Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.07.2017 року звернулась в суд з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, стягуваних з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей, в якому просить ухвалити рішення, яким змінити спосіб стягнення аліментів з частки від заробітку (доходу) відповідача на тверду грошову суму. Зокрема просить стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 3000 гривень щомісячно із подальшою індексацією, від дня подання позову до суду та до досягнення дітьми повноліття. Позов мотивований тим, рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 10.10.2002 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] та сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину з 18.09.2002 року до досягнення дітьми повноліття. Зі слів позивача вона отримує від відповідача 600 гривень щомісячно. Позивач вказала, що відповідач офіційно не працює, розмір його доходу їй не відомий, відомо лише, що відповідач періодично працює за кордоном, у зв'язку з чим його доходи є мінливими та нерегулярними, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, її представник [PERSON] надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, справу розглядати за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно у встановлений законом спосіб. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію представника позивача, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, ознайомившись із матеріалами справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбу, який розірвано 24.01.2003 року (а.с.5). За час шлюбу у них народилися діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу батьків залишилися проживати з матір'ю (а.с.6). Згідно виконавчого листа від 10.10.2002 року, виданого Гайсинським районним судом Вінницької області у справі №2о-96/2002, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] та сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину з 18.09.2002 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 4). Позивач після реєстрації шлюбу 13.11.2015 року з [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.3). Між сторонами виникли правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов'язку батьків утримувати дитину і його виконання. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (надалі Постанова) у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За п.17 Постанови вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. 08.07.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України (в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017) за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. З аналізу наведених норм закону слідує, що визначення способу стягнення аліментів (в частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі) здійснюється судом виключно у спосіб, про який просить одержувач аліментів. Окрім наведеного, закон вказує і на можливість зміни способу стягнення аліментів, що раніше було визначено рішенням суду, за позовом одержувача аліментів. Таким чином Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року запроваджено новий підхід до порядку визначення способу стягнення аліментів виключно з урахуванням судом волевиявлення одержувача аліментів. Зі змісту позовної заяви, вбачається, що позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів з частки від заробітку (доходу) відповідача на тверду грошову суму, а тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність суб'єктивного права у позивача просити суд визначити інший спосіб стягнення аліментів на утримання спільних дітей, ніж було визначено судовим рішенням раніше. Таке право одержувача аліментів є суб'єктивним, невідчужуваним і таким яке може бути реалізовано у будь - який час одержувачем аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині визначення іншого способу стягнення аліментів з відповідача, а саме в твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Окрім того, суд зазначає, що відповідач являється молодою людиною працездатного віку, розмір аліментів, що визначений рішенням суду, враховуючи зміни у законодавстві та у зв'язку зі спливом значного проміжку часу з дати ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, є меншим мінімального розміру аліментів, передбаченого законом, а тому визначений рішенням суду від 10.10.2002 року розмір аліментів на даний час не відповідає потребам, необхідним для фізичного, розумового, морального та соціального розвитку дітей. Разом з тим, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в повному обсязі, а саме стягнення з відповідача аліментів на утримання двох дітей в розмірі 3000 гривень щомісячно, оскільки перед судом не доведено перед судом того, що відповідач має реальну змогу сплачувати аліменти саме в такому розмірі. Тому, визначаючись щодо розміру аліментів, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов'язок батьків по їх утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає справедливим та обґрунтованим змінити спосіб стягнення аліментів, що було визначено раніше рішенням суду в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину, на тверду грошову суму в розмірі 2000 гривень на обох дітей щомісячно, що буде розумним, справедливим та зваженим, з огляду на спільний обов'язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. Судом враховані всі обставини, визначені ст.ст. 181, 182, 183 СК України. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення аліментів з подальшою індексацією, суд зазначає, що Сімейний кодекс України містить пряму норму, яка вказує, що розмір аліментів, визначений судом в твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.184 Сімейного кодексу України). Враховуючи наведене, а також те, що вказана вимога позивачем по суті встановлює обов'язок на майбутнє для службових осіб, що здійснюють примусове стягнення аліментів, які не приймають участь в розгляді цієї справи, та які в силу закону зобов'язані проводити відповідну індексацію, суд приходить до висновку що додатково встановлювати в рішенні суду обов'язок на майбутнє щодо індексування встановленого рішенням суду розміру аліментів підстав немає, як і спору з цього приводу на даний час. Позов в цій частині до задоволення не підлягає. Відповідно до положень ст.192 СК України та роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти у новий спосіб, що визначені рішенням суду слід стягувати з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 640 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved