Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.08.2019 р. звернулася до суду із даним позовом, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Німеччини та оформлення проїздних документів для тимчасового виїзду із перетинанням державного кордону України малолітнього [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , без супроводу батька - [PERSON] , в термін з дати ухвалення рішення суду по 13.08.2022р. з обов`язковим поверненням дитини до України. При цьому посилалась на те, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 травня 2011 року. Від цього шлюбу має сина, [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі №2-1431 від 12 травня 2011 року визначено разом з матір`ю. 21 вересня 2018 року Позивачка уклала шлюб з [PERSON] , який є громадянином Болгарії, і має намір в зазначений період тимчасово виїхати до чоловіка до Німеччини разом із сином. Дитина знаходиться на обліку у зв`язку з патологією щитоподібної залози, спостерігається розвиток дифузного токсичного зоба із ацетон омічним синдромом, що є первісною ознакою сахарного діабету, що підтверджено німецькими лікарями та повідомлено, що дитина потребує негайного лікування для усунення зазначеної хвороби. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача із проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини разом з нею до Німеччини, але відповідач такої згоди не надає. Вважає що такі дії відповідача шкодять інтересам дитини та не сприяють її подальшому та гармонічному розвитку та лікуванню. Позивач в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату та час слухання справи. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що позивач перебувала у шлюбі, якій розірвано рішенням суду 12 травня 2011 року. Від цього шлюбу є дитина, яка проживає з матір`ю, місце проживання якої визначено рішенням суду. Позивач у 2018р. уклала шлюб з [PERSON] , громадянином Болгарії, який проживає та має роботу у Німеччині. На протязі 2018-2019р. сім`я проживала на дві країни, дитина, яка виїжджала разом з матір`ю вивчила мову та її запрошували до школи. У червні 2019 року позивач отримала дозвіл на проживання в Європейському Союзі та має намір взяти з собою дитину. Чоловік позивача [PERSON] має роботу та проживання в Німеччині, постійно надає фінансову підтримку позивачеві та її малолітньому сину. Крім того, з народження [PERSON] знаходиться на обліку як дитина з патологією щитоподібної залози, і в нього спостерігається розвиток дифузного токсичного зоба із ацетономічним синдромом, що є ознакою сахарного діабету. Позивач має можливість провести лікування дитини в Німеччині, лікарі якої ознайомившись з меддокументацією повідомили, що дитина потребує негайного лікування для усунення розвитку сахарного діабету до 12-ти років для досягнення найякіснішого результату. Відповідач спілкується з дитиною не на повній основі, жодного разу не забирав дитину до себе. Позивач зверталася до відповідача щодо дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини в усній і письмовій формі, однак [PERSON] у наданні дозволу неодноразово заперечував, мотивуючи, що дитина повинна знаходитися в Україні. Новий чоловік намагався спілкуватися з відповідачем і також просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини, при цьому гарантував запрошення відповідачу до Німеччини, однак отримав відмову. Відповідач по домовленості сплачував аліменти, але після подачі позову припинив це робити та спілкуватися з дитиною, у вихованні дитини участі не приймає, має іншу сім`ю, знає про хворобу дитини, але з цим частково не згоден. Чоловік позивача добре ставиться до сина позивача і бере на себе обов`язки перед державою фінансового утримання позивача та її дитини під час тимчасового проживання у Німеччині. Дитина спілкується з вітчимом і між ними налаштувались дружні стосунки. Також дитина під час відвідування Німеччини спілкувалася з іншими дітьми на побутовому німецькому рівні. Дитина неодноразово бувала у Німеччині разом з матір`ю, була зареєстрована в школі «Моцартшуле» як особа, що є у шкільному віці і досягла гарних результатів у вивченні німецької мови. Під час тимчасового перебування у Німеччині дитина буде навчатися у школі з викладанням як українською і німецькою мовами, буде проживати у родині, в сім`ї лікаря, де стан та площа житлових приміщень дозволяє дитині як відпочивати так і проводити підготовку до відповідного навчання. Крім того, на відповідному рівні дитині буде проведено професійне лікування для усунення розвитку сахарного діабету. Мати дитини та законодавство Німеччини гарантує забезпечення повернення дитини, якій надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон - до України. Відповідач в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату та час та місце слухання справи, відзиву на позов, заперечень або клопотань до суду не надав. Таким чином суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який виконує функції органу опіки та піклування вважав позов підлягаючим частковому задоволенню, в частині виїзду дитини на канікули. Батьки щодо дитини мають рівні права, батько вважає щоб дитина проживала на Україні і його права в частині виховання дитини можуть бути порушені. Крім того, можливе неповернення дитини до України. Заслухавши пояснення представника позивача, 3-ї особи, перевіривши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно до копії свідоцтва про народження [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . (а.с.15) Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 травня 2011 року, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням суду встановлено, що сторони погодили, що неповнолітня дитина [PERSON] буде проживати разом за матір`ю. (а.с.16) 21 вересня 2018 року Позивач уклала шлюб з [PERSON] , який є громадянином Болгарії і змінила прізвище на [PERSON] та 11 червня 2019 року отримала дозвіл № [NUMBER] на проживання в Європейському Союзі (а.с.17-22, 23) [PERSON] , працює лікарем ортопедом - травматологом в Ортопедії Шу унд Технік Штолл з травня 2016 року та його місячна платня становить 5156 Євро (нетто), 6250 Євро (брутто). (а.с.30,31,33,34) Згідно довідки про місце проживання, [PERSON] зареєстрований та проживає в помешканні, яке переважно використовувалося родиною, або подружжям за адресою [ADDRESS] (а.с.36-38) [PERSON] постійно надає фінансову підтримку Позивачці та її малолітньому сину, а також здатен належним чином забезпечити сім`ю, що підтверджує довідка від 23.04.2019 року про працю в Ортопедії Шу унд Технік Штолл по безстроковому трудовому договору та наявність місячної платні у розмірі 5156 Євро. (а.с.64-80,30) Під час канікул Позивач разом з дитиною відвідувала свого чоловіка за місцем його проживання і на період тимчасового перебування [PERSON] був зареєстрований в школі «Моцартшуле» як дитина шкільного віку. (а.с.82-86) Як вбачається з відповіді КНП «Міської дитячої поліклініки №1» та вкладишу з історії розвитку дитини [PERSON] , [INFO] , з грудня 2017 року знаходиться на обліку у зв`язку з частими ацетономічними станами. У дитини в Державній установі «Інститут охорони дітей та підлітків Національної академії медичних наук України діагностовано «дифузний нетоксичний зоб ІІ ступеня; ацетономічний синдром; наявність сполучно - тканої дисплазії з високим рівнем стигмації, ферментопатія, функціональний розлад жовчного міхура по гіпотонічному типу, панкреопатія, хронічний тонзиліт, пієлоектазія правої нирки, дизметаболічна нефропатія». Також зазначено, що дифузний нетоксичний зоб із ацетономічним синдромом підтверджений та є загрозливим по розвитку цукрового діабету зв`язку з обтяженою спадковістю». (а.с.94,98-104) Догляд за дитиною проводиться матір`ю, яка рекомендації лікаря виконує. Лікар спеціаліст з загальної медицини [PERSON] (Оберсдорферштрассе 5, 70327 Штутгард) 20.11.2018р., 04.02.2019р. та 01.04.2019р. підтвердив, що [PERSON] внаслідок свого захворювання (цукровий діабет, першого типу) потребує стаціонарного лікування в Республіці Німеччіна, яке має розпочатись з 17 березня 2019р. та в подальшому заплановано на 30.04.2019р. (а.с.96,106,108) Позивач письмово зверталася до Відповідача щодо отримання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини - [PERSON] у супроводі матері терміном з 20 грудня 2018 року по 15 липня 2019 року , а також з 17 березня 2019р. по 17 березня 2020 р . з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання, однак зазначені листи від 08.11.2018 р. та 11.03.2019р. залишилися без відповіді. (а.с.24-28) За попереднім клопотанням від 01.04.2019р. [PERSON] та [PERSON] під час перебування у Німеччині також були зареєстровані за адресою проживання чоловіка позивача [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] отримав персональний ідентифікаційний номер для оподаткування. (а.с.40-45,88,89) Судом встановлено, що дитина на даний час проживає разом з позивачем, що узгоджується з рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 травня 2011 року. Станом на день винесення рішення у справі, відповідачем не надано дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення причини. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторонни користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5,6 ст.81, ст.89 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989р. яка ратифікована Верховною Радою України 27.09.1991р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959р. дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) із змінами, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Враховуючи положення зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачем при подачі позову чітко визначено країну , куди має поїхати із дитиною та відповідний період. В ході розгляду справи представник позивача зазначав, що позивач звертався до відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон з визначенням країни та періоду часу, але відповідач категорично заперечував. Виїзд дитини без згоди батька можливий, в даному випадку лише на підставі рішення суду. Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У статті 10 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Згідно статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Правовідносини щодо проживання та повернення іноземців до своєї держави урегульовані національним законодавством Федеративної Республіки Німеччини, зокрема параграфами 4 (вимога прописки), 7 (дозвіл на проживання), 32 (3) (возз`єднання дітей), розділами 51 (припинення законності перебування), 58 (депортація) Закону про проживання, працевлаштування та інтеграцію іноземців на федеральній території (Закон про проживання - AufenthG). Судом встановлено, що відповідач безпідставно не надає тимчасового дозволу на виїзд за кордон за межі України свого сина [PERSON] , [INFO] до Німеччини разом з матір`ю [PERSON] . Враховуючи те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірваний майже дев`ять років тому, рішенням суду визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, сторони проживають окремо та між ними є спір, в цілях якнайкращого забезпечення інтересів дитини, з урахуванням часу повернення в Україну, та відповідного часу для підготовки і влаштування дитини до навчального закладу, суд вважає за можливе задовольнити позов частково і надати дозвіл особі, яка не досягла 16 річного віку - [PERSON] , [INFO] на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] до Німеччини у період з 01 червня 2020 р. по 01.08.2022р. Зазначене відповідає позиції Верховного Суду викладеній в постановах від 23 травня 2018р. по справі №463/1323/16-ц, провадження №61-2471св18 та 26 вересня 2018р. по справі №274/4075/16-ц, провадження №61-4764св18, від 08 серпня 2018р. справа №700\\413\\17, провадження №61-13085св18, у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17. Відповідно до ст.140 ЦПК України судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного

Outcome: partial