Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач 16.05.2017 р. звернувся до суду з позовом до Селидівської територіальної громади про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідно рішення Селидівської міської ради народних депутатів №182/3 від 26.05.1993 року йому було видано земельну ділянку площею 24 кв.м. для будівництва гаражу. У 1994 році позивач придбав будівельні матеріали для будівництва гаража. У травні 2016 року він звернувся до виконкому Селидівської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою для будівництва гаражу, з метою подальшої державної реєстрації права власності, але позивачу було відмовлено у надані дозволу на складання проекту. Просить суд визнати право власності на гараж за [ADDRESS] загальною площею 28,9 кв.м., в тому числі погріб - 11,2 кв.м., оглядову яму - 1,6 кв.м. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача - Селидівської територіальної громади в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Рішенням Селидівської міської ради народних депутатів від 27.05.1993 року затверджено рішення виконкому, зокрема від 26.09.1993 року №182/3 «Про виділення земельної ділянки під будівництво гаражу». Згідно архівної довідки №14-43-17 від 01.06.2016 року, виданої архівним відділом Селидівської міської ради, [PERSON] виділено земельну ділянку площею 24 кв.м. для будівництва гаражу в районі котельної мікрорайону «Сонячний». Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він звернувся до виконкому Селидівської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в [ADDRESS], для будівництва індивідуального гаражу. Селидівською міською радою позивача проінформовано, що рішенням комісії по розгляду питань земельного законодавства [PERSON] відмовлено у надані дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва гаражу, через не надання правовстановлюючих документів на цю будівлю. Згідно ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права тощо. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, також власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 331 ЦК України визначено набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 р. у справі № 6-1328цс15. Суд звертає увагу, що комісією по розгляду питань земельного законодавства [PERSON] відмовлено у надані дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва гаражу, через не надання правовстановлюючих документів на новостворену будівлю на цій ділянці. Таким чином, судом встановлено, що позивачем здійснено самочинне будівництво гаража без затвердженого проекту такої забудови та на земельній ділянці, що відведена для цієї мети, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 376 ЦК України та не є тією єдиною умовою для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості на підставі рішення суду. Пунктом 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз'яснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Дослідивши надані суду докази у їх сукупності та враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed