Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Позивач 20 червня 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що [INFO] помер її вітчим - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позивач у родинних стосунках зі спадкодавцем не перебувала та тривалий час проживала окремо від нього. Однак за життя спадкодавець склав заповіт, відповідно до якого заповів 1/3 майна, що входить до складу спадщину, позивачу. Позивач не знала, що спадкодавцем було складено заповіт на її користь. 10 травня 2017 року представник позивача подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця через пропуск строку для прийняття спадщини. Позивач просила суд визначити їй додатковий строк у шість місяців для подання нею заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі. У відзиві на позов посилались на те, що за життя спадкодавець зробив розпорядження, подарувавши позивачу грошові кошти в сумі 10350 доларів США, а відповідачу залишив ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позивача було повідомлено про смерть спадкодавця, тому їй було відомо про відкриття спадщини, а шестимісячний строк є достатнім для звернення до нотаріальної контори. Відповідач вважає причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини неповажними. Представник третьої особи - Другої Дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 48). За життя, 25 січня 1993 року, [PERSON] склав заповіт, яким заповів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах все належне йому майно (а.с. 54). 10 травня 2017 року представник позивача звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 59). 10 травня 2017 року державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з пропуском нею шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с. 60). З копії спадкової справи № 44/2016, вбачається, що після смерті [PERSON], померлого [INFO], з заявою про прийняття спадщини 03 листопада 2016 року звернувся [PERSON] (а.с. 44). Як вбачається з виписного епікризу 5173, позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні з 18.08.2016 року по 14.09.2016 року з діагнозом: «атеросклероз судин нижніх кінцівок на фоні цукрового діабету; некроз правої п'яткової області» (а.с. 114). Також позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у період часу з 15.09.2016 року по 28.09.2016 року з діагнозом: «остеопороз вторинний, важкий перебіг; патологічні переломи Тh ХІІ; переломи внутрішнього відростку лівого стегна з розходженням відламків; синовіт» (а.с. 111). У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Також у цій постанові Верховного Суду України зазначено, що при розгляді справ про надання додаткового строку для прийняття спадщини судам необхідно дослідити чи вчиняв нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відомо. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення. Пунктами 2.3 та 3.2 діючого на час виникнення спірних правовідносин Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595 на нотаріуса при заведенні спадкової справи покладається обов'язок перевірити за даними Спадкового реєстру наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Як вбачається зі спадкової справи нотаріусом було перевірено за даними Спадкового реєстру наявність заповіту після смерті [PERSON], померлого [INFO], однак відсутні відомості про повідомлення нотаріусом позивача про наявність заповіту, чи виклик її до нотаріуса або повідомлення її, як спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини, що свідчило б про сприяння в здійсненні особистого розпорядження спадкодавця. Позивач стверджувала, що вона не проживала разом із спадкодавцем, не знала про складений на неї заповіт, а нотаріус не повідомляв її про його наявність. Про існування заповіту їй стало відомо після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини. Крім того, позивач у період перебігу шестимісячного строку для прийняття спадщини неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. Враховуючи фактичні обставини справи та проаналізувавши факт надання законодавцем переваги здійсненню спадкуванню за заповітом як особистому розпорядженню особи на випадок смерті, суд дійшов висновку про необхідність врахування такої волі спадкодавця як прояву свободи заповіту, з урахуванням наявності поважних причин пропуску позивачем строку, передбаченого на звернення із заявою про прийняття спадщини, суд вважає за необхідне позов задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved