Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 грудня 2018 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, що 28 серпня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 1250 доларів США строком повернення 28 вересня 2017 року. Вказував, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти не повернув. В своїй позовній заяві просив суд стягнути з [PERSON] 34698,61 грн. основного боргу та 3 % річних в розмірі 1254,85 грн. Також просив стягнути понесені судові витрати в розмірі 704,80 грн. та 900 грн. витрат на правову допомогу. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2018 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито в справі спрощене позовне провадження. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подавав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28 серпня 2017 року між сторонами по страві укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 1250 доларів США, які зобов'язався повернути в термін не пізніше 28 вересня 2017 року. Договір позики укладений письмово. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Встановлено, що відповідно до умов зобов'язання, яке виникло між сторонами по справі, грошові кошти відповідач [PERSON] позивачу не повернув. Встановивши дані обставини, оскільки відповідачем позивачу грошові кошти за укладеним договором позики не повернуто, суд приходить до висновку, що заборгованість за договором позики підлягає стягненню з відповідача. При вирішенні питання про розмір заборгованості суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Правовий висновок у справі за N 6-1672цс16). Тому суд відповідно до вимог ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України вважає за необхідне обраховувати суму боргу відповідно до офіційного курсу Національного Банку України української гривні до долару США станом на день ухвалення судового рішення, та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача за договором підлягає до стягнення сума 34279,62 грн. виходячи з наступного розрахунку: розмір позики за договором 1250 доларів США х 27,423692 (офіційний курс) = 34279,62 грн. З цих підстав позовні вимоги підлягають до задоволення зі стягненням суми боргу саме за курсом Національного Банку України української гривні до долару США на день ухвалення судового рішення. За нормами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідачем позивачу грошові кошти не повернуті, тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений між сторонами. В поданій до суду позовній заяві позивач просить суд стягнути суму 3 % річних в розмірі 1254,85 грн. Тому в цій часині вимоги позивача також підлягають задоволенню. Також з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в сумі 704,80 грн. зі сплати судового збору та документально підтверджені втрати на правову допомогу в розмірі 900 грн.

Outcome: approved