Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] ,\~від імені\~якої діє\~адвокат Ястребова\~Євгенія Богданівна,\~27.01.2021\~року звернулася\~до Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова з\~позовною заявою,\~в якій\~просить суд\~усунути перешкоди\~у користуванні\~майном шляхом\~виселення [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~РНОКПП:\~ [NUMBER] ,\~адреса:\~ [ADDRESS] ,\~з квартири,\~яка знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Свої позовні\~вимоги обґрунтовує\~тим,\~що між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] 21\~серпня 2014\~року було\~укладено щлюб\~у Червонозаводському\~відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~реєстраційної служби\~Харківського міського\~управління юстиції.\~Після укладення\~шлюбу сторони\~почали проживати\~разом у\~квартирі за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яка належить\~на праві\~особистої приватної\~власності позивачу.\~Позивач та\~відповідач спільних\~дітей не\~мають.\~У 2018\~році у\~їхній родині\~почалися конфлікти,\~які поступово\~призвели до\~втрати взаєморозуміння\~та поваги\~один до\~одного,\~у зв`язку\~з чим\~07\~липня 2020\~року позивач\~подала позовну\~заяву про\~розірвання шлюбу. Позивач декілька\~раз прохала\~відповідача про\~те,\~щоб він\~зібрав свої\~речі та\~залишив квартиру,\~яка знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та належить\~на праві\~особистої приватної\~власності позивачу,\~однак,\~відповідач ніяк\~не реагує\~і далі\~перешкоджає позивачу\~вільно розпоряджатися\~та користуватися\~сирім майном\~на власний\~розсуд.\~Вказана квартира\~була придбана\~за особисті\~кошти [PERSON] \~у 1993\~році,\~саме до\~укладання шлюбу\~у 2014\~році,\~а [PERSON] \~не прописаний\~у цій\~квартирі та\~не має\~жодних прав\~відносно цієї\~квартири.Просить суд позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ястребова Євгенія Богданівна в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням проводити судовий розгляд за відсутністю сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу №Н5-166 від 09.03.1995 року (а. с. 4). 21.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у Червонозаводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, що підтверджує копія свідоцтва про шлюб (а. с. 14). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.02.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (головуючий суддя Садовський К. С., справа №653/9886/20). Як наголошує позивач, [PERSON] , не маючи жодного правового відношення до вказаного майна, місце проживання якого зареєстроване за зовсім іншою адресою, продовжує користуватись її особистою приватною власністю та перешкоджає позивачу [PERSON] у вільному користуванні вказаною квартирою. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу\~Української РСР (далі\~-\~ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідне до частини 1 статті 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом, Згідно частини 1 статті 116 Житлового кодексу УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 157 Житлового кодексу УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язана довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, та позивачем [PERSON] надано належні та допустимі докази в обґрунтування своєї позиції, зокрема позивач довів, що вказане майно є її особистою приватною власністю, відповідач [PERSON] не є зареєстрованим в зазначеній квартирі та має інше зареєстроване місце проживання, між [PERSON] та [PERSON] наразі втрачено сімейні зв`язки, адже шлюб між сторонами розірвано. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, позивачем надано належні докази в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved