Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач 12 серпня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 28 листопада 2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від сумісного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 28 жовтня 2016 року встановлено порядок спілкування з дитиною [PERSON], [INFO], у вигляді систематичних побачень з дитиною в першу та третю суботу місяця з 10:00 до 12:00, в другу та четверту неділі місяця з 10:00 до 12:00. Попри це відповідач чинить позивачу перешкоди у побаченнях з дитиною, що порушує права позивача на виховання сина. Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд зобовязати відповідача усунути перешкоди у спілкуванні позивача з сином [PERSON], [INFO]; визначити такі способи участі позивача у спілкуванні з сином: систематичні побаченні з понеділка по пятницю з 11:00 до 16:00, у суботу та неділю з 09:00 до 20:00 у вільний від сну час; у кожну останню суботу та неділю місяця з 10:00 години суботи до 18:00 години неділі з можливістю ночівлі у місці проживання позивача за адресою: [ADDRESS]; у день народження 03 квітня щороку [PERSON] з 10:00 до 16:00. Позивач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У своїй заяві від 17 травня 2017 року позивач просив розглядати справи без його участі. Відповідач [PERSON] та її адвокат [PERSON] у заяві від 18 травня 2017 року просили позовні вимоги задовольнити частково згідно висновку органу опіки та піклування. Представник органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради у заяві від 18 травня 2017 року просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує частково, просить ухвалити рішення згідно з рішенням виконкому про встановлення днів побачень від 28.10.2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані і здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Судом встановлено, що 03 квітня 2015 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2016 року шлюб між ними розірвано (а.с. 31). Від сумісного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 21.10.2016 року № 579 встановлено дні побачень [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON], [INFO], в першу та третю суботи місяця з 10:00 до 12:00, в другу та четверту неділі місяця з 10:00 до 12:00; зобовязано матір [PERSON] не чинити перешкоди батькові у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO] (а.с. 26). Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Стаття 18 Конвенції про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 статті 27 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У відповідності зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підставі ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно рішень Європейського суду з прав людини «Хант проти України» та «Олссон проти Швеції», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Для батьків та дітей бути разом це основа сімейного життя, більш того, природні стосунки не припиняються від того, що дитина взята на державне піклування. Тобто те, що сторони по даній справі, проживають окремо, не повинно перешкоджати дитині спілкуватись з батьком, який виявляє бажання проводити більше часу з дитиною. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності,

Outcome: partial