Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.06.2016 звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серія І-СМ № 033773, зареєстрованого за № 219 від 21.12.2001 року належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3, 42 га, що розташована в межах території Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області. 20 вересня 2006 році між ним та відповідачем ТОВ «Кириківське» укладений договір оренди земельної ділянки за № 188, зареєстрований у Великописарівському відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель зроблено запис від 24.01.2007 за № 040762804059. Після укладання договору він не отримував примірник цього договору, а отримав його у 2014 році, з якого дізнався, що договір укладено строком на пятнадцять років, хоча при підписанні договору сторони домовлялися укласти договір на пять років. З тексту договору оренди земельної ділянки вбачається, що в його пункті 6 внесені виправлення в терміні дії договору, а саме виправлено з пяти років на пятнадцять. Своєї згоди на укладення договору строком на 15 років він не надавав. Крім того, орендна плата у розмірі 1, 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки суперечить вимогам Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток /паїв/ від 02.02.2002 № 92/2002. Тому прохає визнати указаний договір недійсним з підстав, визначених частинами 1-3, 5, 6 статті 203 та статтею 215 ЦК України та зобовязати відповідача повернути йому спірну земельну ділянку. В судове засідання представник позивача ПП «Юридична компанія «Право груп» [PERSON], що діє на підставі довіреності, надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі /Т.1 а.с.231-232/. В матеріалах цивільної справи містяться додаткові письмові пояснення представника позивача ПП «Юридична компанія «Право груп» [PERSON], в яких вона крім обставин, викладених у позовній заяві, вказує, що строк позовної давності на дані правовідносини не розповсюджується, оскільки договір оренди земельної ділянки /земельного паю/ № 186 від 20.09.2006 станом на сьогоднішній день залишається дійсним, хоча і не з власної волі орендодавця. Поява цього договору оренди землі стала результатом порушення зацікавленими посадовими особами відповідача вимог діючого законодавства, яке регулює правовідносини у сфері оренди землі, а саме Земельного Кодексу України, Цивільного Кодексу України та Закону України «Про оренду землі» /Т.1 а.с.218-219/. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності /Т.1 а.с.41/, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала письмове заперечення та заяву про застосування строку позовної давності /Т.1 а.с.44-45, 52/ та пояснила, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки між ним та ТОВ «Кириківське» 20.09.2006 укладений договір оренди земельної ділянки /земельного паю/, який був 24.01.2007 зареєстрований у Великописарівському відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за № 040762804059 в державному реєстрі земель. Строк дії договору визначений пунктом 6 на 15 років. Умови договору ТОВ «Кириківське» виконуються. З 2011 по 2016 рок ТОВ «Кириківське» виплачує щорічно позивачу орендну плату у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельного паю. Від укладання додаткової угоди про збільшення розміру орендної плати до 6% позивач відмовився, хоча йому направлялося письмове повідомлення з цього приводу. Не погоджуючись з позовними вимогами, вказує, що коли б договір був укладений на 5 років, то його термін дії закінчився б ще у січні 2012 року. Автоматичної пролонгації договором оренди не передбачено. Позивач фактично знав про те на який термін укладено договір, оскільки отримав свій примірник оригіналу договору і щороку з 2006 по 2016 рік отримував орендну плату, яка видається особисто або за довіреністю. Позивач вказує, що тільки у 2014 році отримав оригінал свого примірника договору оренди землі. Ці твердження є неправдивими і нічим не підтверджуються, так як в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази його звернення до відповідача для отримання свого екземпляру примірника договору, а також вжиття ним інших заходів для ознайомлення з його текстом та умовами. У позивача відсутні претензії з приводу виплати йому орендної плати відповідачем за договором оренди земельної ділянки. Вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності на подання позову про визнання недійсним договору оренди, укладеного між ТОВ «Кириківське» та [PERSON], а тому є підстави для застосування строку позовної давності, про що в судовому засіданні 29.06.2017 подана відповідна письмова заява. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Великописарівському районі проти позовних вимог не заперечує, прохає розглядати справу без його участі /Т.1 а.с.106, 199, 233/. Суд з урахуванням думки представника відповідача, який не заперечує проти розгляду справи без участі представників позивача та третьої особи, вважає за можливо провести судовий розгляд без їх участі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 3, 42 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кириківської селищної ради відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія І-СМ № 033773 /Т.1 а.с.17/. 20 вересня 2006 року між [PERSON] та ТОВ «Кириківське» укладено договір оренди земельної ділянки /земельного паю/, який зареєстрований 24 січня 2007 року у Великописарівському відділенні Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що в державному реєстрі земель зроблено запис № 040762804059 /Т.1 а.с.7-8/. Відповідно до умов договору орендодавець [PERSON] передає орендарю /відповідачу/ належну йому на праві власності земельну ділянку площею 3, 42 га, з яких 2, 66 га ріллі, 0,76 га сінокосу. Ці обставини сторонами не оспорюються. Поряд з іншим, зі змісту договору оренди земельної ділянки слідує, що він укладений на 15 років з дня набрання ним чинності /п. 6 Договору/ /Т.1 а.с.7/. Однак, у позовній заяві [PERSON] вказує, що цей договір укладався на 5 років, а про виправлення цифри на «15» дізнався лише у 2014 році, отримавши його примірник. Та обставина, що при укладанні договору сторони погодили строк його дії на 5 років, підтверджується актом визначення меж та закріплення меж земельної ділянки в натурі та актом приймання-передачі земельної ділянки, що надається в оренду, які підписані сторонами та в яких зазначено, що земельна ділянка передається в оренду строком на 5 років /Т.1 а.с.110-112/. Крім того, вказана обставина підтверджується висновком судово-технічної експертизи документів № 9037/9293 від 07.06.2017, яким встановлено, що у первинний зміст наданих на дослідження трьох екземплярів договору № 188 оренди земельної ділянки /земельного паю/ від 20.09.2006, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Кириківське», у пункті 6 /«Строк дії договору»/ проводилися зміни первинного змісту шляхом дописування цифр «1» до цифр «5» /Т.1 а.с. 168-186/. В жодному примірнику договору немає підпису позивача, який би засвідчував виправлення строку дії договору оренди на 15 років. У книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 4059 від 24.01.2007 зазначено про реєстрацію договору оренди земельної ділянки [PERSON] з ТОВ «Кириківське», який укладений строком на 15 років /Т.2 а.с.2-7/. Наведені дані у всій їх сукупності та взаємозвязку вказують на те, що в дійсності договір оренди земельної ділянки укладався на 5 років, а дописка цифри «1» була здійснена після його підписання, до моменту державної реєстрації, оскільки у записі від 24.01.2007 вказано вже пятнадцятирічний строк даної угоди. З платіжних відомостей та видаткового касового ордеру слідує, що [PERSON] продовжував після закінчення пятирічного строку дії договору отримувати орендну плату у 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роках /Т.1 а.с.46-50, 215/. 25.02.2015 [PERSON] було направлено повідомлення адміністрацією ТОВ «Кириківське» про необхідність укладання додаткової угоди для отримання орендної плати в розмірі 6 відсотків від нормативної грошової оцінки відповідно до договору, який діє до 2022 року /Т.1 а.с. 51/. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є орендодавцем ТОВ «Кириківське». Договори оренди земельних ділянок /земельних паїв/ укладалися у 2006 році на 5 років. Коли отримали копії договорів оренди, то строк його був вказаний 15 років. Умови договору виконуються. Представник позивача ПП «Юридична компанія «Право груп» [PERSON] заявила клопотання про допит в якості свідка позивача [PERSON] та [PERSON] /Т.1 а.с. 83,86/. [PERSON] та [PERSON] неодноразово викликалися особисто та через представника позивача в судове засідання для допиту в якості свідків, були повідомлені належним чином, проте в судові засідання повторно не прибули, про причини своєї неявки суд не повідомили /Т.1 а. с. 235- 236, 245,247/. Відповідно до ст. 93 Земельного Кодексу України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір укладається у письмові формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ст.ст.13,14 Закону України «Про оренду землі»). Умови договору оренди землі визначені ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції 2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення угоди) істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (ст. 19 Закону України «Про оренду землі»). Із тексту статті 33 Закону України «Про оренду землі» /в редакції 2011 року/ слідує, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважно право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобовязаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідальність вимогам закону, узгоджує з орендарем істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі, укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки; уповноваженим керівником органу виконавчої влади або місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі. Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається за рішенням цього органу. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обовязковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі можу бути оскаржено в суді. У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди. Отже, питання оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється на підставі письмового договору, укладеного між сторонами, зміни до договору вносяться шляхом укладення сторонами додаткових угод. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, що є підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України. Відсутність згоди позивача щодо укладення договору строком на 15 років свідчить про порушення його прав і є підставою для визнання його в цій частині недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Проте, в силу статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення в нього недійсної частини. У даному випадку таке припущення є наявним і обґрунтованим, так як після закінчення пятирічного строку після укладення договору позивач погоджувався на фактичну оренду його земельної ділянки відповідачем і отримував за це орендну плату щорічно по 2016 рік включно, що підтверджується відповідними платіжними відомостями та видатковими касовими ордерами. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У Постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс 14 зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 т. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх обєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо стратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справ «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «АТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем у даній справі подано клопотання про застосування позовної давності до вимог [PERSON] Із змісту договору оренди земельної ділянки вбачається, що відповідно до його умов передбачено переважне право орендаря поновляти його на новий строк, яке здійснюється у встановленому порядку з письмовим повідомленням орендодавця про намір продовжити дію договору. Автоматичної пролонгації договору на новий строк без участі сторін договором не передбачено. А тому позивач, вважаючи укладеним договір строком на 5 років, після сплину цього строку повинен був як власник майна цікавитися підставою подальшого користування цим майном відповідачем після спливу строку, на який він передав його в користування. Тобто після закінчення пятирічного строку, а саме після 25 січня 2012 року позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права. Таким чином, початком перебігу трирічного строку позовної давності для позивача за правилами ст. 261 ЦК України слід вважати 25 січня 2012 року. Позов у цій справі він предявив до суду після спливу позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови йому в позові. В цій справі наявність поважних причин пропуску позивачем позовної давності суд не вбачає. Доводи представника позивача про те, що порушення прав [PERSON] продовжує тривати, що унеможливлює застосування до цих правовідносин строку позовної давності є помилковим, так як не відповідають обставинам справи та визначеним нормам матеріального права. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed