Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 вересня 2016 року предявив до суду позов до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі банк, ПАТ «УкрсибБанк»), третя особа [PERSON], про зміну правовідносин, який в подальшому уточнив, та просив змінити договір про надання споживчого кредиту № 11008451000 від 02 червня 2006 року (далі договір, договір про надання споживчого кредиту, кредитний договір), укладений між [PERSON] та «УкрСиббанком» таким чином: 1) існуюче станом на дату подання позовної заяви кредитне зобовязання [PERSON] в іноземній валюті, тобто загальний залишок заборгованості в розмірі 100703,73 доларів США, з яких 69707,69 доларів США залишок за кредитом, 40996,04 доларів США залишок за відсотками, перевести у гривню за курсом Національного банку України, який діяв на момент отримання кредиту, тобто за курсом 100 доларів США до 505 гривень, що складатиме в гривні загальний залишок заборгованості в розмірі 508553,84 гривень, з яких 301523,83 гривень залишок за кредитом, 207030,01 гривень залишок за відсотками; 2) звільнити [PERSON] від сплати штрафних санкцій за несвоєчасне виконання договору, що виникли станом на дату подання позовної заяви, а саме пені за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 641632,68 гривень, з яких 261,27 гривень пеня за кредитом, 379724,41 пеня за відсотками. Обгрунтовує позов тим, що у звязку зі значним подорожчанням долара США щодо гривні [PERSON] звернувся до банку з заявою про реструктуризацію заборгованості, яка виникла за договором, в чому банком було відмовлено, без наведення будь-яких обгрунтувань. Відповідно до вимог ст. 652 ЦК України є підстави для зміни договору на підставі рішення суду, оскільки наявна сукупність всіх умов, що є підставою такої зміни, передбачені пунктами 1 4 частини другої зазначеної статті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав із викладених у ньому мотивів. Пояснив, що наявні підстави для зміни договору на підставі рішення суду, які передбачені ст. 652 ЦК України, зокрема відбулася істотна зміна обставин, яка полягає у значному здорожчанні долара США щодо гривні (більш як у 5 разів) та зниженні доходів позивача у порівнянні з тими, що він отримував на момент одержання кредиту (майже у 5 разів). У [PERSON] немає спеціальних знань про властивості продукції, яку він придбав (кредит в іноземній валюті), при укладенні договору курс долара США до гривні був стабільним, тому в момент укладення договору він виходив з того, що зміна обставин не настане. Обовязок щодо забезпечення стабільного курсу гривні до іноземних валют законодавством покладено на Національний банк України, а не на споживача. З отриманих 100000 доларів США позивач повернув банку 80000 доларів США. Однак станом на дату подання позовної заяви заборгованість становить ще 100703,73 доларів США і пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 641632,68 гривень. Сплата таких коштів в силу матеріального стану позивача є неможливою та призведе до порушення гарантованого ст. 48 Конституції України права на достатній життєвий рівень. Ризик зміни обставин відповідно до законів України повинен нести банк, а не споживач. Крім цього, відповідач безпідставно відмовив позивачу у проведенні реструктуризації заборгованості. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позову не визнав, підтримав письмові заперечення на позов. Вважає, що відсутні підстави для зміни умов договору, передбачені ст. 652 ЦК України, відмова відповідача в реструктуризації заборгованості [PERSON] на правовідносини між сторонами з цього приводу не впливає. Реструктуризація є правом, а не обовязком банку. Здорожчання валюти не є підставою зміни договору. Договір є обовязковим до виконання сторонами. При укладенні договору про надання споживчого кредиту [PERSON] повинен був усвідомлювати, що зміна курсу іноземної валюти по відношенню до гривні може настати, оскільки законодавством не передбачено стабільності цього курсу. Просив у задоволенні позову відмовити. Після оголошеної в розгляді справи перерви подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що вважає позов підставним з мотивів, які викладені в позовній заяві та в судовому засіданні представником позивача. Просив позов задовольнити. Судом досліджено надані сторонами докази: 02 червня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»,та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11008451000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 100000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором, у строк до 01 червня 2021 року. Згідно з п. 1.1 договору сума кредиту дорівнює 505000 гривень за курсом Національного банку України на день укладення договору. На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 02 червня 2006 року між банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель [PERSON] зобов'язалася відповідати солідарно за виконання [PERSON] зобов'язань за вищевказаним кредитним договором. Крім цього, на забезпечення виконання зазначених зобов'язань 02 червня 2006 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки житлового будинку. Як убачається з наданих позивачем копій квитанцій, упродовж 2006 2014 років [PERSON] здійснював платежі за договором про надання споживчого кредиту № 11008451000. 17 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до ПАТ «УкрсибБанк» з заявою про проведення реструктуризації заборгованості за договором. Листом від 19 лютого 2014 року банк повідомив [PERSON] про те, що отриману від нього інформацію взято до уваги та детально розглянуто відповідальним підрозділом банку. За результатом розгляду банк не може задовольнити клопотання стосовно зміни умов погашення/реструктуризації кредитної заборгованості [PERSON] на запропонованих ним умовах. Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ «УкрсибБанк» до [PERSON], [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11008451000. Судом установлено, що зазначений позов банку є передчасним. Згідно з виконаним відповідачем розрахунком заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11008451000, станом на 06 вересня 2016 року загальний залишок заборгованості [PERSON] складає 100703,73 доларів США, з яких 69707,69 доларів США залишок за кредитом, 40996,04 доларів США залишок за відсотками, а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 641632,68 гривень, з яких 261,27 гривень пеня за кредитом, 379724,41 пеня за відсотками. З заяви [PERSON] про надання іпотечного кредиту, яка ним подавалася для укладення договору про надання споживчого кредиту, вбачається, що розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] становив 10842 гривні, дружини 482 гривні. Як убачається з довідки Тернопільської обєднаної державної податкової інспекції від 06 травня 2006 року, [PERSON] перебуває на обліку як субєкт господарської діяльності-фізична особа і обсяг його виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за 2005 рік склав 238500 гривень, за перший квартал 2006 року 57200 гривень. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період з 2011 року по 2016 рік доходів від здійснення підприємницької діяльності не отримував, заробітна плата за цей період (поквартально) становить у межах 1579,20 5484,96 гривень; доходи [PERSON] за вказаний період становлять 152,95 гривень. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Пунктом 8.2 укладеного між сторонами кредитного договору позичальник підтвердив, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обовязки за договором і погоджується з ними. Відповідно до п. 9.13 визначено, що підписання цього договору позичальником свідчить про те, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими щодо себе. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд із цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку офіційного курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про курси іноземних валют станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання. Позивач мав можливість отримати кредит у національній валюті та уникнути валютних ризиків після підвищення курсу долара по відношенню до гривні. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при посиланнях на кризу чи інші суттєві обставини, суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, а саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Тому, доводи позивача та його представника про те, що [PERSON] при укладенні договору не міг передбачити, що курс долара США щодо гривні підвищиться більш як у 5 разів, і значно знизяться його доходи, тобто зміна обставин не настане (п. 1 ч. 2 ст. 652 ЦК України), а також зміна обставин зумовлена причинами, які [PERSON] не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися, оскільки він не має впливу на інфляційні процеси в країні (п. 2 ч. 2 ст. 652 ЦК України) та валютні ризики за договорами про надання кредиту в іноземній валюті повинен нести банк, тобто із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (в даному випадку [PERSON]Я.) (п. 4 ч. 2 ст. 652 ЦК України) не грунтуються на законі. Положення п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ч. 2 ст. 334 Господарського кодексу України не доводять, що валютні ризики за договорами про надання кредиту в іноземній валюті повинен нести банк. Цими положеннями закону дано визначення понять «банківські послуги» та «банк». Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать, серед іншого, розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно з ч. 2 ст. 334 Господарського кодексу України банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб. Такі визначення не встановлюють відповідальності банку за валютні ризики на підставі укладених зі споживачами кредитних договорів. Також, суд вважає такими, що не мають значення для справи доводи представника позивача, що банком не надано копії інформаційного листа, про який зазначено в п. 9.13 договору про надання споживчого кредиту. Зазначеним пунктом договору визначено, що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У частині 2 ст. 11 цього Закону, в редакції, яка була чинною станом на дату укладення договору, зазначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Пунктом 9.13 договору про надання споживчого кредиту № 11008451000 від 02 червня 2006 року підтверджено дотримання зазначених вимог закону. Суд враховує, що [PERSON] як споживач вважається слабкою стороною у договорі споживчого кредиту та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року в справі № 1-12/2013), однак на підставі зібраних і досліджених у судовому засіданні доказів, та беручи до уваги норми закону, які застосовуються до спірних правовідносин, судом установлено, що сукупність усіх обов?язкових умов для розірвання договору кредиту, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України, відсутня. Також, на застосування зазначеної норми закону до спірних правовідносин не впливає відмова банку здійснити реструктуризацію заборгованості [PERSON] А тому відсутні підстави для зміни укладеного між [PERSON] та «УкрСиббанком» договору про надання споживчого кредиту № 11008451000 від 02 червня 2006 року. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527, 530, 625, 629, 638, 652, 1046, 1054, ЦК України, ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Постанови Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 49, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed