Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач 19 травня 2015 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 18 грудня 2011 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на загальну суму 20 000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, а також із врахуванням Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідач допустив порушення своїх зобов'язань, у зв'язку із чим, станом на 31.03.2015 року має заборгованість перед банком в сумі 30 402,32 грн., із якої: заборгованість по кредиту - 20 765,27 грн.; заборгованість по процентах - 7 380,51 грн.; заборгованість по пені та комісії - 332,62 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1 423,92 грн. Тому позивач просив стягнути із відповідача суму заборгованості у розмірі 30 402,32 грн. та судові витрати по справі. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В апеляційній скарзі товариство, посилаючись на неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову зазначив, що підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновими правовідносинами, що виникли із укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. До вказаних правовідносин суд застосував положення ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 526, 1054 ЦК України. Суд зазначив, що 18 грудня 2011 року [PERSON] звернувся до установи банку ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.6), на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Максимальна сума ліміту становить 20 000 грн. (а.с.7,8). Згідно із п.2.1.1.5.5. кредитного договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. За п.2.1.1.5.6. кредитного договору, у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку позичальник зобов'язаний виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.2.1.1.7.6. кредитного договору, при порушенні клієнтом строків платежів з будь-якого із грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31.03.2015 року [PERSON] має заборгованість перед банком в сумі 30 402,32 грн., з якої: заборгованість по кредиту - 20 765,27 грн.; заборгованість по процентах - 7 380,51 грн.; заборгованість по пені та комісії - 332,62 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1 423,92 грн. Заборгованість за договором виникла із травня 2013 року, до цього моменту будь-яка заборгованість відсутня (а.с.4-5). Крім того, не зважаючи на покладений, відповідно до ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування, позивачем не надано жодних доказів того, яку саме суму кредиту отримав відповідач, який ліміт було встановлено на картковий рахунок, що було оформлено на його ім'я. Тому, наданий розрахунок заборгованості за договором №б/н від 18.12.2011 року станом на 31.03.2015 року, суд не вважав належним, достовірним, достатнім та допустимим доказом підтвердження позовних вимог. Врахувавши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Але із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам у справі, а також зроблені із неправильним застосуванням норм права. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до анкети-заяви 18 грудня 2011 року [PERSON] звернувся до установи банку ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки -2 роки. Максимальна сума ліміту становить 20 000 грн. (а.с.6-8). Згідно із п.2.1.1.5.5. кредитного договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. За п.2.1.1.5.6. кредитного договору, у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку позичальник зобов'язаний виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.2.1.1.7.6. кредитного договору, при порушенні клієнтом строків платежів з будь-якого із грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31.03.2015 року [PERSON] має заборгованість перед банком в сумі 30 402,32 грн., з якої: заборгованість по кредиту - 20 765,27 грн.; заборгованість по процентах - 7 380,51 грн.; заборгованість по пені та комісії - 332,62 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1 423,92 грн. (а.с.4-5). Згідно розрахунку, відповідач частково проводив періодичні оплати частини боргу до грудня 2014 року (а.с.4). В суді апеляційної інстанції 10 лютого 2016 року відповідач заперечував проти боргу, але так і не надав до суду належних і достовірних доказів, які б спростовували наявність боргу у відповідача перед позивачем. Представник позивача надав до апеляційного суду також виписку по рахунку за кредитним договором, інформаційну довідку про картку та додаткові картки, якими підтверджений факт наявності боргу та проведення фінансових операцій по рахунку. Надані позивачем докази, відповідач не спростував належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.60,64 ЦПК України. Також відповідач не заявляв клопотань про витребування додаткових доказів, та не ставив питання щодо позовної давності. Тому, надані позивачем документи та докази є належними та достатніми для часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 28478 гривень 40 копійок, із якої: заборгованість по кредиту - 20 765,27 грн.; заборгованість по процентах - 7 380,51 грн.; заборгованість по пені та комісії - 332,62 грн.. Не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення штрафів, оскільки за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором буде суперечити статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 638 гривень 44 копійки (304,02 гривень + 334,42 гривень).

Outcome: partial