Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.09.2017 року звернулася до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом зняття з реєстрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником будинку, що розташований за адресою: м. Гірник, вул. Ізмайлівська, 54, на підставі договору дарування. За вищевказаною адресою зареєстрованим також значиться відповідач [PERSON], [INFO]. Однак він в січні 2014 році виїхав з вищевказаного будинку і його місцезнаходження їй невідоме. На теперішній час вона не може вільно розпорядитися своїм майном. Просить суд визнати\~[PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: м. Гірник, вул. Ізмайлівська, 54 та усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням шляхом зняття його з реєстрації. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просять суд задовольнити позов в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, будучі належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст.\~169,\~224 ЦПК України\~суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 24 травня 1991 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Гірницької міської Ради народних депутатів Селидівського району Донецької області, [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: Донецька область, м. Гірник, вул. Ізмайлівська, 54. Право власності на житловий будинок зареєстровано в Селидівському бюро технічної інвентаризації 28.11.1995 року за № 1085. Згідно довідки Гірницької міської ради м. Селидове Донецької області № 02 від 10.01.2017 року, за адресою: Донецька область, м. Гірник, вул. Ізмайлівська, 54, зареєстровані [PERSON], [INFO], її син [PERSON], [INFO]. 10.08.2017 року комісією у складі: депутата Гірницької міської ради [PERSON], в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], складено акт про непроживання, згідно якого [PERSON] з січня 2014 року за адресою: Донецька область, м. Гірник, вул. Ізмайлівська, 54 не мешкає. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. У відповідності до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач [PERSON] не мешкає в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved