Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач 27.09.2017р. звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1200 грн. Ухвалою суду від 24.04.2018 р. скасовано заочне рішення та призначено у даній справі підготовче засідання. 17.05.2018 р. позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 3885 грн. та стягнути в її користь витрати на правову допомогу у сумі 2100 грн. Заявлений позов обгрунтовувала тим, що вона з відповідачем у 2012 р. розірвала шлюб. В даному шлюбі народився син [PERSON] [INFO], який на даний час є малолітнім та перебуває на її утриманні. Відповідач зовсім не цікавиться вихованням дитини, і коштів на її утримання не надає, хоча має таку можливість, оскільки офіційно працює у [PERSON], отримує значний дохід, є фізично здоровим, іншої сім'ї та утриманців не має. Позивач у судове засідання не зявилась, у поданій суду заяві просила справу розглянути в її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити. Відповідач у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві представник відповідача позов визнав частково, відповідач згідний сплачувати аліменти на утримання сина у сумі 1000 грн., просив справу розглянути в його відсутності та відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що у шлюбі сторін народився син [PERSON], [INFO]. Сторони разом не проживають, малолітній син проживає разом з матір'ю. Відповідач не надає матеріального утримання дитині. Зміст спірних правовідносин полягає у порушенні прав малолітньої дитини сторін на належне утримання з боку батька, який проживає окремо від сім'ї. Відповідачем, який не виконує батьківського обов'язку щодо утримання своєї малолітньої дитини, порушено права дитини на належний рівень життя, необхідний для її гармонійного всебічного розвитку. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності з вимогами\~ст.180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог ч.2\~ст.182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1\~ст.184 СК України\~передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд у відповідності з вимогами ч.1\~ст.182 СК України\~враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини сторін, зокрема те, що дитина здорова, перебуває на утриманні матері; стан здоров'я відповідача, що є задовільним, та матеріальне становище відповідача, розмір його доходу невідомий, інших дітей та непрацездатних утриманців не має. Позивач не надала суду належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин, на які посилалась у заяві про збільшення позовних вимог, а саме, що відповідач офіційно працевлаштований у [PERSON] та отримує значний дохід. З урахуванням викладеного суд визначає до стягнення щомісячний розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З відповідача слід стягнути у користь позивача 2100 грн. судових витрат на правничу допомогу згідно наданої квитанції (а.с.78) та судовий збір у дохід державного бюджету. На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 27 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.),ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст. 180, 181 ч.3, 182, 184\~СК України,\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved