Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач 17 серпня 2015 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд, визнати за ним право власності на автомобіль марки BYD, модель F3, кузов №LGXC16DG960217062, шасі № VIN- LGXC16DG960217062, 2006 року випуску, р/н [NUMBER], а також зняти з нього арешт, накладений постановою державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 27 травня 2014 року (а. с. 3-6). В обґрунтування зазначених вимог посилався на те, що є фактичним власником зазначеного автотранспортного засобу з жовтня 2010 року року, який придбав у [PERSON], проте у звязку з не оформленням [PERSON] належним чином права власності на зазначений автомобіль, ГУЮ УДВС 27 травня 2014 року на даний автомобіль, власником якого є [PERSON], накладена санкція «відчуження заборонено», а 13 травня 2015 року санкція «розшук затримання». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявились, своїх для розгляду даної цивільної справи не направили, про час, дату та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки свого представника суду не повідомив. За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановляє заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 109212 за [PERSON] 01 жовтня 2010 року було зареєстровано право власності на автомобіль [NUMBER] (а.с. 13), а 05 жовтня 2010 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність на імя [PERSON] щодо користування та розпорядження вказаним автомобілем (а. с. 17-17 зворот). Згідно з розпискою від 12 лютого 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 20096,00 грн. в якості повної оплати за зазначений автотранспортний засіб, натомість позивач отримав автомобіль [NUMBER] (а. с. 15, 16). З листа ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області за № К-708 від 31 липня 2015 року вбачається, що на автомобіль [NUMBER] постановою ГУЮ УДВС накладена санкція «відчуження заборонено», 13 травня 2015 року ВПВР ГУЮ у Дніпропетровській області санкція «розшук затримання» (а. с. 14). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, вирішуючи вимоги позивача до відповідачів, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі як у необґрунтованих та недоведених, оскільки з наданих до суду документів не вбачається, що [PERSON] є фактичним власником спірного автомобіля, у судовому засіданні не було доведено, що позивач з поважних причин протягом пяти років не зареєстрував за собою право власності на автомобіль. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed