Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.05.2018 року звернулася у суд із позовом до відповідача - Підгородецької сільської ради Сколівського району Львівської області, в якому, з урахуванням поданої 15.02.2019 року заяви про зменшення позовних вимог, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого у [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] у с. Урич Сколівського району Львівської області. Ухвалою судді від 19.10.2018 року вказану справу прийнято до провадження у зв'язку із закінченням п'ятирічного терміну повноважень судді Ясінського Ю.Є.. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого засідання від 19.02.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Розгляд справи по суті відбувся 05.04.2019 року, з участю позивача та представників сторін. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла матір позивача - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS], який значився як майно колгоспного двору. Матір за життя склала заповіт на належне їй нерухоме майно на користь свого сина, а брата позивача - [PERSON], який [INFO] помер, не прийнявши спадщини. Позивач зазначає, що після смерті брата вона є спадкоємцем за законом прав та обов'язків, котрі залишились після смерті матері, у тому числі і права на Ѕ частину спірного домоволодіння, однак оформити таке право на Ѕ його частину позивач не може у зв'язку із втратою правовстановлюючого документа на нерухоме майно. З огляду на вказане, позивач була змушена звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивач та її повноважена представник - адвокат Крушельницька У.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог.. Представник відповідача - Підгородецький сільський голова Варгас О.О. у судове засідання з'явилася, при вирішенні спору поклалася на розсуд суду, відзиву на позовну заяву не подала. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх у судовому засіданні учасників справи, показання свідків, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд, перевіряючи порушення прав позивача щодо спадщини, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з наявного у справі витягу з погосподарської книги № 1 с. Урич на території Підгородецької сільської ради Сколівського району Львівської області за 1958-1995 роки (а. с. 32-34), господарство, особовий рахунок якого [NUMBER], відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого починаючи з 1977 року була [PERSON], [INFO], а його членом - [PERSON], [INFO] (син), який після смерті матері у 2009 році, значився головою цього колгоспного двору. У свою чергу, [PERSON], [INFO] (дочка) - вибула з господарства у. м. Борислав Львівської області ще у 1978 році під № 886. Згідно паспорта позивача серії [NUMBER], виданого Бориславським МВ УМВС України у Львівській області 24.07.2001 року (копія міститься у справі, а. с. 12), вона була знята з реєстрації у с. Урич Сколівського району Львівської області у м. Борислав Львівської області, де зареєструвала своє місце проживання по [ADDRESS], з 07.08.1978 року. Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності діючим ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України, то суд при розгляді даного спору у вказаній частині керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами. Так, у відповідності до положень ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності з 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність»» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться у Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 01.07.1990 року. Як роз'яснюється у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення у дію цього Закону (тобто з 15.04.1991 року). Таким чином, до правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.01.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Так, відповідно до ст. ст. 120, 121 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою усіх членів двору. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю, тощо. Відповідно до ст. ст. 120-127 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб-членів колгоспу, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства та задоволення сімейних потреб. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку у його майні. Такими, що втратили це право згідно положень ст. 126 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до положень ст. 123 ЦК Української РСР. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до п. 20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку у сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року за № 69, у графі «суспільна група господарства» записується станом на 01 січня відповідного року одна із наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася у залежності від роду занять голови господарства. Судом встановлено та підтверджено даними згаданого вище погосподарського обліку, що господарство, головою якого з 1977 року була [PERSON], а з 2009 року - [PERSON], розташоване у с. Урич Сколівського району Львівської області, відносилося до суспільної групи колгоспний двір, та станом на 15.04.1991 року збереглося, а члени його двору не втратили права на частку у його майні. Такими членами були [PERSON] та [PERSON]. Щодо позивача, то така втратила відповідне право на частку у майні колгоспного двору, так як не менше трьох років підряд до зазначеної вище дати не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, у зв'язку із сімейними обставинами з 1978 року переїхала та стала проживати в іншій місцевості, де проживає і до сьогодні, що також підтверджено показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], яким суд у цій частині надає віри. Отже, виходячи з рівного права усіх членів двору на їх спільне майно, розмір часток у вищевказаному колгоспному дворі кожного його члена, а саме [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], становив по Ѕ частині. [INFO] [PERSON] померла у с. Урич Сколівського району Луганської області, що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 00012570020 від 08.09.2013 року (копія міститься у справі, а. с. 6). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася у цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору у майні двору застосовуються з 01.07.1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30.06.1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Таким чином, спадщина після смерті колишнього члена колгоспного двору - [PERSON] на її частку у майні колгоспного двору у розмірі Ѕ частини відкрилася після її смерті, тобто [INFO]. Відповідно, спадкування проходить за правилами, визначеними діючим ЦК України. Позивач є рідною дочкою [PERSON], що встановлено рішенням Бориславського міського суду Львівської області, ухваленим 03.04.2018 року у цивільній справі № 438/377/18, провадження № 2-о/438/9/2018, за заявою [PERSON], з участю заінтересованої особи - Підгородецької сільської ради Сколівського району Львівської області, про встановлення факту, що має юридичне значення (копія міститься у справі, а. с. 14-16). За життя, а саме 23.09.2008 року, [PERSON] у Підгородецькій сільській раді Сколівського району Львівської області склала заповіт, яким усе своє майно заповіла синові - [PERSON] (копія міститься у справі, а. с. 68). Заповіт до дня смерті [PERSON] не змінювався та не скасовувався. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину, або ж не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, тобто шести місяців, він не заявив про відмову від неї. За змістом ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частина 1 ст. 1270 ЦК України встановлює строк для прийняття спадщини, який складає шість місяців і починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті матері, так як постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він також у встановлені строки та порядку не відмовився від спадщини. При цьому, [PERSON] не оформив свої права на спадщину. Отже, успадкувавши після смерті матері Ѕ частину домоволодіння по [ADDRESS], та маючи право на іншу Ѕ його частину як частку у майні члена колгоспного двору, [PERSON] стали належати права на зазначене господарство у цілому, хоча й без оформлення у встановленому законом порядку своїх спадкових прав. [INFO] [PERSON] помер у с. Урич Сколівського району Луганської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сколівського районного управління юстиції у Львівській області 08.08.2013 року (копія міститься у справі, а. с. 7). Питання про спадкування після смерті брата - [PERSON], який помер [INFO], позивач не ставить і відповідних вимог не пред'явила, у зв'язку з чим судом не досліджуються у межах даної справи обставини щодо відкриття спадщини після смерті [PERSON], а також щодо кола його спадкоємців та прийняття ними спадщини. Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що право на Ѕ частину спірного домоволодіння після смерті [PERSON] (матері позивача) успадкував [PERSON] (брат позивача) за заповітом, прийнявши спадщину у встановленому порядку. Що стосується позивача, то у заповіті своєї матері - [PERSON] вона не згадується, а такий заповіт позивачем не оспорюється на предмет відсутності вільного волевиявлення матері, що могло б тягнути його недійсність. Крім того, позивач на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем (своєю мітір'ю), а, отже, мала подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, чого не зробила, пропустивши таким чином строк на прийняття спадщини після смерті матері. Відтак, суд дійшов висновку про необхідність відмови [PERSON] у позові до Підгородецької сільської ради Сколівського району Львівської області про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку із відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого у [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], у зв'язку із встановленням відсутності порушення права позивача на спадщину після смерті матері і, як наслідок, відсутності підстав для їх поновлення. Одночасно, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача не підлягають до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed