Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], 11.12.2015 року звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 15000,00 грн , 3% щомісячно від суми боргу в сумі 19350,00 грн. за період з 30.05.2012 року по 01.01.2016 року та судові витрати у справі в сумі 243,60 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 30.05.2012 року він дав відповідачу в борг 15000,00 грн. зі сплатою 3% щомісячно від суми боргу строком на 1 рік , що підтверджується розпискою. До теперішнього часу відповідач борг не повернула, у звязку з чим він змушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач до суду не зявилася, про час розгляду справи повідомлена шляхом надсилання СМС-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеному у її заяві (а.с.32), про причину неявки суд не повідомила,заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Приймаючи до уваги заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з урахуванням наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, у силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з оригіналу розписки, відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 грн зі сплатою 3% щомісячно (тобто 450,00 грн в місяць) від суми боргу строком на один рік з 30.05.2012 року по 30.05.2013 року (а.с.39). Правовідносини позики вимагають обов'язкової перевірки наявності оригіналів розписок у кредитора, що є підтвердженням невиконання зобов'язання боржником. Оригінал розписки залучений судом до матеріалів справи (а.с.39). За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.\~Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, і не спростовано відповідачем, що відповідач [PERSON] отримала у борг 30 травня 2012 року від [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 грн., які мала повернути у строк до 30 травня 2013 року. Факт наявності у позивача оригіналу договору позики, свідчить про існування між сторонами боргових зобовязань. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що між сторонами укладено договір позики, який позивачем належним чином підтверджений, а оскільки відповідач у встановлений строк борг не повернув, то позивач має право вимагати його повернення з застосуванням положень ст.625 ЦК України. В розписці зазначено щодо щомісячної сплати 3% від суми боргу, тобто 450,00 грн щомісяця. З 30.05.2012 р. по 01.01.2016 року кількість прострочених місяців складає 43 місяці, тому 3% від суми боргу складають 19350,00 грн ( 15000х43=19350,00). Отже, станом не день розгляду справи заборгованість має місце, відповідач протягом тривалого часу, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання жодного разу не зявилася, заперечень проти позову не надала, що свідчить про її намір уникнути виконання зобовязань за договором позики. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач , знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд задовольняє позов. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати. \~На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved