Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] комітету Металургійної районної у місті ради про визнання права постійного користування житловим приміщенням, укладення договору найма житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу № 229 від 19.06.1992 р. їй, [PERSON], був виданий службовий ордер на користування квартирою № 14 у будинку № 4 по вул. Постишева (зараз [PERSON]) у м. Кривому Розі. Згідно довідки № 1021 від 29.03.2017 року у вищезазначеній квартирі постійно мешкає позивач [PERSON] з дня її реєстрації, тобто з 26.11.1992 року. У 2010 році позивач звернулась до відповідача (виконком Дзержинської районної у місті ради) з заявою про переоформлення договору найму вищезазначеної квартири з квартири, яка мала статус службової на квартиру з постійним правом користування житловим приміщенням. На підставі цього звернення Рішенням виконкому Дзержинської районної у місті ради від 22.04.2010 року № 96 квартира [ADDRESS] ([PERSON]) була виключена із числа службових. Цим же рішенням було скасоване вищезазначене рішення виконкому Дзержинської районної ради від 19.06.1992 року № 229 в частині виділення [PERSON] службового житлового приміщення за вказаною адресою без надання права постійного користування. 17.09.2014 року рішенням виконкому Дзержинської районної у місті ради № 368 позивачу, [PERSON], на її думку, будо незаконно відмовлено в передачі двокімнатної квартири [ADDRESS] в приватну спільну часткову власність на тій підставі, що відповідно до зазначеного вище рішення виконкому №96 від 22.04.2010 року квартиру було виключено із числа службових без надання права постійного користування жилим приміщенням. Однак, позивач не погоджується з таким рішенням та вважає, що малось на увазі скасування рішення № 229 від 19.06.1992 року в частині передачі [PERSON] квартири без надання права постійного користування жилим приміщенням, тобто в 1992 році [PERSON] отримала квартиру без права постійного користування нею, а не в 2010 році їй відмовили у праві постійного користування цією квартирою. Позивач вважає, що зазначеними вище рішенням відповідача № 368 були грубо порушені її житлові права, гарантовані Конституцією України та ЖК України, зокрема право постійного користування жилим приміщенням, яке вона здійснювала фактично з 1992 року та продовжує здійснювати по день винесення судового рішення. Отже, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом з вимогою про визнання за нею права постійного користування житловим приміщенням з метою подальшого укладення договору найму квартири. Також позивачем зазначено, що з 26.07.2016 року вона є пенсіонером за віком, а відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено пенсіонерів по старості. Позивач та її представник у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] комітету Металургійної районної у місті ради в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, однак надав до суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що в 2014 році [PERSON] зверталася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з питання відмови в приватизації квартири [ADDRESS]. 17.09.2014 року виконкомом Дзержинської районної у місті ради прийнято рішення № 368 про відмову в приватизації спірної квартири. У зв'язку з чим, відповідач вважає, що оскільки приватизація житла виникає виключно на підставі права постійного користування, а позивачу спірна квартира надавалась не на постійній основі, а на тимчасових засадах, пов'язаних з її роботою у КЖП № 7, то остання завжди займала службову квартиру на умовах службового користування. Крім того, в своїх запереченнях відповідач послався на ст. 61 ЦПК України і вважає, що обставини, встановлені Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 23.04.2015 року в частині позбавлення позивача права користування житлом, не потребують доказування. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, в тому числі заперечення відповідача на позовну заяву, прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав: Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної рад народних депутатів м. Кривого Рогу № 229 від 19.06.1992 р. позивачу [PERSON] був виданий службовий ордер на користування квартирою № 14 у будинку № 4 по вул. Постишева (зараз - [PERSON]) у м. Кривому Розі. Згідно довідки № 1021 від 29.03.2017 року у вищезазначеній квартирі постійно мешкає позивач [PERSON] з дня її реєстрації, тобто з 26.11.1992 року. Отже, з 26.11.1992 року [PERSON] являється основним та єдиним наймачем вищезазначеного житлового приміщення, з іншими членами сім'ї договори найму не укладались. У 2010 році позивач звернулась до відповідача (виконком Дзержинської районної у місті ради) з заявою про переоформлення договору найму вищезазначеної квартири з квартири, яка мала статус службової на квартиру з постійним правом користування житловим приміщенням. Так, п. 2 витягу з рішення виконкому Дзержинської районної у місті ради від 22.04.2010 року № 96, квартира [ADDRESS] ([PERSON]) була виключена із числа службових. Цим же рішенням було скасоване вищезазначене рішення виконкому Дзержинської районної ради від 19.06.1992 року № 229 в частині виділення [PERSON] службового житлового приміщення за вказаною адресою без надання права постійного користування. 17.09.2014 року рішенням виконкому Дзержинської районної у місті ради № 368 позивачу [PERSON] будо відмовлено в передачі їй двокімнатної квартири [ADDRESS] в приватну власність. Мотивуючи зазначене рішення голова районної у місті ради зазначив, що підстави для передачі квартири у постійне користування сім'ї [PERSON] відсутні, оскільки відповідно до зазначеного вище рішення виконкому №96 від 22.04.2010 року квартиру було виключено із числа службових без надання права постійного користування жилим приміщенням. Однак, суд, з такими доводами погодитись не може, оскільки в рішенні № 96 вказано про скасування рішення № 229 від 19.06.1992 року в частині передачі [PERSON] квартири без надання права постійного користування жилим приміщенням, тобто в 1992 році [PERSON] отримала квартиру без права постійного користування нею, а не в 2010 році рішенням № 96 їй відмовили у праві постійного користування цією квартирою, як про це зазначено в рішенні № 368 від 17.09.2014 року. Так, дійсно в 2010 році вказаним рішенням спірну квартиру позбавили статусу «службової», виключивши її з числа службових квартир, але ж ніяк не позбавляли особисто [PERSON] права постійного користування цією квартирою, якою вона фактично користувалась з 1992 року по день винесення цього судового рішення. Відповідно до довідки № 131 від 03.06.2014 року ордер на квартиру по вул. Постишева № 14 у будинку № 4 відсутній . Відповідно до ст.ст. 9, 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З 26.07.2016 року позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії ААЇ № 231892. Згідно ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Однак, відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено пенсіонерів по старості. Таким чином, враховуючі, що позивач є пенсіонером за віком та безперервно проживає, а відповідно й фактично користується спірною квартирою з 1992 року по сьогоднішній день, її не може бути виселено зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення в порядку ст. 124 ЖК України, а її право постійного користування спірною квартирою підлягає захисту судом. Такий висновок суду ґрунтується на практиці Верховного Суду України, рішення якого відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Так, Постановою Верховного Суду України від 05.07.2017 року № 6-798цс17 встановлено, що: «відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, пенсіонерів по старості. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 зазначено, що оскільки в силу статті 125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з'ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Аналізуючи норми статей 124, 125 ЖК Української РСР слід дійти висновку, що зазначені норми права підлягають застосуванню до житлових правовідносин, одним із субєктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Таким чином, закріплені в статтях 125 та 124 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з службового приміщення громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. У правовідносинах, які розглядаються судом, позивачка [PERSON] є пенсіонером по старості, перебувала у трудових відносинах з підприємством, яким було надано спірне житло у службове користування та не забезпечена іншим житлом, а тому житлові права [PERSON] підлягають захисту судом саме шляхом застосування вказаних правових норм та визнання за нею права постійного користування спірною квартирою. На підставі викладеного і

Outcome: approved