Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] 29 листопада 2017 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 25 вересня 2017 року у розмірі 24000 гривень 00 копійок, пеню у розмірі 10% в сумі 7200 гривень 00 копійок, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 67 гривень 07 копійок, а також витрати по сплаті судового збору, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору позики від 25 вересня 2017 року, за умовами якого відповідач взяв в борг у позивача 24000 гривень 00 копійок та зобов'язався їх повернути в строк до 25 грудня 2017 року включно. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.12.2017 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено дату і час проведення попереднього судового засідання. 16 лютого 2018 року у підготовчому судовому засідання за участю сторін по справі, судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23 березня 2018 року. 23 березня 2018 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла до суду заява про уточнення позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики №б/н від 25 вересня 2017 року в сумі 38059 гривень 35 копійок, яка складається з: заборгованості за договором позики в сумі 24000 гривень 00 копійок; інфляційних нарахувань в сумі 1048 гривень 46 копійок; річних відсотків від простроченої суми у розмірі 295 гривень 89 копійок; неустойки у вигляді пені у розмірі 10 відсотків в сумі 12000 гривень 00 копійок; витрат по сплаті судового збору в сумі 715 гривень 00 копійок. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.05.2018 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про прийняття до розгляду уточненої позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено. 23 березня 2018 року до суду від відповідача по справі [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в якій відповідач просить суд визнати недійсним договір позики №б/н від 25 вересня 2017 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08 травня 2018 року у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про прийняття зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено та роз'яснено [PERSON] його право на звернення з цим позовом до суду в загальному порядку, що встановлений Цивільним Процесуальним Кодексом України. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08 червня 2018 року у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про прийняття зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - знов відмовлено та роз'яснено [PERSON] його право на звернення з цим позовом до суду в загальному порядку, що встановлений Цивільним Процесуальним Кодексом України. В судовому засіданні 20.09.2018 року позивач [PERSON] та його представник позовну заяву підтримали та просили суд задовольнити. Відповідач у судовому засіданні 20.09.2018 року заперечував проти задоволення позову, також підтвердив, що після постановлення ухвал суду від 08.05.2018 року та 08.06.2018 року, якими йому було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, він до суду з вказаним позовом не звертався. Також у судовому засіданні пояснив, що дійсно він підписував спірний договір позики від 25.09.2017 року, однак написав під примусом, одночасно підтверджуючі, що жодного доказу на підтвердження вказаних посилань у нього не має. Надалі відповідач у судовому засіданні зазначав, що за спірним договором він грошових коштів не отримував, а підписав зазначений договір, оскільки у нього перед позивачем була наявна заборгованість за отриманий фотоапарат, який він загубив, за фактом чого до відділу поліції не звертався. Під час судових дебатів, відповідач надав пояснення, що не згоден з позовом в частині визначеного розміру заборгованості, без зазначення в якій саме частині боргу та в чому полягає незгода. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 25 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець - [PERSON]надав позичальнику - [PERSON] позику у розмірі 24000 гривень, а [PERSON] зобов'язався повернути позику у визначений цим договором строк. Пунктом 2.1 вказаного договору позики передбачено, що загальний строк надання позики позичальнику становить три календарних місяці з дати підписання цього договору, при цьому позичальник зобов'язується повертати позику трьома рівними частинами, згідно п.3.2.1, п.3.2.2, п.3.2.3 цього договору. Згідно з пунктом 3.2, в період строку, вказаного в п.2.1 цього договору, позичальник зобов'язується повернути суму позики позикодавцю в наступному порядку: першу частину позики у розмірі 8000 гривень позичальник зобов'язується повернути позикодавцю у строк з 26 вересня 2017 року по 25 жовтня 2017 року включно; другу частину позики у розмірі 8000 гривень позичальник зобов'язується повернути позикодавцю у строк з 26 жовтня 2017 року по 25 листопада 2017 року включно; третю частину позики у розмірі 8000 гривень позичальник зобов'язується повернути позикодавцю у строк з 26 листопада 2017 року по 25 грудня 2017 року включно. Відповідно до п.3.1 договору позики, підтвердженням отримання позики позичальником є підписання цього договору. Пунктами 4.2, 4.3 передбачено, що за порушення п.3.2.1, 3.2.2, 3.2.3 цього договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю неустойку у вигляді пені у розмірі 10% від загальної суми позики, що нараховується з першою дня невиконання зобов'язання/частини зобов'язання (з 26 жовтня 2017 року - за першу частину позики, з 26 листопада 2017 року - за другу частину позики, з 26 грудня 2017 року - за третю частину позики), за кожний календарний місяць прострочення виконання зобов'язання до повного його виконання, що не звільняє позичальника від виконання своїх зобов'язань за цим договором. При неповерненні повною суми позики своєчасно, згідно строків, вказаних в п.3.2.1, п.3.2.2, п.3.2.3 цього договору, позикодавець вправі в судовому порядку, згідно вимог чинного законодавства України, вимагати повернення йому позики або частини позики, що залишилась несплаченою, та суму штрафних санкцій за даним договором, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми. Грошові кошти у розмірі 24000 гривень 00 копійок передані відповідачу - [PERSON], що підтверджується підписом позикодавця та позичальника у договорі позики, та відповідно до п.3.1 є підтвердженням отримання позики позичальником. Даний факт підтверджується копією договору позики, який наявний в матеріалах справи (а.с. 4-5). Оригінал вказаного договору позики було оглянуто судом у судовому засіданні 20.09.2018 року та встановлено відповідність наявної в матеріалах справи копії договору оригіналу. Вищевказані обставини були підтверджені позивачем та не спростовані відповідачем, яким в свою чергу підтверджувався факт та укладення зазначеного договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність у позивача оригіналу договору позики свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Суд приймає вказаний документ в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов'язання. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем була надана боргова розписка. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем - [PERSON] не було повернуто у строк, зазначений у договорі позики від 25 вересня 2017 року, [PERSON] позику, а саме: грошові кошти у розмірі 24000 гривень 00 копійок, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 24000 гривень 00 копійок, обґрунтованими та підлягаючими до задоволення. За приписами ч.1 та ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сторонами в п.4.3 договору позики від 25.09.2017 року передбачено, що при неповерненні повною суми позики своєчасно, згідно строків, вказаних в п.3.2.1, п.3.2.2, п.3.2.3 цього договору, позикодавець вправі в судовому порядку, згідно вимог чинного законодавства України, вимагати повернення йому позики або частини позики, що залишилась несплаченою, та суму штрафних санкцій за даним договором, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми. Судом перевірено наданий позивачем розрахунок трьох відсотків від простроченої суми заборгованості за договором позики від 25.09.2017 року та встановлена його відповідність, яка станом на 29 листопада 2017 року складає в сумі 67 гривень 07 копійок, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 7200 гривень 00 копійок, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦПК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 4.2. договору позики, за порушення п.3.2.1, 3.2.2, 3.2.3 цього договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю неустойку у вигляді пені у розмірі 10% від загальної суми позики, що нараховується з першою дня невиконання зобов'язання/частини зобов'язання (з 26 жовтня 2017 року - за першу частину позики, з 26 листопада 2017 року - за другу частину позики, з 26 грудня 2017 року - за третю частину позики), за кожний календарний місяць прострочення виконання зобов'язання до повного його виконання, що не звільняє позичальника від виконання своїх зобов'язань за цим договором. Суд перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості пені, та встановлено, що дійсно розмір пені за порушенні зобов'язання за договором позики від 25.09.2017 року станом на 29.11.2017 року становить в сумі 7200 гривень 00 копійок. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення з [PERSON] пені за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 7200 гривень 00 копійок, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінюючи кожен доказ окремо та в сукупності, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим та підлягаючим до задоволення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений останнім у розмірі 640 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved