Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , 1968 року народження, звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним Договір про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 10 серпня 2011 року, укладеного між Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Харківській області та неповнолітнім [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовної заяви позивач вказав, що 04.06.2019 року отримав поштою та ознайомився зі змістом Договору від 10.08.2011 року про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі Міністерства внутршініх справ України, укладеному між Харківським національним університетом внутршініх справ, як Виконавцем, Головним управлінням МВС України в Харківській області, як Замовником та його сином [PERSON] , 1994 року народження, який на той час був неповнолітнім. Предметом Договору була підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо- кваліфікаційного рівня «бакалавр» за напрямом (спеціальністю) «Правоохоронна діяльність». Договір підписано сторонами, з боку Харківського національного університету внутрішніх справ - ректором [PERSON] , з боку Головного управління МВС України у Харківській області - начальником ГУМВС в Харківській області Козицьким В.І. та неповнолітнім громадянином [PERSON] , 1994 року народження. При цьому вказав, що в графі «З умовами договору згоден» [PERSON] навпроти слова «Підпис», виконаний не його підпис. Зазначив, що, укладаючи оскаржений договір без дозволу батьків, на [PERSON] фактично було покладено обов`язки відшкодувати витрати на навчання в разі не виконання або порушення умов виконання договору. Проте, за відсутністю у неповнолітнього коштів, відповідальність покладалась на його батьків. Вказав, що відсутність в Договорі підпису батька неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] свідчить про те, що даний Договір було укладено без погодження батька неповнолітнього [PERSON] , який не надавав згоду на укладення даного договору та не був ознайомлений з його змістом в день його укладення - 10 серпня 2011 року. Із врахуванням вищенаведеного вважає, що є достатні підстави для визнання оспорюваної угоди недійсною. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] на дату укладення Договору не мав цивільної дієздатності, погодження батьків на укладення правочину відсутнє, вважає, що Договір про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України від 10.08.2011 року - підлягає визнанню в судовому порядку недійсним. Просив визнати недійсним Договір про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України від 10.08.2011року, укладений між Харківським университетом внутрішніх справ (далі - ХНУВС), Головним управлінням МВС України в Харківській області, та неповнолітнім [PERSON] , [INFO] . Відповідач - Головне управління МВС України у Харківській області надали письмовий відзив на позов та заяву про застосування строку позовної давності. Вказали, що [PERSON] при оформленні документів про вступ на навчання подав заяву, згідно якої, ознайомлений з умовами вступу на навчання, умовами проходження служби та необхідності після закінчення навчання проходити службу не менше трьох років. На заяві [PERSON] здійснений напис його батьком «Згоден батько підпис [PERSON] ». Вважають, що, таким чином, [PERSON] , здійснивши напис на заяві, надав письмову згоду своєму сину на укладення такого договору. Крім того, на сторінці 3 договору зазначено, що [PERSON] згоден з умовами договору, при цьому зазначено серія, номер паспорту громадянина України, виданого на йього ім`я, адреса проживання та ідентифікаційний номер. Зазначили, що, таким чином, [PERSON] і [PERSON] ще в 2011 році було відомо про необхідність вподальшому укласти договір на навчання, інакше [PERSON] буде відрахований з навчального закладу. Підтвердженням надання згоди є заява про направлення на навчання, договір від 10.08.2011 року. Таким чином, позивач мав можливість звернутись до суду з даним позовом до 01.01.2014 року. Вказали, що [PERSON] є неналежним позивачем, тому що станом на день подання позову його права ніяким чином не порушені. Зазначили, що позивач звернувся до суду в 2019 році в зв`язку зі зверненням ХНУВС до ХОАС з позовом до [PERSON] про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі. В задоволенні позову просили відмовити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позову в повному обсязі. Від представника відповідача ХГУВС Фесик А.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі, надали письмові пояснення. Зазначили, що відповідача [PERSON] наказом ХНУВС від 10.08.2011року №413 о/с прийнято на службу в ОВС та зараховано курсантом 1-го курсу ХНУВС з 10.08.2011року, присвоївши спецзвання «рядовий міліції». Не відпрацювавши трьох років, Наказом ХНУВС від 24.07.2015року №307 о/с відповідача [PERSON] зараховано слухачем магістратури денної форми навчання з 01.09.2015року. Наказом ХНУВС від 16.02.20117року №41 о/с відповідача [PERSON] відкомандирували зі складу слухачів магістратури до ГУНП України в Харківській області для подальшого проходження служби з 18.02.2017року. Наказом ГУНП в Харківській області від 12.03.2019року №72 о/с відповідача [PERSON] звільнено згідно Закону України «Про Національну поліцію» за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням). Вважали позовні вимоги такими, які не підлягають задоволенню. Відповідачем [PERSON] надані заперечення на відзив відповідача ГУ МВС України в Харківській області. Заперечуючи проти викладених доводів, зазначив, що відповідачем не надані дані, які підтверджують факт укладення Договіру про підготовку фахівців у вищому навчальноум закладі МВС України від 10.08.2011року між ХНУВС, Головним управлінням МВС України в Харківській області та [PERSON] . Крім того, на заяві не вказана дата її підписання [PERSON] , тому вважає, що дана заява могла бути підписана [PERSON] як до складання Договору 10.08.2011року, так і після його складання. Зазначив, що заява, надана ГУ МВС України в Харківській області, не підтверджує факт того, що [PERSON] знав про існування вказаного Договору до 04.06.2019року, коли отримав останній поштою. Крім того, наявні на сторінці 3 Договору серія і номер паспорту громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] , адреса проживання та ідентифікаційний номер не засвідчують згоди позивача на підписання та укладення цього договору. Вказав, що в наданій заяві не зазначені істотні умови договору та посилання на намір його укладання в майбутньому. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи, згідно результатів якої підпис в договорі виконаний не [PERSON] , а іншою особою, підтверджено факт того, що [PERSON] не надавав згоду на укладання договору. Вказав, що вказаний договір було укладено за межами цивільної дієздатності його, як неповнолітньої на той час особи, також зазначив, що договір передбачав грошову відповіадльність в разі невиконання чи порушення його умов, тому обов`язок відшкодування коштів, який покладається на батьків, тому такі умови договору є неприйнятними для батьків [PERSON] , оскільки станом на 10.08.2011року [PERSON] був пенсіонером та в разі порушення умов Договору поніс би вагомих фінансових витрат. Проти задоволення позову не заперечував. В судовому засіданні позивач позов підтримав, зазначив, що спірний договір не підписував. Про наявність договору дізнався з адміністративного позову, який надійшов 04.06.2019 року з адміністративного суду про стягнення з сина суми за навчання, оскільки останній не відпрацював 3 роки в правоохоронних органах. Вказав, що син поступив до навчального закладу, навчався, але його, як батька, не було повідомлено про те, що він зобов`язаний буде щось сплачувати за навчання, яке було безоплатним. Вподальшому просив разглядати справу за його відсутності, про що надав відповідну заяву. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав в повному обсязі, просив його вимоги задовольнити. Вподальшому просив разглядати справу за його відсутності, про що надав відповідну заяву. Відповідач - Головне управління МВС України у Харківській області проти позовних вимог заперечували, просили про застосування строку позовної давності. Зазначили, що на цей час в Харківському окружному адміністративному суді знаходиться адміністративний позов Харківського НУВС до [PERSON] про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, яка зупинена до прийняття рішення в цій справі. Тому вважали, що будь-яким чином права позивача не порушені. Просив в задоволенні позову відмовити з врахуванням наданих письмових заперечень. Вподальшому просив разглядати справу за його відсутності, про що надав відповідну заяву. Від представника відповідача ХГНУВС Фесик А.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі, надали письмові пояснення. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності вказаних учасників судового розгляду, з врахуванням наданих ними письмових та усних пояснень. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] , представника відповідача - Головного управління МВС України у Харківській області Маслоша С.М., оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Наказом ХНУВС від 10.08.2011оку №413 о/с на службу в ОВС та зарахований курсантом 1-го курсу факультету з підготовки фахівців міліції громадської безпеки за спеціальністю «правоохоронна діяльність», з присвоєнням спеціального звання «рядовий міліції» [PERSON] (а.с.16). Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який був чинним на момент вступу [PERSON] до ХНУВС, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1 (про підготовку фахівців з вищою освітою). 10.08.2011року між ХНУВС (виконавець), Головним управлінням МВС України в Харківській області (замовник) та [PERSON] укладений договір про підготовку фахівця в Вищому навчальному закладі МВС України. Предметом вказаного договору є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр за напрямом (спеціальністю) правоохоронна діяльність. Договір підписаний [PERSON] . Також визначено, що «З умовами договору згоден» [PERSON] . Форма вказаної вище угоди узгоджується з формою, наведеною у додатку № 1 до вищевказаного Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. У частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 19 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, який був чинним на момент закінчення відповідачем [PERSON] навчання у ХНУВС, вручення випускникові диплома про закінчення вищого навчального закладу, направлення на роботу (додаток N 3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого навчального закладу замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого навчального закладу. Оформлене замовником або вищим навчальним закладом (за домовленістю із замовником) направлення на роботу є підставою для укладання трудового договору між молодим фахівцем і замовником. Згідно наказу ХНУВС від 05.07.2014року №1235 о/с лейтенант міліції [PERSON] відрахований зі складу курсантів з 05.07.2014року та відкомандирований до ГУМВС України в Харківській області (а.с.21). Як вбачається з Послужного списку [PERSON] , останній з 09.07.2014року працював дільничним Сахновщицього РВ УМВС України в Харківській області, з 30.09.2014року - слідчим, з 06.11.2015року звільнений з ОВС Україхни за п.ст.4 «з» в зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші місцеві, центральні органи виконавчої влади. У пункті 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, який був чинним та врегульовував спірні правовідносини на час вступу відповідача [PERSON] до ХНУВС, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Звертаючись до суду з позовною заявою до Харківського національного університету внутрішніх справ, Головного управління МВС України у Харківській області, [PERSON] про визнання договору недійсним, позивач посилається на те, що на момент укладення даної угоди син [PERSON] не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки був неповнолітнім, а позивач, як батько, згоди на укладення даної угоди не надавав та не знав про цю угоду. Так, відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Згідно з ч. 1 ст. 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників, що закріплено у частині 2 статті 32 ЦК України. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (ч. 4 ст. 32 ЦК України). [PERSON] народився [INFO] , а тому на момент укладення Договору від 10.08.2011 року про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі йому було 17 повних років. Відповідно до частини 2 статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Разом з цим, частиною 1 статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Твердження позивача про те, що він згоди на укладення Договору від 10.08.2011 року про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі не надавав та не знав про цей Договір, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Так, позивач, зазначаючи про свою необізнанність щодо укладення опорюваного Договору, посилається на висновок експерта №11741 від 16.07.2020року (а.с.160-162) за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, згідно якого підпис від імені [PERSON] в договорі про підготовку фахівця в ВНЗ МВС України від 10.08.2011року, розташований в п.8 «Реквізити сторін» «З умовами договору згоден», в рядку «Підпис», - виконаний не [PERSON] , а виконаний іншою особою. Згідно положень ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином, суд враховує вказаний висновок експерта в сукупності з іншими доказами в справі.Так, з заяви [PERSON] на ім`я заступника начальника ГУ МВС України в Харківській області вбачається, що останній звернувся з проханням про направлення на навчання до ХНУВС України за спеціальністю «правоохоронна діяльність». З умовами вступу на навчання, майбутньою спеціальністю ознайомлений та згоден. Після закінчення навчання зобов`язався служити там, де необхідно, в інтересах служби, в будь-якому регіоні України не менше 3(трьох) років. З заявою ознайомлений батько [PERSON] , про що зазначений його підпис (а.с.50). Також судом встановлено, що син позивача здобув освіту у ХНУВС, отримав диплом, в подальшому працював в органах внутрішніх справ, будь-яких претензій не пред`являв та виконував умови Договору, тому суд дійшов висновку, що позивач вважається таким, що погодився з умовами Договору від 10.08.2011 року про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі, умови договору виконані. Між тим, суд вбачає, що позивач, дізнавшись про укладення оспорюваного договору, протягом одного місяця не заявив претензії університету. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ним схваленим. Крім того, [PERSON] , будучи вже повнолітнім, не розірвав угоду, не звертався до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує його права та інтереси, належним чином виконував умови угоди, відвідував заняття та виконував навчальний план, приймаючи, таким чином, виконання умов угоди зі сторони навчального закладу. У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину у відповідності до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ч.1 ст. 215 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ч.3 ст. 215 ЦК України. Згідно положень п.5 Постанови Пленуму ВСУ України від 06.11.2009р.№9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнанняя правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Так, позивач не є стороною оспорюваного договору, позивачем не обґрунтовано та не надано відповідних доказів з приводу того, які його права та його законні інтереси порушені вчиненням опорюваного правачину. Крім того, на даний час син позивача - [PERSON] , відповідач в цій справі є повнолітнім. На момент укладення договору, позивач не заявляв претензій щодо недійсності правочину, його син підписав договір, навчався у вищому навчальному закладі, закінчив його та працював органах внутрішніх справ. Позивач вказує, що йому не було відомо про існування договору до моменту надходження ухвали про відкриття провадження у адміністративній справі, однак дане твердження позивача спростовується діями його сина, який підписав спірний договір та навчався у вищому навчальному закладі, таким чином прийняв його умови. Те, що він, нібито, не повідомив своїх батьків про існування спірного договору належними докази не підтверджено. Судом не встановлено які права позивача були порушені під час укладання спірного договору. Також, адміністративний позов про стягнення суми за навчання пред`явлений тільки до [PERSON] , який на даний час є повнолітнім та самостійно відповідає по зобов`язанням, які виникають відносно нього. Також суд звертає увагу, що позивач був обізнаний із фактом укладання оскаржуваного договору з 2011 року, надавши заяву зі згодою на навчання сина [PERSON] у вищому навчальну закладі, засвідчену підписом (а.с. 50), а із даним позовом звернувся до суду 19.08.2019 року. Представник відповідача надав заяву в якій зазначав, що позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню не у зв`язку зі спливом строків позовної давності, а за недоведеністю вимог. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, суд приходить до висновку, що будь-яких конкретних правових доказів, які б давали суду правові підстави для визнання договору недійсним із підстав, зазначених у позові, позивач суду не надав, і судом таких доказів не здобуто. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як безпідставних. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed