Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач 3 жовтня 2018 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. Їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі, крім неї, зареєстрований її син - [PERSON], [INFO]. Відповідач є зареєстрованим за вищезазначеною адресою, але , з березня 2015 року фактично в квартирі не проживає, не з'являється в квартирі, не користується нею та не несе витрати по її утриманню . Добровільно вирішити спір вона можливості не має, оскільки їй не відоме фактичне місце проживання відповідача. Реєстрація відповідача в належній їй квартирі позбавляє її права на розпорядження її власністю, вона вимушена нести додаткові витрати за відповідача при оплаті комунальних послуг, крім того, позбавляє її право на отримання субсидії, яка надається на погашення витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Враховуючи викладене, просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй квартирою, шляхом визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Ухвалою про відкриття провадження від 30 жовтня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. До суду повернувся конверт з копією ухвали про відкриття провадження від 30 жовтня 2018 року, як не вручений у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 17). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, письмових заперечень щодо її вимог і змісту, клопотань суду не направив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд на підставі ст.280 ЦПК України розглянув справу заочно. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наступного. Як встановлено судом, двокімнатна квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 9 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 1260 (а.с. 5). У вищезазначеній квартирі, окрім позивачки, зареєстрований відповідач, який є сином позивачки - [PERSON] (а.с. 9). Зазначені обставини також підтверджено відомостями виконавчого комітету Нікопольської міської ради , згідно яких [PERSON], [INFO] народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла,які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,яке вони мають право займати,визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач з 10 березня 2015 року в квартирі [ADDRESS] не проживає, не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні платежі. Особистих речей відповідача в квартирі немає. Факт не проживання відповідача з 10 березня 2015 року зафіксовано в акті про не проживання, посвідченого керівником Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мій дім - 30» [PERSON] ., за свідченнями сусідів, від 2 жовтня 2018 року (а.с. 10). Отже, відповідач не проживає і не користується спірним житловим приміщенням, не виконує свої зобов'язання по оплаті комунальних послуг, не цікавиться ним і не підтримує приміщення в належному стані. Таким чином, суд вважає доказаним факт, що відповідач понад рік відсутній за місцем своєї реєстрації. Доказів щодо поважних причин не проживання відповідача в спірній квартирі з 2015 року не пред'явлено, підстав вважати наявними поважні причини не проживання відповідача з 2015 року у спірній квартирі в судовому засіданні судом не встановлено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи доведеність в судовому засіданні підстав позову [PERSON] та ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а також, враховуючи, що відповідач фактично проживає за іншою адресою, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved