Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якої діє адвокат [PERSON]., звернулась до суду з позовом, який уточнивши, просить надати дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за межі території України до Єгипту у її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON] починаючи з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року. На обґрунтування позову зазначила, що дитина потребує оздоровлення, оскільки часто хворіє, при цьому вона має можливість виїхати за межі території України, однак батько дитини відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON]. підтримала позов в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що позивач нахабно та зухвало порушує право дитини на спілкування з батьком, переховуючи дитину з липня 2017 року, про що він звертався до правоохоронних органів. Також, з цього приводу він звернувся до служби у справах дітей з заявою про визначення способу участі у виховання малолітньої дитини з графіком зустрічей три дні на тиждень. Вважає, що на обґрунтування позову позивачем було надано недостатньо доказів, зокрема путівки, направлення лікаря з зазначенням діагнозу та рекомендацій до лікування дитини за кордоном, проїзних білетів, запрошення з посольства Єгипту, а також довідки про доходи та довідки з постійного місця проживання, щоб переконатись, що позивач повернеться в Україну з дитиною . Також вважає, що температурна різниця між Україною та Єгиптом є суттєвими, що може спричинити захворювання малолітньої дитини, якої немає і 3 років. Крім того, позивачем на обґрунтування позову надані лише касові чеки на придбання ліків, з яких не вбачається, що дані ліки були придбані для дитини, відсутні також документи (рецепти), що саме ці ліки треба було придбавати для дитини. Посилання позивача на те, що вона неодноразово зверталась до нього з проханням надати згоду на виїзд дитини за кордон, є хибними, оскільки будь-які телефонні дзвінки від позивача не надходили, а за адресою, на яку направлялась кореспонденція на його ім'я, він не мешкає. Крім того, вважає, що зазначення позивачем строку протягом року на надання дозволу на виїзд за кордон дитини є значним, та може свідчити про те, що позивач має намір виїхати разом з дитиною на постійне місце проживання та позбавити його права брати участь у вихованні їх спільної дитини. В зв'язку з вищевикладеним, просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, оскільки вимоги позивача не суперечать як інтересам сторін по справі, так і інтересам дитини. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами 06 серпня 2013 року був укладений шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб, [NUMBER], актовий запис № 524 /а.с.11/. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, [NUMBER], актовий запис № 605 /а.с.12/. Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 серпня 2017 року по справі № 320/4915/17 шлюб між сторонами був розірваний /а.с.13/. На теперішній час дитина проживає з позивачем. Відповідно до довідок, виданих 29 листопада 2017 року лікарем [PERSON], [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом ОРВІ», та перебуває на «Д» обліку /а.с.14,15/. Також, згідно довідок ТОВ «Оздоровчо-профілактичний комплекс планета здоров'я» [PERSON] знаходилась на санатарно-курортному лікуванні. Пройшла курс медичних процедур: спелеотерапія, інгаляції фіто, УВЧ-терапія; тубус-кварц; кисневий коктейль /а.с.71,72/. В зв'язку з хворобою дитини позивач несе витрати на лікування дитини, про що свідчать численні рахунку-фактури, квитанції /а.с.16-21/. Під час судового розгляду встановлено, що позивач має намір виїхати до Єгипту, для здійснення заходів спрямованих на покращення здоров'я доньки, її фізичного, духовного та морального розвитку, оскільки дитина хворіє. Однак, відповідач, незважаючи на звернення позивача до нього /а.с.22/, відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, що також підтвердив відповідач в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння, вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; \ Абзац третій підпункту 2 пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 733 (733-2016-п ) від 19.10.2016 \ у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; \Підпункт 2 пункту 4 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ N 76 ( 76-2018-п ) від 14.02.2018 \ свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України \Підпункт 2 пункту 4 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ N 527 ( 527-2018-п ) від 04.07.2018\. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно із ч. 1 ст. 19 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Суд критично відноситься до заперечень відповідача, наданих на спростування позовної заяви, оскільки відповідачем не наведено переконливих доводів та не надано належних доказів загрози життю чи здоров'ю малолітній [PERSON] у разі її виїзду за кордон. Крім того, в судовому засіданні відповідач підтвердив, що раніше він з позивачем та їхньою дитиною здійснювали поїздки за кордон, та жодних негативних наслідків від таких поїздок у дитини не було. Що стосується періоду, на який позивач просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини без згоди та супроводу батька за кордон, суд виходить з такого. Частиною 1 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Отже, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Тривалий час розгляду справи та невизнання відповідачем позову унеможливлює встановити період чітко визначеної путівки, а тому з урахування набрання рішенням законної сили, суд вважає необхідним встановити строк надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон з дня набрання рішенням суду законної сили до 01 червня 2019 року, оскільки чітко визначений період не буде порушувати права відповідача. Оцінюючи заперечення відповідача стосовно того, що позивач звертаючись з даним позовом перешкоджає йому у спілкуванні та вихованні доньки, суд вважає їх неприйнятними, оскільки виїзд дитини за кордон на чітко визначений термін не порушує його прав та інтересів. Крім того, звернення відповідача до правоохоронних органів та служби у справах дітей, з приводу встановлення способу та порядку участі у вихованні дитини, не взаємопов'язані з позовними вимогами позивача. Аналізуючи заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що ці заперечення фактично обумовленні стосунками, що склалися між ним та позивачем, зокрема претензіями відповідача з приводу обмеження його права позивачем на спілкування з дитиною. Втім, суд вважає, що стосунки між колишніми супругами та відсутність між ними домовленості щодо виховання дитини та участі в цьому вихованні батька не може обмежувати дитину у повноцінному відпочинку та розвитку, які може забезпечити подорож за кордон. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, а також з огляду на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України, не суперечитиме їх інтересам та відповідає принципу «найкращих інтересів дитини», що було встановлено у судовому засіданні, при цьому суд враховує, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що передбачають виконання за минулий час, а тому приходить до висновку про часткове задоволення позову, надавши дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] за межі території України до Єгипту у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили по 01 червня 2019 року. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду позивачем наданий договір № 01/18 про надання правової допомоги від 05 січня 2018 року, додаткова угода № 1 до договору від 05 січня 2018 року, розрахунок витрат за договором про надання правової допомоги від 03 липня 2018 року, квитанція з підтвердження оплати від 05 січня 2018 року. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони спростовуються вищенаведеним. Таким чином, враховуючи те, що судом вирішено позовні вимоги позивача задовольнити в частково, тому з відповідача на її користь підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial