Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач 16.10.2012 року звернувся до суду з зазначеним позовом, який протягом розгляду справи неодноразово уточнював (а.с.2,3,50,51,64,65,171-173) та остаточно просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати незаконним розпорядження органу приватизації від 05.01.1999 року № 5052; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, видане Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням згідно розпорядження від 05.01.1999 року № 5052, на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Наприкінці 1998 року він вирішив приватизувати квартиру [ADDRESS], в якій він був зареєстрований та постійно проживав. На час приватизації у спірній квартирі він був зареєстрований один, а його колишня дружина [PERSON] разом з їх неповнолітньою дочкою - відповідачем по справі [PERSON] (після зміни прізвища «Орлова») [PERSON] з 09.09.1997 року були зареєстровані у [INFO], що підтверджується картками прописки за формою-А, які є основними первісними обліковими документами реєстрації місця проживання громадян. Тобто, на час приватизації спірної квартири відповідач [PERSON] не була зареєстрована та не проживала у спірній квартирі. 14.12.1998 року він особисто підписав заяву на приватизацію спірної квартири, в якій вказав лише себе, як набувача квартири. [PERSON] надала письмову згоду на приватизацію ним одноособово квартири. У звязку з його зайнятістю на роботі, оформленням документів для приватизації квартири він доручив займатись [PERSON] Через деякий час вона повідомила його про завершення приватизації та показала йому технічний паспорт на квартиру, де він був вказаний її власником. Тому він був впевнений, що є єдиним власником спірної квартири. У його паспорті стоїть відмітка про використання права на безоплатну приватизацію житла в обсязі 43,1 кв.м при нормі 52,0 кв.м., тобто вказана загальна площа квартири, а не її частка. ЖРЕД-9 було видано довідку, до якої помилково була включена як прописаний член сімї моя донька, відповідач по справі, [PERSON], яка на той час була прописана за іншою адресою. Оскільки її прописка у спірній квартирі не відповідає дійсності, права на участь у приватизації вона не мала, а спірне майно набуте нею безпідставно. На підставі цієї довідки ЖРЕД-9 від 14.12.1998 року орган приватизації виніс розпорядження № 5052 від 05.01.1999 року про передачу [PERSON] у приватну спільну власність квартири [ADDRESS] та видав свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, згідно якого спірна квартира в рівних частках належить йому-позивачу [PERSON], та відповідачу [PERSON] Про те, що відповідач [PERSON] є власником 1/2 частини спірної квартири він дізнався лише на початку червня 2011 року, коли його викликали до відділу ДВС та вручили постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.04.2011 року про вселення відповідача [PERSON] у спірну квартиру. Того ж дня він отримав копію заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18.01.2011 року, з якого йому стало відомо, що відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири з дати приватизації квартири. Переглянувши вдома правовстановлюючі документи на спірну квартиру, він побачив, що у свідоцтві про право власності на житло, виданому Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням 05.01.1999 року, відповідач [PERSON] (після укладення шлюбу «Орлова») М.С. вказана як співвласник спірної квартири. З огляду на вказані обставини, вважає, що строк позовної давності ним був пропущений з поважних причин, оскільки він дізнався про те, що відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири лише в червні 2011 року. Тому, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні викладені в позовній заяві обставини та вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що приватизацією спірної квартири займалась колишня дружина позивача [PERSON], всі документи збирала вона. Вважає, що в Довідці ЖРЕД-9 про склад сімї, на підставі якої здійснено приватизацію, було помилково зазначено, що у спірній квартирі зареєстровані дві особи - позивач та відповідач. Цю довідку також брала [PERSON] Позивач лише написав заяву на приватизацію, в якій зазначив себе єдиним власником. У 1999 році була проведена приватизація і [PERSON] віддала позивачу свідоцтво про право власності на житло та технічний паспорт на квартиру. Однак він вказане свідоцтво не дивився, а тому не знав, що приватизація була проведена і на відповідача [PERSON] (тоді [PERSON]) М.С. На запитання суду пояснила, що з часу приватизації спірної квартири (з 1999 року) документи на квартиру, в тому числі і свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, знаходились у позивача, він мав можливість з ними ознайомитись, перешкод для цього не було. Але він це свідоцтво не дивився, а у технічному паспорті був вказаний тільки він, тому був впевнений, що приватизував квартиру тільки він. Зазначила, що відповідач [PERSON] дійсно була зареєстрована у спірній квартирі, однак після навчання ще до приватизації знялась з реєстрації у спірній квартирі та зареєструвалась за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що за викладених обставин позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин. Крім того, зазначила, що згідно з п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, який був виключений на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року, позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Пунктом п.3 ч.5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону вказано, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право. Представник відповідача [PERSON] комунального майна [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Суду пояснила, що приватизація була проведена з дотримання законодавства. А тому підстав для визнання незаконним розпорядження органу приватизації від 05.01.1999 року № 5052 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 05.01.1999 року, виданого Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням згідно розпорядження від 05.01.1999 року № 5052 немає. Окрім того, вказала, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому є всі підстави для відмови в позові. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суду пояснив, що приватизація відбулась на законних підставах. На час приватизації спірної квартири [PERSON] (тоді [PERSON]) М.С. була неповнолітньою. У 2001 році з метою отримання кредиту був зроблений новий технічний паспорт на спірну квартиру, в якому було зазначено одного власника позивача, що свідчить про те, що вже тоді позивач почав переробляти документи на одного власника. У заяві на приватизацію позивач власноручно підкреслив форму власності квартири спільна приватна власність. Окрім того, позивач не міг отримати у власність всю квартиру, оскільки на одну особу можна було безоплатно приватизувати лише 21 кв.м. і додатково 10 кв.м. на кожного члена сімї. Якщо був надлишок, то необхідно було здійснювати доплату. Тому, [PERSON] було прописано, щоб не доплачувати гроші. 17.05.1999 року позивач особисто отримав документи на квартиру, в яких було зазначено, що приватизація була проведена на 2 осіб позивача та відповідача. Отже, позивач знав, що власників спірної квартири двоє він-позивач та відповідач, а тому посилання позивача на те, що тільки у 2011 році він дізнався, що власником 1/2 частини спірної квартири є відповідач не відповідає дійсності. Окрім того, позивачем без поважних причин був пропущений строк позовної давності, оскільки у позивача був доступ до документів з 1999 року, а отже він мав можливість ознайомитись з ними та побачити, що приватизація була здійснена на 2 осіб. Вислухавши представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON] комунального майна [PERSON], представника відповідача [PERSON] [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сімї безоплатно. До членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Судом встановлено наступне. З 02.02.1977 року позивач [PERSON] перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 10.03.2009 року (а.с.83 на звороті,181 том1). Від шлюбу позивач [PERSON] та [PERSON] мають дочку, відповідача по справі, - [PERSON], [INFO], яка змінила своє прізвище «Портнова» на «Орлова» (а.с.207,208 том1). 09.01.1996 року позивач разом з дружиною [PERSON] та донькою, відповідачем по справі, [PERSON] (після зміни прізвища «Орлова») [PERSON], [INFO], були зареєстровані у [INFO], що підтверджується довідкою ОСББ «Злагода» № 345 від 08.10.2012 року (а.с.9 том1) та не оспорювалось в судовому засіданні. Згідно довідки ОСББ «Злагода» № 345 від 08.10.2012 року, виданої ОСББ «Злагода», [PERSON] разом з дочкою, відповідачем по справі, з 04.09.1997 року були зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки КП «ЖЕК-3» від 06.06.2011 року № 394 (а.с.11 том1) [PERSON] разом з дочкою, відповідачем по справі, з 09.09.1997 року зареєстровані за адресою: [INFO]. Як вбачається з картки прописки за формою-А [PERSON] вибула з місця реєстрації: [ADDRESS] та з 09.09.1977 року була зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] разом з донькою [PERSON], [INFO] (а.с.238). Однак, з іншої картки прописки за формою-А з відміткою про прописку 09.09.1997 року за адресою: [ADDRESS] на імя [PERSON], вбачається наявність запису про дитину «[PERSON] 1982 зареєстрована у батька», який закреслено (а.с.239 том1). З карток-прописок (а.с.240-243 том1) вбачається прописка-виписка відповідача за: 14.01.2000 року, 27.09.2005 року, 15.08.2006 року, 11.11.2008 року за адресою: [ADDRESS]. З копії інвентаризаційної справи № 5052-9, заведеної щодо квартири [ADDRESS], в якій зберігаються матеріали приватизаційної справи (а.с.189-228 том1), вбачається наступне. 14.12.1998 року позивач особисто написав заяву, згідно якої просив оформити у передачу в приватну спільну власність квартиру [ADDRESS]. У вказаній заяві позивачем було особисто зазначено уповноваженого власника квартири, підкреслено форму приватної власності: приватна спільна власність (а.с.198 том1). Позивач у судовому засіданні підтвердив, що вказану заяву від 14.12.1998 року він заповнив та підписав особисто. 05.01.1999 року органом приватизації було винесено розпорядження № 5052 (а.с.197 том1), на підставі якого 05.01.1999 року Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням на імя [PERSON] та [PERSON] (після зміни прізвища «Орлова») [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS], згідно якого вказана квартира належить їм порівно (а.с.195 том1). Підставою для винесення органом приватизації розпорядження № 5052 від 05.01.1999 року, на підставі якого 05.01.1999 року Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру, в тому числі і на відповідача, стала довідка про склад сімї наймача квартири, яка була видана ЖРЕД-9 (а.с.200 том1), згідно якої у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: позивач [PERSON] (наймач), [INFO], та його дочка - відповідач [PERSON] (після зміни прізвища «Орлова») [PERSON], [INFO] (а.с.215 том1). [PERSON] 14.12.1998 року написала заяву про згоду на приватизацію квартири чоловіком [PERSON] (а.с.201 том1). Позивач у судовому засіданні суду пояснив, що приватизацією спірної квартири займалась [PERSON], яка на час приватизації квартири була його дружиною. В січні 1999 року [PERSON] повідомила позивачу про завершення приватизації та показала йому технічний паспорт на квартиру, в якому, за посиланнями позивача, було зазначено лише одного власника а саме його-позивача [PERSON] Позивач у судовому засіданні пояснив, що що всі документи на квартиру, і технічний паспорт і свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] були передані йому [PERSON] у січні 1999 року, ці документи йому були доступні та знаходились у шафі в його квартирі. [PERSON] вказані документи від нього не приховувала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що приватизацією квартири за проханням позивача займалась вона, [PERSON] лише написав заяву на приватизацію. Вона відмовилась від приватизації на користь [PERSON], про що написала заяву. При зборі документів були великі черги, тому вона не дуже уважно читала документи і не перевіряла довідку ЖРЕД, може там і було вказано дві особи. Коли були готові всі документи, вона віднесла їх позивачу та віддала. Зазначила, що у 2001 році вони хотіли взяти кредит і коли готували документи по квартирі вона бачила, що у свідоцтві про право власності вказано дві особи. Тоді відносини з позивачем були напружені і вона нічого йому не сказала. Показання свідків [PERSON], [PERSON], суд до уваги не приймає, так як вони не підтверджують та не спростовують обставин справи. До правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР від\~18.07.1963 року\~№\~1540-VI, які діяли на час приватизації спірної квартири. Відповідно до ст.71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст.76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ст.75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. У запереченнях на позов [PERSON] зазначила про пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин (а.с. 38-39 том1). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заявив про пропуск позивачем строку позовної давності. Приватизація спірної квартири відбулась 05.01.1999 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 16.10.2012 року. Посилання позивача та його представника в обґрунтування вимоги щодо визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, на те, що позивач дізнався про порушене право - про те, що відповідач [PERSON] (тоді [PERSON]) М.С. є співвласником спірної квартири лише в червні 2011 року, коли отримав заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18.01.2011 року, суд не може покласти в основу рішення, з огляду на наступне. Позивач у судовому засіданні суду пояснив, що всі документи на квартиру: технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] він отримав від своєї дружини [PERSON] одразу після приватизації в січні 1999 року. І технічний паспорт і свідоцтво про право власності на житло було йому доступно та знаходилось у шафі в його квартирі. Ці документи від нього не приховувались. Тому, суд приходить до висновку, що позивач мав можливість ознайомитись з вказаними документами, які були йому доступні, а тому повинен був дізнатись про порушення свого права саме в січні 1999 року. Суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності. Поважних причин пропуску строку судом не встановлено. Відповідно до ст.80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити за закінченням строку позовної давності.

Outcome: dismissed