Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , [INFO] , звернувся 29.05.2017 року в суд з цим позовом, вказуючи, що в 1999 році в с. Липецьке Котовського району Одеської області помер позивача, відповідача та третьої особи батько, - [PERSON] . Наскільки йому відомо, за життя батько заповіт не оформляв, відповідач та третя особа є рідними сестрами позивача. На час смерті батько мав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] . Таким чином, після смерті батька спадкоємцями за законом 1-ї черги були він, відповідач, третя особа та померла [INFO] мати, - [PERSON] . Після смерті батька між ним, відповідачем, третьою особою та померлою матір`ю була домовленість про те, що все спадкове майно вони успадковуємо в рівних частках, відповідач проти цього не заперечувала. Фактично у встановленому ст. 549 ЦК України /в ред. 1963 року/ порядку після смерті батька він прийняв спадщину, що підтверджується тим, що впродовж півроку після смерті він разом із своєю дружиною - [PERSON] , здійснював догляд за житловим будинком, обробляв город, виконував незначний ремонт будинку, приймав участь у похованні батька, тобто він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Про оформлення спадщини ніхто з спадкоємців розмови не вів, він вважав, що, будучи спадкоємцем, в любий час зможе оформити належну йому частку у спадковому майні. Крім того, після смерті батька між ним та відповідачем виникли неприязні стосунки, вони майже припинили спілкування, що також не сприяло вирішенню питання про оформлення спадщини. Однак, в подальшому в травні 2017 року, з відповіді на запит адвоката йому стало відомо, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВК № 776972 26.07.2000 року право власності на вказану вище земельну ділянку зареєстровано за відповідачем. Вказане свідоцтво про право на спадщину за законом порушує його права як спадкоємця, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. Так, згідно з ст. 529 ЦК України /в ред. 1963 року / він є спадкоємцем 1-ї черги за Законом нарівні з відповідачем і має право на частку земельної ділянки, яка перейшла до відповідача у власність на підставі згаданого вище свідоцтва. Він не мав змоги раніше звернутися до суду ще із тої причини, що всі правовстановлюючі документи залишилися у відповідачки і він не мав до цих документів доступу. У зв`язку з цим просив постановити рішення суду яким встановити факт прийняття позивачем, - [PERSON] , спадщини після смерті в 1999 році його батька, - [PERSON] ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом серії АВК № 776972, яким відповідачка успадкувала спадщину після смерті батька - [PERSON] ; скасувати реєстрацію права відповідачки на успадкований земельний пай. Також просила поновити їй строк на звернення до суду з вказаним позовом. 18.07.2017 року суддею Котовського міськрайонного суду Одеської області [PERSON] . П. було відкрито провадження по вказаній справі. 03.03.2018 року розпорядженням керівника апарату Котовського міськрайонного суду Одеської області №250 призначено повторний автоматичний розподіл даної справи, оскільки головуючого суддю Нікітішина В. П. рішенням Вищої ради правосуддя від 01.02.2018 року №823/0/15-18 звільнено з посади судді. 03.03.2018 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано на розгляд судді Івінському О.О. 12.03.2018 року суддею Котовського міськрайонного суду Одеської області Івінським О.О. було винесено ухвалу про прийняття до свого провадження цивільної справи № 505/1323/17 та призначеного підготовче засідання. 04.12.2018 року ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник адвокат Осокін С.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачем надано відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Івасишин В.П. позов не визнав, пояснив, що [PERSON] у встановленому законом порядку звернулась в нотаріальну контору і оформила спадщину після смерті батька, про що позивачу було достовірно відомо. Позивачем не наведено будь-яких поважних причин пропуску ним строку для прийняття спадщини. А тому в позові останнього слід відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] у судове засідання не з`явилась. 08.12.2017 року через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Проти задоволення позову не заперечувала. Позивач, допитаний в судовому засіданні як свідок, суду показав, що спадщину він не отримував, оскільки в цьому не було потреби. На даний час у нього скрутне матеріальне становище, а тому у нього виникла необхідність в оформленні спадщини, так він він дізнався про існування свідоцтва про право на спадщину. Від спадщини він не відмовлявся. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд рахує, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , і з цього часу після нього відкрилась спадщина. Враховуючи, що правовідносини з приводу відкриття спадщини після смерті [PERSON] виникли до 1 січня 2004 року, для вирішення спору суд застосовує норми Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Позивачу було відомо про смерть батька, про що він зазначає в позовній заяві та не заперечує. 25 липня 2000 року державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Налдіною М.М. відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька - [PERSON] , яке складається з права на земельну частку (пай) у колективному сільськогосподарському підприємстві «ім. Леніна» села Липецьке в Котовськом районі Одеської області розміром 2, 84 в мовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі, належного спадкодавцеві на підставі сертифікату серії [NUMBER] виданого Котовською райдержадміністрацією, згідно рішення №75/98 від 13 березня 1998 року. У відповідності до ст. 548 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Як вбачається зі ст.549 цього ж Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] , в поряду встановленому ст. 549 ЦК УРСР 1963 року прийняла [PERSON] , в той час, коли позивач зазначає, що фактично вступила у володіння спадковим майном. Однак доказів у підтвердження цього факту не надано. Разом з тим, відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Після смерті батька [PERSON] не вчиняли дій спрямованих на оформлення права на спадщину до моменту подачі позовної заяви. Посилання позивача на те, що він прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном, в тому числі шляхом фактичного проживання зі спадкодавцем, оскільки на момент смерті [PERSON] проживав разом з ним є необґрунтованими, оскільки цей факт не доведений жодним належним та допустимим доказом у справі. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування реєстрації права власності, слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд враховує, що згідно зі ст. 71 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ст. 257 ЦК України в редакції 2003 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Статтею 76 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ч.1 ст. 261 ЦК України в редакції 2003 року встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушене право. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 80 ЦК УРСР в редакції 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому, відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні. У випадку безпідставності позовних вимог, суд відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності. Отже, заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки поданий позов є необґрунтований, а порушення прав позивача не доведено, тому вони не підлягають захисту. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України). Згідно ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на наведенні вище положення, а також на те, що в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено повністю, судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 640 грн. слід покласти на позивача.

Outcome: approved