Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство „Дельта Банк (далі ПАТ „Дельта Банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 23 липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» (права вимоги які за договором купівлі-продажу придбав ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0415/0708/55-033 відповідно до умов якого [PERSON] був наданий кредит у сумі 22000 доларів США з розрахунку 11,9% річних в іноземній валюті за користування кредитом на строк до 23.07.2018 року. Позичальник [PERSON], в свою чергу, прийняв на себе зобовязання повернути кредитні кошти шляхом щомісячного погашення відповідної частини кредиту та сплати відсотків у розмірі 11,9% річних згідно графіку. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ „Сведбанк (права вимоги які за договором купівлі-продажу придбав ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] 23 липня 2008 року був укладений договір поруки № 0415/0708/55-033 Р-1, за умовами якого [PERSON] поручається перед Банком за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором у тому же обсязі, що і боржник у випадку невиконання ним зобовязань, як солідарні боржники. У звязку з порушенням [PERSON] умов кредитного договору, станом на 28 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 260685,89 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом 236722,07 гривень, сума заборгованості за процентами 23963,83 гривень, які просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку, судові витрати стягнути з відповідачів. Представник позивача в судове засідання не зявився, в письмовій заяві просив розглядати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала частково та пояснила, що згідно Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93, всі розрахунки на території України повинні здійснюватись виключно в національній валюті України. Тому суму в доларовому еквіваленті не визнає, вважає, що в гривні заборгованість банку вони вже переплатили, оскільки на її думку заборгованість за кредитом необхідно нараховувати згідно курсу НБУ на час укладання кредитного договору. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, у судове засідання не зявився. Заслухавши пояснення відповідачки [PERSON], дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що, позовні вимоги ПАТ «Дельт Банк» підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено матеріалами справи, 23 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0415/0708/55-033, за яким останній отримав кредит у розмірі 22 000 доларів США та прийняв на себе зобовязання повернути його в строк до 23 липня 2018 року і сплачувати відсотки у розмірі 11,9% річних за користування ним у строки, встановлені цим договором. Як поручитель по виконанню [PERSON] своїх договірних зобовязань по кредиту виступила [PERSON], з якою ВАТ «Сведбанк» 23 липня 2008 року уклав договір поруки № 0415/0708/55-033 Р-1. За умовами цього договору [PERSON] (поручитель) взяла на себе зобовязання перед ВАТ «Сведбанк» (кредитором) відповідати за зобовязаннями [PERSON] (позичальника), які виникають з умов кредитного договору № 0415/0708/55-033 від 23 липня 2008 року, в повному обсязі цих зобовязань. ПАТ «Сведбанк» є правонаступником ВАТ «Сведбанк». Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у звязку з чим грошове зобовязання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч.1 ст. 192 ЦК України, відповідно якої законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК України, зобовязання повинно бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобовязаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п.3 ч.1 та у п.п. 3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. При цьому, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Натомість, приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч.1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобовязань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. В Постанові Верховного Суду України за № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року, зазначено, що вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України було видано Відкритому акціонерному товариству «Сведбанк» банківську ліцензію № 38 від 7 грудня 2007 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Позивач ПАТ «Дельта Банк», як покупець придбав, а ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», як продавець, продав за договором купівлі-продажу від 25.05.2012 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1306, 1307 право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором № 0415/0708/55-033. Таким чином відповідно до зазначеного Договору про право вимоги ПАТ «ДельтаБанк» набув право вимоги по кредитному договору № 0415/0708/55-033 від 23.07.2008 року, що укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості станом на 28.07.2015 року загальна сума заборгованості за Кредитним договором № 0415/0708/55-033 складає: 11815,91 доларів США, що згідно курсу НБУ (100 доларів США -2206-2278) складає :260685,89 гривень, в тому числі: - заборгованості за кредитом в розмірі 236722,07 гривень; - заборгованість за відсотками в розмірі 23963,83 гривень. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тому належним виконанням зобовязань за Кредитним договором є оплата кредиту, відсотків, комісії в тому розмірі, в ті терміни, і в тій валюті, як було передбачено договором. Згідно п.1 ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Крім того, частиною 2 ст.553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. У відповідності до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Частиною 4 ст.559 цього Кодексу встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязання не предявить вимогу до поручителя. Свої зобовязання за кредитним договором по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів відповідач не виконав у повному обсязі, у звязку з чим виникла заборгованість складає 260685,89 грн., яка підлягає стягненню з нього та з відповідачки [PERSON], як поручителя за договором поруки. Крім того, відповідно до вимог\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі\~2606,85 грн. в рівних частках, тобто по 1303,43 грн. з кожного.

Outcome: approved