Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені якої діє представник - адвокат Налапій Віктор Васильович, звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , в якому, з врахуванням зміни позовних вимог, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , стягнути з нього судові витрати та виселити його без надання іншого житлового приміщення, стягнути судові витрати. Позов мотивований тим, що позивач є власником спірного житла, у якому сторони зареєстровані та проживають; відповідач є колишнім чоловіком позивача, так як шлюб між сторонами розірвано; проте після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у належному позивачу будинку, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом; між сторонами у справі склались неприязні стосунки, відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, що негативно спливає на стан здоров`я позивача, проте відповідач добровільно виселитись не погоджується, тому позивач на підставі ст.ст.16, 319, 321, 386, 391 ЦК України та ст.116, 150 ЖК України просить позов задоволити. Відповідач відзиву на позов у встановлений строк не подав, в судове засідання повторно не з`явився, хоча був належно повідомлений про розгляд справи, причин неявки в судове засідання не повідомив, заяв чи клопотань не заявляв. В судовому засіданні представник позивач проти заочного розгляду справи не заперечив, позов підтримав, з мотивів у ньому наведених, просив його задоволити. Відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України суд здійснює заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України. Заслухавши думку позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 15.01.2019 року у справі № 286/3978/18, яке набрало законної сили 15.02.2019 року, шлюб, укладений між сторонами 03.06.1986 року, розірвано. В часі шлюбу, в листопаді 2006 року, позивач в порядку спадкування набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , що стверджується рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 10.11.2006 року у справі № 2-1655/06 та копією витягу про реєстрацію права власності не нерухоме майно від 28.11.2006 року. Згідно з п.2 ч.1 чт.57 Сімейного кодексу України майно, набуте одним з подружжя в порядку спадкування, є його особистою приватною власністю. Відтак, житловий будинок [ADDRESS] , є особистою приватною власністю позивача. У вказаному житловому будинку сторони мають зареєстроване місце постійного проживання, що підтверджується копіями їх паспортів [NUMBER] та [NUMBER] , довідкою Кирданівського старостинського округу № 7 Овруцької міської ради Житомирської області від 29.10.2019 року № 7-1461. Як стверджує позивач, відповідач після розірвання шлюбу і припинення з позивачем спільного побуту продовжує проживати у належному їй житловому будинку, добровільно виселитись та знятися з реєстрації не бажає, комунальні платежі не сплачує, зловживає алкогольними напоями, без згоди власника запрошує до житла сторонніх осіб для спільного розпивання алкоголю, псує житлове приміщення, участі в ремонті та прибиранні житла не приймає, чим робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Згідно з ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку (ч.3). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4). Тобто згідно з ч.4 ст156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що відповідач вселився у спірне житло, як член сім`ї власника житлового будинку і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач спільним побутом з позивачем уже не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16.01.2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18. Згідно з ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Тобто власник житлового будинку має право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів його сім`ї, відповідно до ст.157 ЖК України, але тільки за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. З наданих в судовому засіданні пояснень свідка [PERSON] , яка доводиться сторонам сусідкою, та матеріалів справи судом встановлено, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття, яке виявляється у регулярному зловживанні спиртними напоями, недогляді та псуванні майна за місцем проживання, робить неможливим для позивача проживання з ним в одному житлі, а застосовані до нього заходи впливу, звернення до поліції, виявились безрезультатними. Відтак, враховуючи норми ч.1 ст.116 ЖК України, відповідач підлягає виселенню з житла позивача без надання іншого житлового приміщення. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн. Тому

Outcome: approved