Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

Позивач 25.11.2019 звернувся до суду з вищеназваним позовом і просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - житловим будинком по [ADDRESS] , внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законодавством строки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрований також його брат, відповідач по справі, який з 1998 року у зазначеному будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі та не несе витрати по обслуговуванню зазначеного будинку. Прописка відповідача є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не бажає та не має можливості знятися з реєстраційного обліку з будинку, позивач звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, 05.03.2020 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи належно повідомлений, подав заяву з проханням розглядати справу без участі представника, проти позовних вимог не заперечують. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Позивач є одноосібним власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 19.02.2019, зареєстрованого в реєстрі за №211 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2019 (а.с.9-10). В даному житловому будинку, в тому числі, зареєстрований і відповідач, (а.с.11-16), проте, з 1998 року фактично в ньому не проживає, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] від 15.11.2019 (а.с.18). З 2015 року відповідач проживає без реєстрації в [ADDRESS] (а.с.17). Оскільки, в добровільному порядку відповідач не виписався з будинку, що є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, останній звернувся до суду з даним позовом. Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв`язку з тим, що відповідачі відмовляються виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад одинадцять років у житловому приміщенні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, тому суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved