Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.04.2017 року звернулася до суду з позовом про витребування у [PERSON] 59/100 частки квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є спадкоємцем нерухомого майна [PERSON] , а саме 59/100 частин квартири [ADDRESS] за заповітом від 17.07.2009 року, посвідченим державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Т.М. за реєстровим номером 4-1000. Позивач зазначає, що [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті стало відомо, що 03 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за реєстровим № 940. Після смерті [PERSON]. [PERSON] на підставі вказаного договору довічного утримання зареєстрував за собою право власності на частку квартири, яку в подальшому відчужив [PERSON] за укладеним з останньою 02 липня 2013 року договором купівлі-продажу 59/100 частини квартири [ADDRESS] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за реєстровим № 743. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року, яке набрало законної сили 05.12.2016 року, було визнано недійсним договір довічного утримання від 03.11.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що виходячи з встановлених рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року обставин, [PERSON] не мав права в подальшому відчужувати вказану частку квартири на користь [PERSON] , оскільки [PERSON] на момент укладення договору довічного утримання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У зв`язку з цим, частка спірної квартири вибула з володіння її попереднього власника [PERSON] поза його волею. Позивач, як спадкоємець [PERSON] , просить витребувати із незаконного володіння у [PERSON] 59/100 частин квартири [ADDRESS] з посиланням на норми ст. ст. 387, 388, 1212, 1218 ЦК України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2017 року було відкрите провадження у справі (а.с. 30). За результатами вирішення спору 15 січня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлене рішення, яким в задоволенні позову відмовлено (а.с. 60-63). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2018 р. залишено без змін (а.с. 98-102). Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2018 р. та постанова Апеляційного суду м. Києва від 04.04.2018 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 164-171). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2019 року цивільна справа № 755/4987/17 прийнята до провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 174, 175). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 05.12.2019 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] та [PERSON] (а.с. 193, 194). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Також заявляв клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/32383/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу 59/100 частин квартири [ADDRESS] . За результатами розгляду клопотання ухвалою суду із занесенням в протокол судового засідання від 28.05.2020 року було відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи. Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно заповіту від 17.07.2009 року, посвідченого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 4-1000, [PERSON] заповів належну йому на праві власності 59/100 частин квартири [ADDRESS] позивачу [PERSON] (а.с. 20). 03 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований у реєстрі за № 940, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 59/100 частини квартири [ADDRESS] , при цьому [PERSON] зобов`язувався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору. [INFO] [PERSON] помер. 02 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 59/100 частини квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим № 743 (а.с. 17-19). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, постановленим по справі № 755/2538/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. про визнання договору довічного утримання недійсним, позов було задоволено, визнано недійсним договір довічного утримання від 03 листопада 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , з тих підстав, що [PERSON] на момент його укладання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рішення набрало законної сили 05 грудня 2016 року (а.с. 12-16). Відповідно частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна померлого [INFO] [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала (а.с. 14). Вказані обставини жодними доказами відповідачем не спростовані в порядку норми частини 5 ст. 82 ЦПК України. Відповідно положень ч. 1 статті 15, ч. 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В обгрунтування вимог позивач серед іншого посилається на норми ст. ст. 387, 388, 1212 ЦК України. З матеріалів справи убачається, що відповідач є добросовісним набувачем 59/100 частини квартири [ADDRESS] , що є предметом спору, відповідно укладеного 02 липня 2013 року договору купівлі-продажу з [PERSON] (а.с. 17-19). Отже, до спірних правовідносин не може бути застосоване положення ст. 387 ЦК України, на яку вказує позивач, оскільки зазначеною нормою закону визначено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння, тобто від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа таким майном. Відповідно пункту 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи на слідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Положеннями частини 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За нормою ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, тобто і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Отже, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковану частку квартири - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною часткою квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації її права власності на квартиру. Такий висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15. Згідно частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховним Судом України у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, однак апеляційний суд витребував 1/2 частину спірної квартири з володіння [PERSON] у власність [PERSON], не з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі». У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, яка ухвалена у даній справі, йдеться посилання на вищевказану постанову Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі № 6-54цс17, а також на пункти 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), відповідно яких зроблено висновок про те, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Скасовуючи у даній справі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2018 р. і постанову Апеляційного суду м. Києва від 04.04.2018 року та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд зазначив про те, що суди: не врахували обставин, які встановлені у справі № 755/2538/15-ц; не з`ясували чи спірне майно виділено в натурі, оскільки витребувати можна лише індивідуально визначене майно. Під час розгляду справи судом безспірно встановлено, що 59/100 частка квартири [ADDRESS] натурі не виділена, при цьому представник позивача пояснив, що вказану частку в натурі виділити неможливо. За таких обставин, оскільки спірна частка нерухомого майна індивідуально не визначена, в натурі не виділена, як відокремлений, самостійний об`єкт, що унеможливлює її витребування з володіння відповідача у власність позивача, позов задоволенню не підлягає. За правилами частини 4 ст. 49 ЦПК України, у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи. Під час розгляду справи позивач не подавала заяв про зміну предмету або підстав позову для захисту своїх прав у інший спосіб визначений законом. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed