Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] \~10.06.2021\~року звернувся\~ до\~Краматорського міського\~суду Донецької\~області з\~позовом до Колективного підприємства «АРТ», третя особа- Універсальна біржа «Примус» про визнання договору купівлі продажу нежитлового приміщення дійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 січня 2002 року шляхом укладання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення позивачу у власність перейшло нежитлове полупідвальне приміщення, встроєне в житловий будинок, загальною площею 89,3 кв.м., що складає 5/1000 частин від всього житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало попередньому власнику - Колективному підприємству «АРТ» на підставі договору купівлі-продажу № 6916 від 02.12.1997 року, посвідченого ЧНКМНО Мельниковою В.А. та зареєстрованого в [ADDRESS] . При оформленні договору в його тексті була допущена помилка в частині дати реєстрації першим власником купівлі-продажу (невірно указаний рік 1999 замість вірного 1997р.), яка була усунена рішенням Краматорського міського суду від 02 квітня 2014 року про встановленні факту належності позивачу основного договору купівлі-продажу нерухомості. Після укладання договору купівлі-продажу, позивач зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно в Краматорському бюро технічної інвентаризації на своє ім`я за реєстровим № 466н/ф. Умови договору сторонами було виконано, та за всі роки після укладання угоди стосовно нерухомості, ні одна зі сторін жодного разу не пред`явила ніяких претензій щодо спірної нерухомість Оформити правочин відчуження майна через нотаріальну контору відповідач відмовився, посилаючись на те, що оформлення угоди через універсальну біржу не заперечило чинному законодавству, тому що оскільки договір було укладено через біржу, а право власності зареєстровано в БТІ, то цього достатньо для того, щоб вважати угоду дійсною. Відповідач пообіцяв позивачу, що здійсніть усі дії, пов`язані з нотаріальним оформленням договору, коли це буде потрібно. Але, коли у нього не виникла необхідність у розпорядитися приміщенням, та у здійсненні такої угоди позивачу було нотаріусом відмовлено, відповідач вже не забажав займатися питаннями щодо нотаріального оформлення угоди. На цей час позивач через неналежне оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна, не може реалізувати своє право власника на розпорядження майном, тому був вимушений звернутися до суду з даним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеному на універсальній біржі. Просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, зареєстрований 30 січня 2002 року на Універсальній біржі «ПРИМУС» під реєстровим № 182, між Колективним підприємством «АРТ» та [PERSON] , в результаті якого [PERSON] у власність перейшло нежитлове полупідвальне приміщення, встроєне в житловий будинок, загальною площею 89,3 кв.м., що складає 5/1000 частин від всього житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та зареєстроване в Краматорському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 466н/ф. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, які в ньому зазначені, та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги визнав повністю та просив їх задовольнити. Вислухав пояснення представника позивача, дослідив матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч.1\~ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 30 січня 2002 року між колективним підприємством «АРТ» в особі директора Герасименко О.В. та [PERSON] був укладений договір купівлі -продажу нежитлового приміщення № 182, відповідно до умов якого. КП «АРТ» продало, а [PERSON] купив нежиле полупідвальне приміщення, встроєне у житловий будинок, загальною площею 89,3 кв.м, що складає 5/100 частку від всього жилого будинку, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належало продавцю на підставі договору купівлі продажу № 6916 від 0.12.10999 року, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округ Мельниковою В.А., зареєстрованого у БТІ м. Краматорська під р. № 466. Відповідно до повідомлення КП Бюро технічної інвентаризації Краматорської міської ради № 980 від 20.05.2021 року, станом на 31.12.2012 року, право власності на об`єкт нерухомого майна (нежиле приміщення), що складає 5/1000 часток від всього будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано у КП «БТІ» за реєстровим № 466н/ф за [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу, посвідченому 30.01.2002 року (реєстр № 182) на Краматорській універсальній біржі «Примус». Рішенням Краматорского міського суду Донецької області від 02.04.2014 року, встановлений факт належності [PERSON] договір купівлі продажу № 182 від 30.01.2002 рок, як покупцю по договору. Як вбачається з технічного паспорта на групу нежитлових приміщень, за адресою: [ADDRESS] , такий виготовлено станом на 14.05.2021 року на [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК передбачено, що правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 30.01.2002 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З матеріалів справи вбачається, що умови договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 30.01.2002 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у розпорядженні його майном. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству. Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні договору купівлі-продажу (біржового контракту) від 30.01.2002 року було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявність підстав для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним та задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved