договір дарування не був посвідчений та суперечить вимогам встановленим ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» для біржових операцій. Просить суд визнати договір дарування квартири № 604 від 30.10.2002 року, укладеного Селидівською біржею нерухомості та зареєстрований КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» у 2003 році недійсним. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09.03.2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів, витребувано з Першої Селидівської державної нотаріальної контори матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , витребувано з архіву Селидівського міського суду Донецької області цивільну справу № 242/795/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Державний нотаріус Першої Селидівської державної нотаріальної контори, про встановлення факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу для огляду в судовому засіданні, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи без її участі та відзив на позовну заяву в якому вона зазначили, що позивач звернулася до державного нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи ще у 2017 році, після смерті спадкодавця, та їй було відомо про наявність спірної квартири. В січні 2018 року позивач отримала в нотаріальній конторі Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти, які належали спадкодавцю, натомість договір купівлі-продажу квартири від 18.10.2002 року надала нотаріусу лише у 2020 році. Тоді як, отримала копії документів на вищевказану квартиру ще у 2018 році, під час розгляду цивільної справи № 242/795/18, та [PERSON] було відомо, що спадкодавець подарував квартиру відповідачу у 2002 році. Крім того зазначила, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.02.2019 року було встановлено факт її сумісного проживання та спадкодавця [PERSON] у період з 2002 року по 11 липня 2017 року за вищевказаною адресою. Крім того зазначила, що в своєму листі № 14-7/1390 від 11.12.2002 року, Міністерство юстиції України надало роз`яснення, що немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Зокрема договір дарування квартири № 604 від 30.10.2002 року, зареєстрований біржею нерухомості на виконання біржового контракту № 604 від 30.10.2002 року. 15.01.2003 року КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності [PERSON] на вищевказану квартиру із записом № 3008. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 238636121 від 24.12.2020 року, квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON] . У зв`язку із чим вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та просить відмовити в задоволені позову. Крім того, відповідач надав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та відзив на позовну заяву, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 08.01.1991 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану м. Селидове Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 27.04.2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.04.2013 року, актовий запис № 46. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] ». Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновою В.П., [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування квартири № 604 від 30.10.2002 року, укладеного Селидівською біржею нерухомості, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2003 року із записом № 3008. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 14.07.2017 року, виданого повторно Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 359. 17.07.2017 року [PERSON] подано заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . 11.12.2017 року [PERSON] подала заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , з яким вона мешкала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 15.01.2018 року [PERSON] подано заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі статті 1261 ЦК України на грошові внески з відсотками і усіма компенсаціями та нарахуваннями, які зберігаються у територіальному відокремленому без балансовому відділенні № 10004/092 м. Селидове філії-Донецьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» на рахунку № [NUMBER] ( [NUMBER] ), компенсаційні нарахування № 91551/16381, № 91551/6732, які значаться за спадкодавцем згідно довідки № 157, виданої 20.11.2017. 15.01.2018 року державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Климовою О.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески з відсотками і усіма компенсаціями та нарахуваннями, які зберігаються у територіальному відокремленому без балансовому відділенні № 10004/092 м. Селидове філії - Донецьке обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» на рахунку № [NUMBER] ( [NUMBER] ) у сумі 6972 грн. 32 коп., компенсаційні нарахування № 91551/16381 у сумі 877 грн. 80 коп., № 91551/6732 у сумі 777 грн. 00 коп., які значаться за спадкодавцем згідно довідки № 157, виданої 20.11.2017. 15.01.2018 року [PERSON] подала до Першої Селидівської державної нотаріальної контори заяву щодо призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину будь-кому із спадкоємців до винесення рішення суду по суті у справі за її заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину спадкового майна. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.02.2019 року задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу, встановлено факт сумісного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , померлого [INFO] , у період з 2002 року по 11 липня 2017 року. Постановою Донецького апеляційного суду від 15.05.2019 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.02.2019 року залишено без змін. 12.08.2020 року [PERSON] подано заяву до Першої Селидівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі статті 1261 ЦК України на автомобіль марки «ВАЗ» модель 21112-125-51, рік випуску 2007, об`єм двигуна 1596, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований 07.09.2007 року Красноармійським МРЕВ ДАІ ГУМВС України в Донецькій області, що належить спадкодавцю згідно довідки № 31/5-1444-6754, виданої ТСЦ № 1444 від 25.07.2017 року. 12.08.2020 року державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки «ВАЗ» модель 21112-125-51, рік випуску 2007, об`єм двигуна 1596, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований 07.09.2007 року Красноармійським МРЕВ ДАІ ГУМВС України в Донецькій області, що належить спадкодавцю згідно довідки № 31/5-1444-6754, виданої ТСЦ № 1444 від 25.07.2017 року. Відповідно до постанови державного нотаріусу Першої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. від 12.08.2020 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 238636121 від 24.12.2020 року, відомості про право власності [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , внесено до реєстру 22.12.2020 року. У відомостях про реєстрацію до 01.01.2013 року зазначено: Реєстрова книга, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3008, 15.01.2003, реєстратор - Комунальне підприємство «Селидівське бюро технічної інвентаризації» Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, на спірні правовідносини щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу поширюється дія норм ЦК УРСР 1963року Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що договір дарування квартири [ADDRESS] було укладено 30.10.2002 року, та зареєстровано в КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» 15.01.2003 року із записом № 3008. Отже, оспорюваний договір укладено в період дії ЦК Української РСР. За змістом статей 128, 153 ЦК України 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 244 ЦК України 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України 1963 року передбачалося, що договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, що укладається між громадянами, повинен бути нотаріально посвідчений, крім випадків, коли продавець передає покупцеві майно разом з документом про його придбання в торговельній чи іншій організації. Недодержання цієї вимоги тягне за собою застосування правил, передбачених статтею 48 цього Кодексу. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на час укладення договору) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні на час виникнення спірних правовідносин визначався Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (далі - Тимчасове положення). Вказаний нормативний документ був спрямований на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності, діяв на всій території України і був обов`язковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності. Згідно із пунктом 9 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, Тимчасового положення (із змінами та доповненнями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28 січня 2003 року № 6/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2003 року за № 66/7387), договори відчуження нерухомого майна, які не підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, є підставою для здійснення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Таким чином, у період укладання оспорюваного договору дарування існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі ст. ст. 224, 227, 244 ЦК України 1963 року договір дарування житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст. 128 ЦК України 1963 року ), а відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення ст. 227 ЦК України 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Отже, договір дарування, укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Згідно зі ст.47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Частиною першою статті 59 ЦК України 1963 року передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири № 604 від 30.10.2002 року, не міг бути укладений Селидівською біржею нерухомості та зареєстрований КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», оскільки не відноситься до угод, які передбачені ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на час укладення договору), у зв`язку із чим, підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Натомість, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2018 року у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України», заява №5876/15, суд зауважив, що питання наявності «суспільного інтересу» у втручанні тісно пов`язане з пропорційністю втручання, тому суд розглянув його у контексті пропорційності (див. рішення у справі «Волчкова та Міронов проти Росії» (Volchkova and Mironov v. Russia), заяви №45668/05 та №2292/06, пункт 114, від 28 березня 2017 року). Суд вважав несуттєвим, що прокурор нібито не знав про договір 2002 року до 2011 року. Дійсно, після укладення заявником договору у 2002 році державні органи зареєстрували його право власності на придбане майно та ця інформація була доступною у відповідному реєстрі. Іншими словами, державі було відомо або мало бути відомо про договір 2002 року та реєстрацію права власності заявника на спірне майно задовго до 2011 року. Проте держава не реагувала наступні дев`ять років. Крім того, Суд зазначив, що сторони не заперечували, що законність права власності заявника була належним чином перевірена та підтверджена органами державної реєстрації. У зв`язку з цим Суд повторив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи (див. рішення у справі «Томіна та інші проти Росії» (Tomina and Others v. Russia), заява № 20578/08 та 19 інших заяв, пункт 39, від 01 грудня 2016 року). ЄСПЛ у рішенні від 24 червня 2003 року (заява № 44277/98) «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановив, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Отже, правовий висновок ЄСПЛ полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ЄСПЛ у рішенні від 2 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00) вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар». Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ майнове право особи може бути припинено в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Таким чином, надаючи оцінку доводам позивача щодо недійсності договору дарування, у зв`язку із відсутністю його нотаріального посвідчення, суд враховує той факт, що вищевказаний договір 15.01.2003 року було зареєстровано в КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» із записом № 3008, тобто державні органи зареєстрували право власності відповідача на придбане майно, визнавши вказану угоду, та ця інформація була доступною у відповідному реєстрі і [PERSON] більше ніж 18 років відкрито володіє квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відомості про право власності відповідача на вищевказану квартиру, знову ж таки на підставі запису в реєстровій книзі № 3008 від 15.01.2003 року, вчиненого КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстровим № 2256008914138. Поза увагою суду не залишається і той факт, що сам спадкодавець [PERSON] , проживаючи без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з 2002 року по 11 липня 2017 року, на протязі 15 років спільного проживання жодним чином не спростовував факту своєї добровільності щодо укладення вищевказаного договору, факт прийняття дарунку та реєстрацію права власності на квартиру відповідачем, не звертався до суду з приводу недійсності правочину. Поміж іншим, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу в підтвердження факту недобросовісності з боку відповідача [PERSON] щодо набуття права власності на вищевказане майно володіння квартирою. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Верченко О.О., до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають, оскільки договір дарування, хоча і укладено без його обов`язкового нотаріального посвідчення, натомість право власності відповідача на придбане майно було зареєстровано та визнано державним органами, відповідач на протязі 18 років, вільно та відкрито володіє, користується, розпоряджається своєю квартирою, несе витрати щодо її утримання та вказаний договір і його наслідки не оскаржувалися дарувальником за його життя. Щодо поданої відповідачем [PERSON] заяви про застосування позовної давності до заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним договору дарування від 30.10.2002 року, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Положеннями статей 71, 76 ЦК України 1963 року передбачався загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), який встановлювався в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні за змістом положення містяться у статях 256, 257, 261 ЦК України, якими передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, може бути підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») неодноразово наголошував на том, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, а також «дізналася» або «повинна була дізнатися», зазначених у статті 76 ЦК УРСР 1963 року, можна дійти висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пп.62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Верховний Суд в своїй постанові від 09.04.2020 року у справі № 10/Б-743 зазначив, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Натомість, як роз`яснено в абзаці третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх необґрунтованістю, суд вважає, що застосування наслідків пропуску строку позовної давності у суду відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed