Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач 16.11.2016 року звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №19 від 28.10.2008 року «Про передачу гр. [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Берегове Мостиського району Львівської області». В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він є власником житлового будинку №50 по вул.Миру в с.Берегове Мостиського району Львівської області, який успадкував після смерті матері. Власником суміжного будинковолодіння за адресою: с.Берегове, вул..Миру, 51, Мостиського району Львівської області, є відповідачка [PERSON] Протягом тривалого періоду часу між цими землекористувачами не вирішений спір про встановлення спільної межі, межі не встановлені ні за спільною згодою землекористувачів, ні за рішенням органу місцевого самоврядування. Незважаючи на це, Берегівська сільська рада, не маючи усіх документів необхідних для прийняття такого рішення, порушуючи процедуру та вимоги Земельного кодексу України, незаконно передала у власність [PERSON] земельну ділянку без чітко визначених меж та без погодження із суміжними землекористувачами. Вказує, що йому стало відомо про те, що відповідачка [PERSON] в порушення вимог Земельного кодексу України не зверталась до органу місцевого самоврядування із заявою про вибір місця розташування земельної ділянки та не отримувала висновків спеціалізованих органів про можливість відведення такої земельної ділянки. В свою чергу Берегівська сільська рада не видавала рішення про затвердження матеріалів щодо визначення місця розташування земельної ділянки та не надавала дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки. За таких обставин, враховуючи відсутність погодження меж із суміжними землекористувачами, беручи до уваги відсутність будь-яких матеріалів, які б визначали геометричні розміри та місце знаходження земельної ділянки у просторі, вважає, що Берегівська сільська рада не мала законного права виносити оскаржуване рішення про передачу земельної ділянки у власність. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області (правонаступника Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області) [PERSON] та відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, покликаючись на те, що оскаржуване рішення було винесено законно, відповідно до чинного на той час земельного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Конституцією України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; об'єктом права власності Українського народу. Відповідно до статей 13, 14 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють від імені Українського народу права власника на землю в межах, визначених Конституцією. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частинами 1 та 2 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент винесення спірного рішення) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною 3 ст.116 цього кодексу передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.118 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент винесення спірного рішення) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] сторони у справі проживають по сусідству в с.Берегове Мостиського району Львівської області та є суміжними землекористувачами. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку №50 по вул.Миру в с.Берегове Мостиського району Львівської області, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав №32763880 від 03.01.2012року. Власником суміжного будинковолодіння за адресою: с.Берегове, вул.Миру, 51, Мостиського району Львівської області, є відповідачка [PERSON], що сторонами не оспорюється. Як вбачається із пояснень сторін та матеріалів справи, протягом тривалого часу між сторонами не вирішений спір про встановлення спільних меж їхніх земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, межі цих земельних ділянок не встановлені ні за спільною згодою землекористувачів, ні за рішенням органу місцевого самоврядування. Тим не менше, спірним рішенням Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №19 від 28.10.2008 року відповідачці [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку в с.Берегове Мостиського району Львівської області площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. При цьому, із листа Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області №382 від 13.10.2016року слідує, що «у 2008-2009 роках відповідною організацією виготовлялась технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку на імя [PERSON], яка на даний час залишилась не до оформлена через відсутність підпису суміжного землекористувача [PERSON] Підтвердженням загальної площі земельної ділянки, що була безоплатно передана [PERSON] є спірне рішення №19 від 28.10.2008року. Підтвердження розміру земельної ділянки, що була безоплатно передана [PERSON] є одночасно теж саме рішення №19 від 28.10.2016року. Конфігурація земельної ділянки та її розміщення знаходиться в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яка виготовляється відповідною «Проектно-виробничою фірмою». Також, із листа Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області №227 від 26.06.2013 року слідує, що «земельні роботи по встановленню меж не проводились, межі не встановлювались». Із наведеного вбачається, що Берегівська сільська рада винесла оскаржуване рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] без чітко визначених меж та без погодження із суміжними землекористувачами, за відсутності будь-яких матеріалів, які б визначали геометричні розміри та місце розташування земельної ділянки у просторі, що є порушенням земельного законодавства, зокрема чинної на той час ст.118 Земельного кодексу України. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами в ході розгляду даної справи не представлено суду, у відповідності до вищенаведених положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, жодних достатніх та належних доказів, які б спростовували обставини, на які покликається позивач, а відтак і доказів в підтвердження правомірності винесення оскаржуваного рішення. Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до статей 16, 393 ЦК України визнання судом незаконним і скасування акта органів державної влади, влади Автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, належить до способів захисту права власності. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Відповідно до вимог ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. З огляду на наведене, враховуючи встановлені судом обставини справи, про те, що оскаржуване рішення Берегівської сільської ради №19 від 28.10.2008 року, на підставі якого відповідачці [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, що межує з земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок позивача [PERSON], було винесено з порушенням вимог земельного законодавства, а саме вимог ст.118 Земельного кодексу України (в редакції чинній на той час), внаслідок чого порушуються законні права позивача [PERSON], оскільки є перешкодою\~для реалізації останнім права власності\~на земельну ділянку, що перебуває у його користуванні та необхідна для обслуговування належного йому житлового будинку, тому суд вважає, що спірне рішення слід визнати незаконним та скасувати. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved