Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.02.2019 р. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення заборгованості, в якому просив: стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на його користь заборгованість у вигляді відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 223253,51 грн., 3% річних у розмірі 46465,99 грн., а всього стягнути 269719,50 грн.; стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на його користь судовий збір у розмірі 2697,20 грн. та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 19936.75 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення заборгованості, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, у межах трудових відносин між позивачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» виник трудовий спір щодо незаконності Наказу № 162-П від 20.04.2015 р. про звільнення позивача з роботи. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовною заявою про скасування Наказу № 162-П, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 р. у справі №760/9748/15-ц та постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2018 р. № 14-249цс18, позовні вимоги були задоволені частково, а саме: скасовано наказ № 162-П від 20.04.2015 р. про звільнення [PERSON] з роботи та поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника юридичної служби ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.04.2015 р. до 10.10.2016 р. в розмірі 688695 грн. 94 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. 16.02.2017 р. ухвалою Апеляційного суду м. Києва, задоволено заяву про виправлення арифметичної помилки, а саме: виправлено арифметичну помилку в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 р. та вказано «… з ПАТ «АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 721862,60 грн.», замість «… з ПАТ «АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 688695,94 грн.». Рішення Апеляційного суду м. Києва набрало законної сили 10.10.2016 р., отже грошове зобов`язання повинно було бути виконане відповідачем 11.10.2016 р. Однак, як вказує позивач, на виконання рішення суду Головою Правління ПАТ «АБ «Укргазбанк» Шевченком К.Є. був виданий Наказ № 436-П лише 28.11.2018 р. про: скасування п. 8 Наказу № 162-П; поновлення на роботі [PERSON] з дати звільнення 20.05.2015 р.; виплату [PERSON] середній заробіток за період з 20.04.2015 р. до 10.10.2016 р. у розмірі 721862 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Згідно з п. 3 Наказу, грошове зобов`язання було виконане 28.11.2018 р., що, на думку позивача, є неналежним виконанням зобов`язання та вважається простроченим, оскільки був порушений строк виконання зобов`язання. Станом на 28.11.2018 р. відповідач сплатив основну суму боргу, проте 3% річних та суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання сплачено не було. Позивач посилається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, позивач вважає, що у відповідача виникла перед ним заборгованість у розмірі 269719,50 грн., з яких: сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 950116,11 грн., 3% річних складає 46465,99 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Період заборгованості позивач визначив: 11.10.2016 р. - 27.11.2018 р. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 11.02.2019 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 15.02.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» про стягнення заборгованості. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. 12.04.2019 р. до суду від представника ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У поданому відзиві представник ПАТ АБ «Укргазбанк» зазначив наступне. Так, згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 р. по справі №760/9748/15-ц, [PERSON] був поновлений на посаді заступника начальника юридичної служби та суд вирішив стягнути на його користь 688695,94 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.02.2017 р. по справі №760/9748/15-ц, була виправлена арифметична помилка щодо суми стягнення. Замість 688695,94 грн. суд вирішив стягнути 721862,60 грн. Згідно з даним рішенням Банком був виданий наказ від 28.11.2018 р. №436-П про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В цей день кошти були сплачені позивачу. В позові позивач на підставі ст. 625 ЦК України, просить стягнути індекс інфляції за час прострочки по сплаті 721862,60 грн. та 3% річних від цієї суми за період з 11.10.2016 р. по 27.11.2018 р. Однак, представник ПАТ АБ «Укргазбанк» вважає, що ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки ЦК України регулює цивільні правовідносини, а зобов`язання по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникло з трудових правовідносин після вирішення спору судом. При цьому, ні нормами ЦК України, ні нормами КЗпП України не передбачено виникнення цивільних обов`язків в разі наявності подібного рішення. Позивачем відповіді на відзив до суду подано не було. У поданому відзиві представник ПАТ АБ «Укргазбанк» просив здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, оскільки справа є достатньо складною, позивачем заявлено спірні вимоги, які ґрунтуються виключно на судовій практиці Верховного Суду. Крім того, позивачем невірно проведений розрахунок позовних вимог. Отже, для повного і всебічного дослідження обставин справи, доведення банком обґрунтованості своїх заперечень, правильної оцінки судом наданих доказів, представник ПАТ АБ «Укргазбанк» заявив клопотання про розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.08.2019 р., в задоволенні клопотання представника Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення заборгованості, - відмовлено. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 р., рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2016 р. - скасовано та ухвалено нове. Позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Визнано незаконним наказ №162-П від 20 квітня 2015 року про звільнення [PERSON] з роботи та поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника юридичної служби Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк». Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 688695 грн. 94 коп. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Встановлено, що 28.11.2018 р. ПАТ АБ «Укргазбанк» видано Наказ №436-П, яким: п. 1. Скасовано п. 8 наказу №162-П від 20 квітня 2015 року про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника юридичної служби 20 квітня 2015 року. п. 2. Поновлено на роботі [PERSON] на посаді заступника начальника юридичної служби з дати звільнення 20 квітня 2015 року. п. 3. Виплатити [PERSON] , заступнику директора юридичної служби, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.04.2015 по 10.10.2016, у розмірі 721862 грн. 60 коп., без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Звертаючись до суду з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення заборгованості, позивач [PERSON] посилається на те, що рішення Апеляційного суду м. Києва набрало законної сили 10.10.2016 р., отже грошове зобов`язання повинно було бути виконане відповідачем 11.10.2016 р. Однак, на виконання рішення суду Головою Правління ПАТ «АБ «Укргазбанк» Шевченком К.Є . був виданий Наказ № 436-П лише 28.11.2018 р. Згідно з п. 3 Наказу, грошове зобов`язання було виконане 28.11.2018 р., що, на думку позивача, є неналежним виконанням зобов`язання та вважається простроченим, оскільки був порушений строк виконання зобов`язання. Станом на 28.11.2018 р. відповідач сплатив основну суму боргу, проте 3% річних та суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання сплачено не було. Позивач посилається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, позивач вважає, що у відповідача виникла перед ним заборгованість у розмірі 269719,50 грн., з яких: сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 950116,11 грн., 3% річних складає 46465,99 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Період заборгованості позивач визначив: 11.10.2016 р. - 27.11.2018 р. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Таким видом доходу визначено, зокрема, заробітну плату (грошове забезпечення). Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм права свідчить, що трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, зокрема, і щодо заборгованості із заробітної плати, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - нормами трудового права, зокрема Кодексом законів про працю України. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.01.2019 р. по справі №296/1390/18 (провадження № 61-31178св18), від 28.08.2019 р. по справі №753/10967/16-ц (провадження № 61-27011св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Спірні правовідносини регулюються нормами трудового права, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Законом України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у звязку з порушення строків їх виплати», а не цивільного законодавством, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, на трудові правовідносини не поширюється. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також варто зауважити, що заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, нараховування інфляційних втрат саме на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу суперечить положенням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». У відповідності до положень статті 1 зазначеного Закону, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст. 2 Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Проте як вбачається із позовної заяви, позивач нараховує інфляційні втрати саме на середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що суперечить положенням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оскільки, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості у вигляді відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за прострочення зобов`язання з виплати належних йому грошових сум у зв`язку зі звільненням, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed