Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] являється власницею квартири за номером [ADDRESS] на підставі власності. У належній позивачу квартирі зареєстрований, але не проживає колишній чоловік - [PERSON] З останнім позивач розлучена 18.12.1996 року. Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 30.05.2018 року визначено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за даною адресою з грудня 1995 року. [PERSON] понад 20 років не проживає у зазначеній квартирі, питаннями квартири не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. В квартирі з 1995 року не з'являвся. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні. У зв'язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житлом - квартирою за номером [ADDRESS]; зняти з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]; стягнути судові витрати. Згідно заяви позивач [PERSON] просила розгляд справи проводити без її участі, позов просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач головняк В.В. в судове засідання не з'явився, однак повідомлялась належним чином. На підставі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Як було встановлено судом, що [PERSON] являється власницею квартири за номером [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме мйно про реєстрацію права власності. У належній позивачу квартирі крім позивача зареєстровані: [PERSON] - чоловік та [PERSON] - син. Відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] 18.12.1996 року розлучилися, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.12.1996 року, запис № 962. Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 30.05.2018 року визначено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за даною адресою з грудня 1995 року. [PERSON] понад 20 років не проживає у зазначеній квартирі, питаннями квартири не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. В квартирі з 1995 року не з'являвся. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає більше одного року, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом підлягають задоволенню. Щодо задоволення позову в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд вважає, що цій частині позову позивачам слід відмовити з наступних підстав. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що набуло законної сили, є підставою для його виконання, шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового захисту, тому позов в частині зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] у вищезазначеному помешканні, задоволенню не підлягає. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. А тому, суд вважає, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial