Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач\~16.11.2017 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів\~\~\~\~, в якому просив\~ стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] \~ суму боргу по нарахованим процентам\~ за користування кредитом за період з 21.11.2014 року по 16.11.2017 року в розмірі 8\~976,24 гривень, проценти згідно з п.2.3 договору кредиту у розмірі 10\~910,00 гривень та інфляційні втрати в розмірі 4\~428,06 гривень, а всього 24\~314,30 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 травня 2007 року між КС «Хортиця» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого , остання отримала кредит в сумі 05\~000 гривень на засадах строковості, платності та забезпеченості. Вказаний договір кредиту забезпечено договором поруки , що було укладено з відповідачем [PERSON] . З огляду на невиконання своїх зобов»язань за договором, позивач вимушений був звернутися за захистом порушеного права до суду. 12.01.2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було ухвалене рішення, яким було стягнуто з відповідачів заборгованість по процентам за кредитним договором в сумі 10\~950,00 гривень . Разом з тим, внаслідок невиконання відповідачами взятих на себе зобов»язань, сума боргу з моменту ухвалення рішення суду значно збільшилася і позивачем за період з 21.11.2014 року по 16.11.2017 року нараховано проценти в розмірі 8\~976,24 гривень, проценти згідно з п.2.3 договору кредиту у розмірі 10\~910,00 гривень та інфляційні втрати в розмірі 4\~428,06 гривень, а всього 24\~314,30 гривень. Просили суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачів в солідарному порядку 24\~314,30 гривень. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явилися, відзив на позов не надали, в зв»язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутність , на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Так судом встановлено, що 15 травня 2007 року між КС «Хортиця» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит в сумі 05\~000 гривень на строк до 15 серпня 2007 року зі сплатою 0,1644 % за кожний день користування кредитом. П. 2.3 вказаного договору встановлено , що у випадку несвоєчасної виплати передбачених цим договором сум, Кредитор має право отримати від позичальника додаткові проценти у розмірі 0,2 % від суми заборгованості за кожен день прострочення. Зазначений договір кредиту забезпечено договором поруки, який був укладений між КС «Хортиця» та [PERSON] 15 травня 2007 року . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2008 року з відповідачів [PERSON], [PERSON] стягнуто заборгованість по кредитному договору від 15 травня 2007 року в сумі 10\~984,66 гривень. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2015 року з відповідачів на користь позивача , з огляду на невиконання останніми умов договору кредиту, стягнуто заборгованість за процентами згідно з п.2.3 договору кредиту за період з 21.11.2011 року по 20.11.2014 року у розмірі 10\~950 ,00 гривень . На теперішній час рішення суду не виконано. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов»язання припиняється виконанням , проведеним належним чином. Таким чином, аналіз вищенаведених норм чинного законодавства та встановлених судом фактичних обставин справи у їх сукупності, дає суду дійти підстави до висновку, що позивач має право на отримання від позичальника [PERSON] процентів за користування кредитом з 21.11.2014 року по 16.11.2017 року в розмірі 8\~976,24 гривень, процентів згідно з п.2.3 договору кредиту у розмірі 10\~910,00 гривень та інфляційних втрат в розмірі 4\~428,06 гривень, а всього 24\~314,30 гривень, що підтверджено наданими до позову розрахунками заборгованості. Вирішуючи позовні вимоги до поручителя [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами або у звязку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту. Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року по справі № 6-1077 цс 15 . Вищенаведене, дає суду дійти підстави до висновку, що звернення позивача з позовом до суду , після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за договором 18 вересня 2008 року , а також відсотків за договором 12.01.2015 року , до поручителя [PERSON] здійснене поза межами шестимісячний строку, встановленого ст. 559 ЦК України , що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя [PERSON] через припинення поруки. Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial