Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON], 24.11.2014 року, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про повернення боргу за договором позики. В позові зазначає, що 12.03.2014 року, він надав відповідачеві у позику 30000 грн. про що останній склав письмову розписку і обіцяв повернути дану грошову суму в строк до 01.11.2014 року. Однак, свого зобов»язання не виконав і гроші не повернув. Просить суд стягнути з відповідача суму боргу 30000 грн., а також понесені судові витрати (а.с.2-3). Пізніше позивач уточнив свої позовні вимоги і просив крім суми основного боргу 30000 грн. і судових витрат, стягнути з відповідача на його користь неустойку за час прострочення повернення боргу в сумі 840 грн., 3% річних за час прострочення боргу в сумі 150 грн., інфляційне збільшення в сумі 20114 грн. внаслідок знецінення національної валюти та 25000 грн у відшкодування моральної шкоди (а.с.47-49). Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому зазначає, що він усно домовився з [PERSON] про надання йому останнім 15 мішків посівного матеріалу зерна кукурудзи елітного сорту ТМ «Монсанто», а він у свою чергу зобов»язався прийняти даний товар та в строк до 01.11.2014 року оплатити за нього [PERSON] 30000 грн. 12.03.2014 року він отримав від [PERSON] зазначений товар, однак при цьому склав письмову розписку про ніби-то позику в [PERSON] 30000 грн., які зобов»язався повернути йому до 01.11.2014 року. Однак, фактично між ними виникли правовідносини з договору купівлі-продажу зерна кукурудзи з відстрочкою сплати коштів за товар, а тому зазначена розписка є фіктивною, оскільки реального настання наслідків обумовлених нею, не відбулося. Просить постановити рішення про тлумачення змісту правочину, який в дійсності був укладений між [PERSON] та ним, стягнути з відповідача судовий збір (а.с.81-83). Дана зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] та об»єднана в одне провадження (а.с.91). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, зустрічний позов [PERSON] не визнав і пояснив суду, що [PERSON] позичив у нього гроші в сумі 30000 грн. і ніякої кукурудзи він йому не продавав і не відвантажував. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав, свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав і пояснив суду, що грошей в [PERSON] у борг він не брав, а отримав від нього 15 мішків зерна посівної кукурудзи, за його словами начеб-то ТМ «Монсанто». Однак, належного врожаю він не отримав, так як з»ясувалося, що зерно, яке він придбав у [PERSON], виявилося фальсифікованим. Просить в позові [PERSON] відмовити. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається із матеріалів справи, 12.03.2014 року, відповідач [PERSON] згідно письмової розписки отримав від позивача [PERSON] у позику гроші в сумі 30000 грн., які зобов»язався повернути йому в термін до 01.11.2014 року (а.с.6, 103). Факт складання та надання такої розписки відповідачем [PERSON], підтвердили в судовому засіданні як сам відповідач [PERSON], так і свідки [PERSON] та [PERSON] Згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-63 цс від 18 вересня 2013 р.) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, з усього вбачається, що між сторонами було укладено договір позики на підтвердження якого, відповідач [PERSON] добровільно видав відповідну письмову розписку. Будь-яких доказів на укладення з [PERSON] іншого виду правочину, [PERSON] суду не надав, а тому в його зустрічній позовній заяві слід відмовити. Показання свідка [PERSON] про те, що її чоловік [PERSON] 12.03.2014 року отримав від позивача [PERSON] не суму грошей, а зерно кукурудзи, суд розцінює критично і не може прийняти їх до уваги, оскільки вони суперечать письмовим фактам укладення договору позики та отримання відповідачем [PERSON] зазначеної в ньому грошової суми. Оскільки відповідач [PERSON] не виконав свого зобов»язання за письмовим договором позики і не повернув позивачеві вказану суму грошей, то позов [PERSON] в цій частини вимог, підлягає задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з цього, вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, який згідно розрахунку наданого позивачем складає 840 грн., а також три проценти річних, які згідно цього ж розрахунку складають суму 150 грн. (а.с.48,51), підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суми інфляційного збільшення в розмірі 20114 грн., яку він пов»язує з падінням курсу національної валюти до долара США та 25000 грн. у відшкодування моральної шкоди, такими, що не грунтуються на законі, а тому в їх задоволенні знаходить відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені позивачем [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору в межах задоволених позовних вимог, в сумі 309,90 грн., підлягають стягненню з відповідача [PERSON]

Outcome: partial