Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.09.2018 р. звернулася до суду з даним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач та її донька - [PERSON] (третя особа у справі) є власниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] . Позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Незважаючи на те, що фактично шлюбні відносини між ними були припинені більше 10 років, офіційно шлюб був розірваний 10 січня 2017 р., про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, як вказує позивач, вона разом з донькою почали мешкати самостійно у вищевказаній квартирі, власниками якої вони є. Позивач зареєстрована у даній квартирі з 01.02.2007 р. Після смерті батька позивача - [PERSON] , відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 17.05.2018 р., його було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з 10.05.2018 р. У квартирі [ADDRESS] також зареєстрований її колишній чоловік - відповідач [PERSON] . Разом з тим, фактично відповідач ніколи не проживав у даній квартирі з 2002 р., хоча там і зареєстрований. Факт не проживання відповідача в квартирі підтверджується актами від 18.10.2016 р., 03.07.2017 р., 01.08.2018 р. Позивач зазначає, що у неї відсутня будь-яка інформація про фактичне місце проживання відповідача. При цьому, будь-яка домовленість про збереження за відповідачем житлового приміщення між ними відсутня. Таким, враховуючи наведені обставини, а також те, що відповідач не проживає у вказаній квартирі більше 16 років без поважних причин, не є членом сім`ї позивача, не сплачує жодних платежів з житлово-комунальних послуг та не приймає участі в поточному ремонті квартири, його місце проживання не відоме, тому позивач вважає, що він втратив право на користування цим житлом. Наявність реєстрації в квартирі відповідача, який в ній не проживає, тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 28.09.2018 р., зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 22.10.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25.02.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази, просили позов задовольнити та визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона та її донька [PERSON] є власниками в рівних частинах кв. [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними було розірвано 10.01.2017 р. Разом з тим, фактичні шлюбні відносини між ними припинені більше 10 років тому. При цьому, відповідач не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, не є членом сім`ї позивача, не сплачує жодних платежів з житлово-комунальних послуг та не приймає участі в поточному ремонті квартири, його місце проживання не відоме, тому позивач вважає, що він втратив право на користування цим житлом. Наявність реєстрації в квартирі відповідача, який в ній не проживає, очевидно тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. Позивач також вказала, що у даній квартирі відповідач не проживав ніколи, а мешкав в окремій квартирі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву від відповідача до суду не надходило. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень від третьої особи до суду не надходило. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували в судовому засіданні позивач та представник позивача. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що Ѕ квартири [ADDRESS] належала на праві приватної власності в рівних долях [PERSON] та [PERSON] , а Ѕ частина зазначеної квартири - [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2002 р., посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 7-331, що підтверджується даними договору купівлі-продажу квартири та копію реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 05.03.2002 р. Судом встановлено, що станом на день звернення до суду з позовом, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності в рівних частинах позивачу - [PERSON] , згідно договору дарування Ѕ частини квартири від 17.11.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М.; та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2002 р., посвідченого Київською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 7-331, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №133640963 від 08.08.2018 р. та даними інформаційної довідки КВ-2018 №35863 від 14.09.2018 р., виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Також встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 10.01.2017 р. Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 10.01.2017 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 10. Згідно даних Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва №8851378 від 24.09.2019 р. про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , станом на 24.09.2019 р. зареєстровані: [PERSON] ( [INFO] ) з 11.04.2002 р.; [PERSON] ( [INFO] ) з 11.04.2002 р.; [PERSON] ( [INFO] ) з 11.04.2002 р.; [PERSON] ( [INFO] ) з 01.02.2007 р. Позивач просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач з 2002 р. у даній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в квартирі немає, реєстрація відповідача перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю та завдає позивачу додаткових витрат з оплати комунальних послуг. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 2002 р. не проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не несе витрат по утриманню житла, квартирою не цікавиться, а отже суд вважає, що він втратив інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Факт не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджується актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 18.10.2016 р., від 03.07.2017 р. та від 10.09.2019 р., підписаним мешканцями будинку [ADDRESS] , майстром тех. дільниці №3, посвідченого печаткою і підписом начальника ЖЕД №905 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень/ в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача [PERSON] у кв. [ADDRESS] протягом тривалого періоду (понад один рік), суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved