Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.09.2018 року звернулася у суд із позовом до відповідачів - [PERSON] та Славської селищної ради Сколівського району Львівської області, із залученням до участі у справі третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визначити їй додатковий строк тривалістю три місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, котра відкрилася після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді від 02.05.2018 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) одного із відповідачів, який не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого засідання від 28.02.2019 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Судовий розгляд справи по суті відбувався у судових засіданнях 03.09.2019 року та 29.10.2019 року. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] у с. Хащованя Сколівського району Львівської області у віці 87 років помер батько позивача, третіх осіб на стороні позивача та відповідача [PERSON] - [PERSON] .. На момент смерті він володів на праві особистої власності житловим будинком, розташованим у по [ADDRESS] . Даний будинок у складі спадкового майна покійний заповів своїм двом дітям, а саме дочці [PERSON] (позивачу по справі) та сину [PERSON] (відповідачеві у справі) у рівних частинах, про що 14.05.2007 року у Волосянківській сільській раді Сколівського району Львівської області склав заповіт. Даний заповіт до дня смерті спадкодавця [PERSON] не змінений і не скасований. Зміст батькового заповіту відповідач [PERSON] приховав від своїх брата та сестер, умисно повідомивши про наявність у такому лише його як спадкоємця. Позивач, випадково дізнавшись у червні 2018 року про правдивий зміст вищевказаного заповіту та те, що вона також є спадкоємцем, з метою прийняття спадщини, звернулася до відповідача [PERSON] як того із спадкоємців, який вважається таким, що прийняв спадщину, а також у Сколівську державну нотаріальну контору Львівської області. Однак, відповідач [PERSON] відповідної згоди на прийняття спадщини позивачкою як однією із спадкоємиць за заповітом батька не надає, як і не надає їй оригінал правовстановлюючого документа на нерухоме майно, котрим володів батько. З огляду на вказане, позивач була змушена звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивач у підготовче засідання та судові засідання щодо розгляду справи по суті з`явилася, а також забезпечила явку її належним чином уповноваженого представника - адвоката Маципура Г.І., обоє вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі, просили таку задовольнити. При цьому, позивач за її згодою на допит як свідка, надавала пояснення у справі, будучи приведеною до присяги. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору у справі на стороні позивача - [PERSON] у судовому засіданні щодо розгляду справи по суті 03.09.2019 року позов [PERSON] підтримала, вважає його підставним та обґрунтованим. При цьому, зазначена третя особа за її згодою на допит як свідка, надавала пояснення у справі, будучи приведеною до присяги. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору у справі на стороні позивача - [PERSON] у підготовче та судові засідання щодо розгляду справи по суті не з`явився, однак 27.10.2018 року надіслав на адресу суду заяву (надійшла до суду 31.10.2018 року, вх. № 5287), у котрій позов [PERSON] підтримав, вважає його підставним та обґрунтованим, а розгляд справи просив проводити без його участі. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання та судові засідання щодо розгляду справи по суті не з`явився, однак забезпечив явку свого уповноваженого представника - адвоката Олексишина І.Б., який проти позову заперечив повністю з тих підстав, що (зі слів свого довірителя) позивачці було добре відомо про наявність заповіту батька, складеного на її користь та користь відповідача [PERSON] , оскільки саме вона доставляла батька у Волосянківську сільську раду Сколівського району Львівської області для можливості складення та посвідчення цього заповіту. Тому твердження позивачки про те, що їй не було відомо про наявність заповіту як і про зміст цього заповіту, на переконання зазначеного представника, є надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що позивачка, котра після заміжжя зареєстрована та проживає у м. Львів, пропустила строк на прийняття спадщини після смерті батька та вважається такою, що не прийняла спадщини, натомість усю спадщину прийняв відповідач [PERSON] , оскільки на момент відкриття спадщини був зареєстрованим та проживав з батьком в одному будинку, де й він проживає по даний час. Тому просить у позові [PERSON] відмовити за безпідставністю. Однак, у випадку, якщо суд дійде переконання про протилежне, то просить у позові відмовити за спливом позовної даності, про що 03.09.2019 року у судовому засіданні подав письмову заяву (а. с. 116). Відзиву на позовну заяву у запропоновані судом строки та порядку зазначеним відповідачем не подано. Належним чином уповноважений представник відповідача Славської селищної ради Сколівського району Львівської області - спеціаліст другої категорії юридичного відділу Хрипта Р.М. у підготовче засідання з`явився, проти позову [PERSON] не заперечував, вважає його підставним та обґрунтованим, у зв`язку з чим відзиву на позовну заяву у запропоновані судом строки та порядку не подавав. У подальшому зазначеним відповідачем 30.07.2019 року надіслано на адресу суду заяву (надійшла до суду 08.08.2019 року, вх. № 3475), у котрій відповідач просив проводити розгляд справи по суті без участі його уповноваженого представника. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіряючи порушення здійснення позивачем права на спадкування, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] , після смерті якого позивач має намір прийняти спадщину за заповітом і просить визначити їй додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 07.06.2018 року Сколівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області (копія міститься у справі, а. с. 4). Вказаний день смерті [PERSON] , у відповідності із ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є часом відкриття спадщини після його смерті. За життя спадкодавець [PERSON] у Волосянківській сільській раді Сколівського району Львівської області 14.05.2007 року склав заповіт (копія міститься у справі, а. с. 7, 136), яким все своє майно заповів у рівних частинах своєму синові - [PERSON] (відповідачеві у справі) та своїй дочці - [PERSON] (позивачеві у справі). Зазначений заповіт до дня смерті спадкодавця [PERSON] ним не змінювався та не скасовувався. У свою чергу, наявним у справі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, виданим 15.02.1990 року виконавчим комітетом Сколівської районної Ради народних депутатів та зареєстрованим у встановленому на час його видачі порядку Стрийським МБТІ за реєстровим № 65 (копія міститься у справі, а. с. 6, 135), підтверджується право особистої власності спадкодавця [PERSON] на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] . В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Враховуючи наявність складеного спадкодавцем [PERSON] заповіту, який до дня його смерті ним не змінювався та не скасовувався, спадкування у даному випадку здійснюється за заповітом. Здійснення права на спадкування у повній мірі залежить від приняття спадкоємцями спадщини у порядку, визначеному главою 87 (ст. ст. 1268-1287) ЦК України. Так, в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом і не заперечувалося сторонами, на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] разом з ним у його ж житловому будинку, що по [ADDRESS] , постійно проживав спадкоємець за заповітом [PERSON] , де він проживає й по даний час. Спадкоємець [PERSON] також протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявив про відмову від спадщини після смерті батька. У свою чергу інший спадкоємець за заповітом - [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] разом з ним у його ж житловому будинку, що по [ADDRESS] , постійно не проживала, так як з 17.11.2000 року постіно проживала та проживає надалі у [ADDRESS] . При цьому, спадкоємець [PERSON] також протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявила про відмову від спадщини після смерті батька. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що позивач, як спадкоємець, яка бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем, до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк не подавала. Відповідно до ч. ч. 1 та ч. 2 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 вказаного Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Таким чином, позивач як спадкоємець, що пропустила строк для прийняття спадщини після смерті батька, у подальшому може подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини лише за згоди відповідача [PERSON] як спадкоємця, що вважається таким, який прийняв спадщину після смерті батька і протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявив про відмову від неї. Однак, як встановлено судом, відповідач [PERSON] , який ще не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, тобто ще не узаконив своє право на спадкове майно (а. с. 58), своєї згоди у встановленому законом порядку на прийняття позивачем поряд з ним спадщини після смерті батька не надає. В силу ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За таких обставин, беручи до уваги також наявність підтвердження документально права спадкодавця на нерухоме майно, на переконання суду, позивачем вірно обрано спосіб захисту своїх спадкових прав - подання даного позову до суду про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Щодо поважності причини пропуску позивачем як спадкоємцем строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті батька, то суд звертає увагу на таке. Як роз`яснюється у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання при визначенні особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Учасниками справи не заперечувалося про наявність тривалих неприязних відносин між позивачем та відповідачем [PERSON] , як рідними братом та сестрою. З показань допитаних у порядку ст. 230-232, 234 ЦПК України за їх згодою як свідків позивача та третьої особи у справі [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача та відповідача [PERSON] , встановлено, що вперше питання щодо спадкування після смерті батька постало між усіма дітьми (двома синами та двома доньками) невдовзі після його похорону у лютому 2010 року, на що відповідач [PERSON] ствердив про наявність у його розпорядженні заповіту батька від 14.05.2007 року, складеного останнім виключно на його користь. При цьому, зазначений відповідач ознайомитися із змістом цього заповіту можливості не дав, а у всіх решту дітей як ймовірних спадкоємців не виникало сумніву у наявності такого та правдивості тверджень брата щодо змісту заповіту, оскільки саме [PERSON] постійно проживав з батьком до дня смерті та допомагав йому по господарству. Тому усі, у тому числі й позивач у справі, повірили братові й більше до питання щодо спадкування не поверталися. У кінці червня 2018 року позивач у справі, за порадою сестри, прийняла рішення звернутися до органу місцевого самоврядування в особі Волосянківського старостинського округу, куди входить також й с. Хащованя, за консультацією з приводу можливого виділення Славською селищною радою їй земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Там, під час розмови з посадовими особами вона дізналася про наявність заповіту батька, що був складений не лише у користь відповідача [PERSON] , але й на її користь, у рівних частинах, та отримала відповідь про необхідність скористатися своїм правом на оформлення спадщини на половину вже існуючого житлового будинку, а не вживати заходів щодо отримання землі для будівництва нового будинку. Одночасно вона як спадкоємець отримала копію батькового заповіту. Після цього, позивачем вживалися заходи для прийняття спадщини, однак, отримавши відмову брата від надання письмової згоди на це, позивач невідкладно, а саме у вересні 2018 року, скориставшись правовою допомогою, звернулася до суду. Отже, беручи до уваги наявність між позивачем та відповідачем [PERSON] тривалих неприязних відносин, суд вважає спроможними та надає віри показанням позивача та третьої особи [PERSON] , допитаних як свідків, щодо введення в оману зазначеним відповідачем позивача та їх сестру з братом про зміст батькового заповіту і, як наслідок, необізнаність позивача із заповітом аж до червня 2018 року. Наданням віри таким показанням сприяє й подання обома третіми особами у справі (братом та сестрою) позивача та відповідача [PERSON] письмових заяв про підставність позовних вимог [PERSON] з проханням їх задовольнити (а. с. 30, 33). При цьому, враховуючи встановлення судом обставини щодо введення відповідачем [PERSON] в оману своїх рідних брата та сестер щодо змісту заповіту і неявки безпосередньо відповідача у судові засідання для надання ним пояснень особисто та згоди для допиту як свідка, суд не приймає до уваги твердження представника останнього (зі слів свого довірителя) як на підставу заперечень проти позову щодо обізнаності позивача з цим заповітом, оскільки такі твердження відповідача [PERSON] також можуть бути спрямованими на ведення в оману та не встановлення судом істини у справі, вони не узгоджуються із дослідженими у справі доказами. Наведені вище встановлені судом обставини щодо умислу відповідача [PERSON] та необізнаності позивача як спадкоємця після смерті батька із змістом заповіту, у котрому, поряд із вищевказаним відповідачем, вона також значиться спадкоємцем, суд вважає поважною причиною для встановлення позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька за цим заповітом. Такі обставини, на переконання суду, безперечно свідчать про поважність причин пропуску позивачем терміну на прийняття спадщини після смерті свого батька, в якого на це була відповідна воля. Суд, дотримуючись принципу верховенства права, одним з проявів якого є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства, переконаний, що норми чинного ЦК України щодо здійснення права на спадкування не допускають дій з боку відповідача щодо можливості у спосіб, у котрий він діяв, фактично усунути позивача від спадкування, а, особливо, коли позивач значиться у заповіті спадкоємцем і на це була воля заповідача. За таких обставин, суд вважає, що позиція сторони відповідача [PERSON] не узгоджується з приписами ст. ст. 2, 4, 10 ЦПК України, котрі визначають справедливість як одну із загальних засад цивільного судочинства. Таким чином, зважаючи на усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, що буде у повній мірі справедливим по відношенню до позивача і забезпечить дотримання принципу верховенства права. Щодо поданої уповноваженим представником відповідача [PERSON] заяви про застосування строків позовної давності, то, на переконання суду, передбачені ст. 267 ЦК України наслідки спливу позовної даності не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у даному конкретному випадку, оскільки початок перебігу позовної давності, в силу положень ст. 261 ЦК України, слід рахувати з дати, коли позивач довідалася про порушення свого права щодо спадкування, котра співпадає із датою про обізнаність із змістом батькового заповіту, тобто з червня 2018 року, а не з дати смерті спадкодавця, як про це помилково вказує представник відповідача.

Outcome: approved