Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] в лютому 2017 року предявила до суду позов до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, в тому числі матеріальної шкоди в розмірі 27654,60 гривень та моральної в розмірі 100000 гривень. Обґрунтовувала позов тим, що 01 жовтня 2014 року відбулося її незаконне затримання слідчим слідчого відділу Тернопільського міського відділу [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області [PERSON], під час якого слідчим та іншими працівниками відділу стосовно неї вчинялись неправомірні дії з метою надання пояснень у нібито вчиненні нею злочину отримання неправомірної вигоди. Зокрема, її незаконно допитували, застосування погрози, залякування, вимагали гроші за позитивне вирішення її питання тощо. В подальшому 19 березня 2015 року відомості про вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та 26 березня 2015 року їй повідомлено про підозру у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, 30 березня 2015 року складено обвинувальний акт, який скеровано до суду для розгляду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2016 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2016 року, її визнано невинуватою та виправдано у звязку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Таким чином, в період з 01 жовтня 2014 року по 21 вересня 2016 року вона перебувала під слідством і судом, підозрою та обвинуваченням у кримінальному правопорушенні, якого не вчиняла. Крім цього, 26 березня 2015 року стосовно неї складено протокол про корупційне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-5 КУпАП, який скеровано до суду. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2015 року провадження в зазначеній справі закрито у звязку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Зазначена постанова залишена без змін постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 11 червня 2015 року. Упродовж тривалого часу вона була змушена доводити свою невинуватість і непричетність як до інкримінованого їй кримінального правопорушення, так і до адміністративного корупційного правопорушення. У звязку з цим вона неодноразово зверталася до прокурора Тернопільської області з заявами про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення кримінальних правопорушень стосовно неї з боку працівників міліції, які належним чином розглянуті не були. Також нею неодноразово подавались скарги на дії працівників прокуратури, які також не були розглянуті по суті. З цього приводу вона була змушена двічі звертатись до слідчого судді зі скаргами на бездіяльність прокурора м. Тернополя, які були задоволені судом. На підставі ухвали слідчого судді розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні стосовно службових осіб. Внаслідок тривалого незаконного кримінального переслідування стан її здоровя різко погіршився, вона неодноразово перебувала на лікуванні, на яке нею затрачено 2654,60 гривень. Крім цього, для того, щоб довести свою невинуватість у кримінальному та адміністративному корупційному правопорушеннях змушена була звернутись за правовою допомогою адвоката, за послуги якого вона сплатила 25000 гривень. Ці всі події в її житті позначились на стосунках з рідними і близькими, колегами по роботі, її соціальній репутації. Вона відчувала постійне приниження з боку працівників міліції та прокуратури. Внаслідок пережитого в неї як громадянина України назавжди залишився страх перед державою, яка не змогла її захистити, а особи, на які державою покладено обовязок захисту громадянина й суспільства, не просто не виконали зазначених функцій, а вчинили наругу над її правами. Виходячи з наведених обставин нею визначено розмір моральної шкоди в сумі 100000 гривень. За клопотанням представника позивача замінено неналежного відповідача [PERSON] управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області на належного Державну казначейську службу України та до участі в розгляді справи як співвідповідачів залучено [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області і [PERSON] Тернопільської області. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, зіславшись на мотиви, які викладені в позовній заяві. Крім цього, подали заяву про зменшення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди. При визначенні її розміру виходили з розміру трьох мінімальних розмірів заробітних плат за кожен місяць перебування під слідством і судом, що становить 71652 гривні. На обгрунтування моральної шкоди позивач вказала, що її було незаконно затримано, працівниками міліції стосовно неї вчинялись неправомірні дії та знущання, вимагання грошей, незаконне складення процесуальних документів, безпідставне складення протоколу про адміністративне правопорушення, безпідставна підозра та обвинувачення у кримінальному правопорушенні. У звязку з цим вона втратила здоровя, постраждав її авторитет, на роботі вона переведена на нижчу посаду, про неї писали в газетах та інтернет-виданнях, всі її постійно розпитують про зазначені обставини, вона змушена пояснювати знайомим про свою невинуватість і непричетність до адміністративного і кримінального правопорушення. Увесь цей час стрес переживала не лише вона, а й члени її сім'ї. Все те, що вона пережила, взагалі не вимірюється в грошовому виразі, а тому заявлену нею суму вважає хоча б частковою компенсацією за пережиті страждання. Решту позовних вимог підтримала в обсязі, що заявлені в позовній заяві. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Пояснила, що позивачем не дотримано порядку відшкодування шкоди, передбаченого ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вважає, що позивачем не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди. Щодо витрат на правову допомогу адвоката, то їх стягнення також вважає безпідставним, оскільки позивачем не надано розрахунку таких витрат. Після оголошеної в розгляді справи перерви в судове засідання не зявилася, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала, що відповідно до ст. 169 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи в її відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Підтримав письмові заперечення на позов. Пояснив, що позивачем не надано доказів на обгрунтування її позовних вимог, зокрема щодо витрат на правову допомогу нема банківської квитанції про перерахунок коштів та розрахунку витрат. Крім цього, витрати, що понесені на правову допомогу в кримінальній справі, не можуть бути стягнуті в межах розгляду цивільної справи. Щодо витрат на лікування чеки на придбання лікарських засобів не персоніфіковані, розмір моральної шкоди не обгрунтований. Крім цього, позивачем не дотримано порядку відшкодування шкоди, передбаченого ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Представник відповідача [PERSON] Тернопільської області у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Підтримала письмові заперечення на позов. Пояснила, що сам факт ухвалення судом виправдувального вироку не є підставою відшкодування моральної шкоди. Позивачем не доведено розмір моральної шкоди, зокрема не враховано розмір такого відшкодування, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». На обґрунтування своїх доводів про те, що постраждав її авторитет та її було переведено на іншу посаду, позивач ніяких доказів не надала. Щодо публікацій у газеті позивач вправі подати позов про захист честі та гідності. Позивач не довела причинно-наслідкового звязку між притягненням її до відповідальності та погіршенням її стану здоровя, з приводу якого вона лікувалась та придбавала лікарські засоби. У наданих нею виписках з історії хвороби не вказано, що захворювання є наслідком стресу. Чеки про купівлю лікарських препаратів не персоніфіковані. На обгрунтування витрат на правову допомогу в розмірі 25000 гривень однієї квитанції про їх сплату не достатньо. З цих підстав просила в позові відмовити. Ухвалою суду від 23 жовтня 2017 року провадження у справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Прокуратури Тернопільської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 25000 гривень, сплачених на надання правової допомоги адвоката, закрито. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 26 березня 2015 року слідчим слідчого відділу Тернопільського міського відділу [PERSON] Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області [PERSON] (далі слідчий Маракін С.С.) за погодженням зі старшим прокурором прокуратури міста [PERSON] [PERSON] (далі прокурор Василишин К.В.) [PERSON] повідомлено про підозру в підробленні офіційного документу, який видається та посвідчується установою і який надає права, з метою використання його іншою особою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року). 26 березня 2015 року прокурором міста [PERSON] [PERSON] складено адміністративний протокол № 3 про вчинення [PERSON] адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-5 КУпАП. 30 березня 2015 року слідчим Маракіном С.С. складено та прокурором Василишин К.В. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року), внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 12014210010002547 від 29 вересня 2014 року. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2015 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-5 КУпАП, п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» закрито у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного корупційного правопорушення. Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 11 червня 2015 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги прокурора м. Тернополя на зазначену постанову. 18 серпня 2015 року в.о. прокурора міста [PERSON]Хамулою повторно скеровано до апеляційного суду Тернопільської області апеляційну скаргу на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 травня 2015 року. 31 серпня 2015 року апеляційним судом Тернопільської області надано відповідь про те, що апеляційна скарга аналогічного змісту вже розглянута відповідно до постанови від 11 червня 2015 року і підстав її повторного розгляду немає. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2016 року [PERSON] визнано невинуватою у предявленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року) та виправдано за відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення. Арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скасовано. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 вересня 2016 року зазначений вирок залишено без змін. З приводу обставин, які стали підставою предявленого [PERSON] обвинувачення, ще задовго до повідомлення їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, [PERSON] неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ та прокуратури, вбачаючи в їх діях порушення її прав та свобод. Так, 03 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась із заявою до прокурора міста [PERSON] [PERSON] та прокурора Тернопільської області Гулкевича Ю.Д. на дії працівників Тернопільського МУ УМВС України в Тернопільській області. В заяві йдеться про кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 368, 370, 371 КК України, вчинені працівниками міліції, а саме про заздалегідь сплановану провокацію хабара, а також завідомо незаконне затримання та незаконний привід. Зокрема зазначено, що працівники міліції, яких вона зможе впізнати та які здійснювали її затримання, вимагали у неї хабар для закриття кримінального провадження у розмірі 10000 доларів США. Крім цього, під примусом відбирали у неї її взірці почерку та підпису, здійснили незаконне її затримання без винесення відповідних процесуальних документів та тримали її близько 10 годин у службовому кабінеті. [PERSON] просила внести зазначені відомості про дані кримінальні правопорушення в Єдиний реєстр досудових розслідувань. 08 жовтня 2014 року прокуратурою Тернопільської області вказану заяву скеровано прокурору міста [PERSON] за належністю. 11 листопада 2014 року [PERSON]. подала скаргу прокурору Тернопільської області Гулкевичу Ю.Д. на дії працівників прокуратури міста [PERSON] з приводу ненадання відповіді на її заяву від 03 жовтня 2014 року. 14 листопада 2014 року прокуратурою Тернопільської області вказану скаргу скеровано прокурору міста [PERSON] за належністю. 14 жовтня 2014 року [PERSON], як свідок у кримінальному провадженні № 1201421001002547, звернулась до слідчого Маракіна С.С. із заявою про забезпечення реалізації її прав як свідка у вказаному кримінальному провадженні. 26 листопада 2014 року прокуратурою міста [PERSON] надано відповідь на заяву [PERSON] на дії працівників Тернопільського МУ УМВС України в Тернопільській області від 03 жовтня 2014 року. З відповіді вбачається, що викладені в заяві обставини в ході перевірки не підтвердились. 04 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до прокурора Тернопільської області Гулкевича Ю.Д. зі скаргою на дії працівників прокуратури міста [PERSON] з приводу ненадання повної та належної відповіді на її заяву від 03 жовтня 2014 року та ненадання відповіді слідчим Маракіном С.С. на її заяву від 14 жовтня 2014 року. 08 грудня 2014 року [PERSON] подала скаргу слідчому судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області на бездіяльність прокурора міста [PERSON] [PERSON] щодо нерозгляду її заяви від 03 жовтня 2014 року та невнесення викладених і ній відомостей до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді від 16 грудня 2014 року скаргу [PERSON] задоволено. 11 лютого 2015 року [PERSON] повторно звернулася з заявою до слідчого Маракіна С.С. у звязку з ненаданням відповіді на заяву від 14 жовтня 2014 року. 27 березня 2015 року захисник [PERSON] подав клопотання про закриття кримінального провадження стосовно [PERSON] 30 березня 2015 року прокурором Василиишин К.В. в задоволенні зазначеного клопотання відмовлено. 01 квітня 2015 року [PERSON] подала скаргу прокурору Тернопільської області та Генеральному прокурору України на дії працівників прокуратури, а також заяву-повідомлення прокурору міста [PERSON], прокурору Тернопільської області та Генеральному прокурору України в порядку ст. 214 КПК України про вчинення злочину працівниками Тернопільського МВ УМВС України в тернопільській області. 24 квітня 2015 року [PERSON] подала скаргу слідчому судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області на бездіяльність прокурора міста [PERSON] [PERSON] щодо нерозгляду її заяви від 01 квітня 2015 року та невнесення викладених і ній відомостей до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді від 08 травня 2015 року скаргу [PERSON] задоволено. Як установлено в судовому засіданні з пояснень сторін, на підставі ухвали слідчого судді від 16 грудня 2014 року та ухвали слідчого судді від 08 травня 2015 року розпочато кримінальні провадження, які в подальшому обєднані в одне провадження, досудове розслідування в якому на даний час ще не завершене, кінцевого процесуального рішення в ньому не прийнято. Ці обставини сторони в судовому засіданні не оспорювали. В громадсько-правовій газеті «Досьє 102» № 17 за 24 жовтня 2014 року та на офіційному інтернет-сайті МВС України 07 жовтня 2014 року опубліковано статтю про старшого майстра одного з профтехучилищ міста [PERSON], яка вимагала та отримала від учня хабар у розмірі 3000 гривень та пляшку елітного спиртного напою за сприяння у видачі свідоцтва про закінчення навчання. Відповідно до листків непрацездатності АГД № 993062, АГЖ № 109346, АГЖ № 371166 у періоди з 02 по 17 жовтня 2014 року та з 01 по 10 серпня 2016 року [PERSON] знаходилась на амбулаторному лікуванні, в період з 17 по 26 серпня 2016 року на стаціонарному лікуванні. Перебування на стаціонарному лікуванні в зазначений період підтверджується також і випискою з медичної карти № 01/04789 [PERSON], згідно з якою лікування проводилось у звязку з діагнозом: кардіосклероз, артеріальна гіпертензія, кардіо-васкулярний ризик, дисфункція лівого шлуночка; ангіопатія сітківки обох очей; дисліпідемія. Рекомендовано медикаментозне продовження лікування. Відповідно до наданих [PERSON] фіскальних чеків, у 2016 році нею затрачено на придбання лікарських препаратів 1588,51 гривень. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши наведені ними доводи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів: Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13 квітня 2012 року № 4652-VI) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Як передбачено ст. 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у ряді випадків, у тому числі: постановлення виправдувального вироку суду (п. 1); встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п. 1-1); закриття справи про адміністративне правопорушення (п. 4). Відповідно до ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 статті 4 вказаного Закону). У положеннях ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також, у п. 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, йдеться про те, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв'язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів. Виходячи з вимог п. 17 вказаного вище Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, як розяснив з цього приводу Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Також у п. 9 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, то суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тим самим Верховним Судом України підтверджено можливість звернення особи з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в порядку цивільного судочинства. Судом установлено, що внаслідок незаконних дій органів, що здійснювали досудове розслідування, та прокуратури позивач зазнала моральної шкоди, оскільки їх дії призвели до порушення її нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: «Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня)». Позиція Європейського Суду з прав людини з приводу відшкодування моральної шкоди є такою, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Виходячи з аналізу вищенаведеного законодавства стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, з розяснень щодо застосування цього законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, враховуючи обставини справи, беручи до уваги, що початковим моментом реалізації функції обвинувачення є акт повідомлення особи про підозру, [PERSON] повідомлено про підозру 26 березня 2015 року, розгляд кримінальної справи тривав аж до вересня 2016 року, 21 вересня 2016 року набрав законної сили постановлений Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 11 квітня 2016 року виправдувальний вирок щодо [PERSON], а також стосовно [PERSON] відповідно до постанови суду від 15 травня 2015 року закрито справу про адміністративне правопорушення [PERSON] розпочату на підставі протоколу, складеного прокурором міста [PERSON] 26 березня 2015 року, суд приходить до переконання, що позивач має право на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди. Зокрема, вона перебувала під слідством та судом протягом 17 місяців 26 днів, у результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури перенесла душевні страждання, зазнала моральних втрат, була позбавлена можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків, вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд вважає безпідставними доводи відповідачів про те, що [PERSON] не надала доказів на підтвердження причинно-наслідкового звязку заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода є очевидною. Позивач безпідставно протягом півтора року перебувала під слідством і судом, а також стосовно неї безпідставно був складений протокол про вчинення адміністративного корупційного правопорушення, що не могло не вплинути на її душевний стан і спосіб життя. Доводи про те, що публікації в газеті та в інтернет-ресурсах можуть бути підставою предявлення позивачем позову про захист честі та гідності, а не даного позову, також на увагу не заслуговують. Сам факт безпідставного перебування позивача під слідством і судом доведений. І внаслідок цього вона зазнала моральної шкоди. Подаючи публікації про цю подію як один з доказів пережитих моральних страждань, позивач не зобовязана предявляти позов про захист честі та гідності. Також необгрунтованими є доводи відповідачів про те, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач повинна була звертатись у позасудовому порядку до органу, що здійснював досудове розслідування, та прокуратури, оскільки на підставі зазначеної норми Закону до цих органів позивач вправі була звернутися лише щодо вимог про відшкодування шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, а відшкодування моральної шкоди передбачене пунктом 5 зазначеної статті. Статтею 13 цього Закону визначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Однак, як вище зазначалося,з огляду на вимоги закону та правові позиції Верховного Суду України, особа, якій заподіяно моральної шкоди внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, не позбавлена можливості звертатися безпосередньо до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Суду, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі «Менешева проти Росії», заява N 59261/00, п. 67, ECHR 2006-III). Аналізуючи вищезазначені обставини в даній справі, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, суд приходить до висновку про захист порушеного права позивача саме в обраний нею спосіб, з врахуванням правових підстав, визначених ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного: Як зазначалося, розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, виходячи з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата в місячному розмірі з 1 січня 2017 року становить 3200 гривень. Однак, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2017 року, пунктом 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. З урахуванням обставин справи, виходячи з обсягу душевних страждань позивача, характеру немайнових втрат, яких вона зазнала, наявності вимушених змін у її життєвих стосунках, виходячи з засад виваженості, розумності, справедливості, враховуючи положення ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд приходить до переконання, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати, із урахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 28541,94 гривень ((1600 гривень х 17 місяців = 27200 гривень) + (1600 гривень : 31 день х 26 днів = 1341,94 гривень)). При визначенні розміру моральної шкоди суд вважає недоведеними позивачем факти її незаконного затримання 01 жовтня 2014 року, допиту, застосування погроз, залякування та вимагання грошей. Зокрема, ці обставини не встановлені вироком суду та позивачем не надано інших доказів на їх підтвердження. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 квітня 2016 року встановлено лише наявність провокації в діях правоохоронних органів, а також констатовано, що предявлене [PERSON] обвинувачення є безпідставним і в її діях відсутній склад кримінального правопорушення. Доводи позивача та її представника про те, що [PERSON] перебувала під слідством і судом, підозрою та обвинуваченням з 01 жовтня 2014 року по 21 вересня 2016 року, є необгрунтованим, оскільки, як вже зазначалося, про підозру [PERSON] повідомлено 26 березня 2015 року. Подання [PERSON] неодноразових скарг на дії працівників міліції і прокуратури в період з 01 жовтня 2014 року до дня повідомлення її про підозру, а також скарги на бездіяльність прокурора, яка задоволена на підставі ухвали слідчого судді від 16 грудня 2014 року, зазначених висновків суду не спростовують. Досудове розслідування у кримінальних провадженнях, розпочатих на підставі відомостей, що внесені до ЄРДР згідно ухвалами слідчого судді від 16 грудня 2014 року та 08 травня 2015 року, які в подальшому обєднані в одне провадження, на даний час ще не завершене, кінцевого процесуального рішення не прийнято. Враховуючи викладене, позов [PERSON] в частині вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення в її користь 28541,94 гривень за рахунок державного бюджету України відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яке провадиться з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку згідно з вимогами ст. ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України. Щодо вимог [PERSON] в частині відшкодування їй матеріальної шкоди в розмірі 2654,60 гривень, яка складається з витрат, понесених на лікування, то суд вважає, що ці вимоги до задоволення не підлягають, оскільки такий вид відшкодування не входить до переліку, передбаченого ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та позивачем не доведено причинного звязку між неправомірними діями органу досудового розслідування і прокуратури та фактичним понесенням зазначених витрат. Матеріалами справи підтверджено, що у періоди з 02 по 17 жовтня 2014 року та з 01 по 10 серпня 2016 року [PERSON] знаходилась на амбулаторному лікуванні, в період з 17 по 26 серпня 2016 року на стаціонарному лікуванні. Відповідно до представлених позивачем фіскальних чеків, у 2016 році нею затрачено на придбання лікарських препаратів 1588,51 гривень. Однак жодних доказів про те, що причини захворювання повязані з незаконним притягненням до кримінальної чи адміністративної відповідальності, внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури, позивачем не надано. Доказів на обгрунтування фактичного понесення решти суми витрат на лікування позивач не надала, пояснивши, що за деякі платні послуги в медичних закладах, у тому числі проведення діагностики, ніякі квитанції та чеки не видаються. Судом жодних доказів на підтвердження фактичного понесення позивачем таких витрат і причинного звязку між їх понесенням та незаконним притягненням позивача до кримінальної чи адміністративної відповідальності не встановлено. Тому, в задоволенні позову [PERSON] в цій частині слід відмовити. Вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 25000 гривень, сплачених на надання правової допомоги адвоката, по суті не розглядаються, оскільки в частині цих вимог судом постановлено ухвалу про закриття провадження у справі. Оскільки позов у частині відшкодування моральної шкоди задоволено на суму 28541,94 гривень, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України позивачу слід компенсувати понесені нею судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 23, 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: partial