Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2017 року звернулась в суду з зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2014 року по 13.05.2016 року. Під час перебування у шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, з травня 2016 року вихованням та утриманням дитини займається виключно позивач, а відповідач від спілкування з сином уникає. 29.07.2016 року позивач уклала шлюб з громадянином Російської Федерації, у зв'язку із чим вона разом з сином проживають за адресою чоловіка - в Забайкальському краї Російської Федерації. Син [PERSON] тимчасово зареєстрований за адресою: [ADDRESS], та відвідує у цьому місті дошкільний навчальний заклад - дитсадок. На період відпустки позивача та літніх канікул дитини, в червні 2017 року вони прибули на Батьківщину в селище Вороніж Шосткинського району Сумської області та в перших числах вересня 2017 року дитині необхідно повертатись на навчання в дитсадок до Російської Федерації, у зв'язку із чим необхідним є нотаріальний дозвіл батька на виїзд дитини за кордон. Через засоби зв'язку відповідач не відмовив позивачу у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України, а саме, до Російської Федерації, однак послався на відсутність у нього можливості виготовити нотаріально посвідчену заяву та її передати. За таких обставин позивач вказує, що малолітній син позбавлений можливості проживати разом з нею, як матір'ю, та відвідувати звичний для нього дошкільний навчальний заклад. Вважає, що виїзд сина [PERSON] разом з нею до Російської Федерації на час навчання, тобто з 01.09.2017 року до 01.07.2018 року матиме неабияке значення для його духовного та фізичного розвитку, а також надасть можливість його оздоровити у забайкальській кліматичній зоні, тому просила в судовому порядку надати їй дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для виїзду з України до Російської Федерації та на виїзд до Російської Федерації сина [PERSON] без згоди та супроводу батька - відповідача [PERSON], з 01.09.2017 року по 01.07.2018 року. Судові витрати у справі просила залишити за нею. В судове засідання сторони не з'явились. Від позивача на адресу суду надійшла заява про підтримання позовних вимог, розгляд справи у її відсутності та не заперечення проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ч.4 ст. 74, ч.3 ст.76 ЦПК України, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, однак в судове засідання не з'явився, заяв чи клопотань щодо суті позову та процедури його розгляду, в тому числі про відкладення, не подав. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Шосткинської районної ради Сумської області надійшла заява про підтримання позову [PERSON] та розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. За таких обставин суд провів заочний розгляд справи в порядку ч. 2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з'ясувавши фактичні обставини та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підставний і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 вересня 2014 року сторони у справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с.6). [INFO] у сторін, як подружжя, народився син - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 09.04.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.4). Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13.05.2016 року шлюб між сторонами розірвано та з відповідача в користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно (а.с.6). Зазначене рішення суду набрало законної сили 07.06.2016 року. 29 липня 2016 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином Росії - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], виданого повторно відділом РАЦСу Краснокаменського району Департаменту РАЦСу Забайкальського краю (а.с.8). Відповідно до штампа у паспорті громадянина України [NUMBER], позивачу [PERSON] надано дозвіл на тимчасове проживання з 24.11.2016 року по 24.11.2019 року у Забайкальському краї Російської Федерації (а.с.3). Та обставина, що малолітньому сину сторін [PERSON] також надано дозвіл на тимчасове проживання на цей же період з 24.11.2016 року по 24.11.2019 року у Забайкальському краї Російської Федерації, доводиться копією додатку до свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с.5). Копією довідки дитячого садка №1 «Підсніжник» муніципальної автономної дошкільної освітньої установи міста Краснокаменськ Забайкальського краю від 04.07.2017 року №13 доводиться факт відвідування малолітнім [PERSON] зазначеного дитячого садка №1 «Підсніжник» (наказ від 10.10.2016 року №6) (а.с.7). Орган опіки та піклування - Шосткинська районна рада Сумської області у поданій суду заяві вказав на підтримання позовної заяви [PERSON] та просив її задовольнити. Встановивши такі фактичні обставини, суд виходить з наступних законодавчих положень. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (стаття 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч.1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4). Згідно ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України. За приписами пунктів 3-4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Неможливість надання відповідачем у справі нотаріально посвідченої згоди свідчить про реалізацію права дитини на виїзд за кордон лише в судовому порядку, тобто на підставі рішення суду. Відповідач, будучи обізнаним із заявленими позивачем вимогами, заперечень по суті позову не подав та на розгляд справи до суду не з'явився. Така поведінка відповідача, як батька, безпідставно обмежує права дитини. В силу ст. 3 Конвенції про права дитини (20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено, що з часу розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем не існує ніяких стосунків, останній не цікавиться та не піклується про дитину. Мати та дитина мають дозвіл на тимчасове проживання у Забайкальському краї Російської Федерації у період з 24.11.2016 року по 24.11.2019 року. Відповідач не надав суду доказів з приводу того, що позивач не належним чином виховує сина [PERSON], або перебування дитини з матір'ю є шкідливим для неї. Відповідно він не надав доказів з приводу того, що виїзд дитини за кордон є шкідливим для неї, а також жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували неможливість надання необхідної нотаріальної згоди. Суд вважає, що в даному випадку виїзд малолітньої дитини за межі України, зокрема в Російську Федерацію, відповідає її інтересам, оскільки має за мету проживання разом з матір'ю, виховання у сім'ї, її духовний та загальноосвітній розвиток. Крім цього, обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього [PERSON] за межі України для тимчасового перебування судом не встановлено. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та приймаючи до уваги те, що відповідно до ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Судові витрати по справі слід залишити за позивачем, згідно заявлених вимог.

Outcome: approved