Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.04.2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка\~ Ю.О., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Т.М., [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки квартири, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 22.03.2017 року, позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дербіна\~Р.Є., Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Хоміч\~ О.М., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ричка\~ Ю.О., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Т.М. про визнання недійсною з моменту вчинення довіреності, визнання недійсним з моменту вчинення договору купівлі-продажу частки квартири, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що вона є дружиною [PERSON], померлого [INFO] року. Після його смерті відкрилась спадщина на ? частку квартири [ADDRESS], та належить у рівних частках (кожному по 1/6) померлому [PERSON] та його брату - [PERSON], яка належить їх померлій матері [PERSON], померлій [INFO] року та її синам на праві сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1996 року. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Міхеєвої Т.М. із заявою про прийняття спадщини, однак оформити свої спадкові права позивач не має змоги через відсутність правовстановлюючих документів. Позивач звернулась до іншого співвласника [PERSON] з проханням надати правовстановлюючі документи. Нещодавно позивач дізналась від [PERSON], що квартира була двічі перепродана за договорами купівлі-продажу, тоді як він ніякого договору не укладав. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2015 року між [PERSON], [PERSON] (продавці), від імені яких діяла [PERSON] на підставі довіреностей від 01.12.2015 року та від 08.12.2015 року, та [PERSON] (покупець) начебто був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 11.01.2016 року приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М. Однак [PERSON] не міг 08.12.2015 року видати довіреність на ім'я [PERSON], оскільки він помер [INFO] року. Згодом квартира була перепродана за договором купівлі-продажу від 08.02.2016 року, укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), який перебуває в шлюбі з [PERSON] Таким чином, [PERSON] заволоділа спірною квартирою без відповідної правової підстави та не мала права відчужувати її. Позивач, уточнивши позовні вимоги в редакції від 22.03.2017 року, просила суд визнати недійсною з моменту вчинення довіреність від 08.12.2015 року, видану від імені [PERSON] на ім'я [PERSON]; визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу від 11.01.2016 року ? частки квартири [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на ? частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року; витребувати від [PERSON] на користь позивача ? частку квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. У заяві від 05.09.2016 року позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Представник [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Представник [PERSON] [PERSON] просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності, та відмовити в задоволенні позову, оскільки 16 квітня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Міхєевою Т.М. було видано відмову про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивач звернулася до суду лише в 2016 році. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Представник третьої особи - приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіної Р.Є. - адвокат Стасюк О.М. вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. У листі від 13.10.2016 року завідувач Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори просила розглядати справу у відсутність представника нотаріальної контори відповідно до діючого законодавства. У листі від 09.12.2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М. просила розглядати справу за її відсутності відповідно до діючого законодавства. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1996 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів (а.с. 13 том 1). Після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, по 1/6 частині вказаної квартири успадкували [PERSON] та [PERSON] (а.с. 23-31 том 2). В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим № 17, укладеного між [PERSON] (від імені якого діє на підставі довіреності, посвідченої 08.12.2015 року за реєстровим № 1450 приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., [PERSON]), [PERSON] (від імені якого діє на підставі довіреності, посвідченої 01.12.2015 року за реєстровим № 543 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М., [PERSON]) - продавці, та [PERSON] (покупець), останньою була придбана квартира [ADDRESS] (а.с. 42-43 том 2). Судом також встановлено, що на час посвідчення приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. довіреності від 08.12.2015 року за реєстровим № 1450, від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] (а.с. 65 том 1), довіритель [PERSON] помер [INFO] року, про що свідчить свідоцтво про смерть останнього (а.с. 18 том 1). Згодом 08.02.2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. за реєстровим № 212 (а.с. 33-34 том 2). В силу ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-2407цс15 та від 14.09.2016 року № 6-2165цс16, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Відповідач [PERSON] заявив про застосування позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач 21.11.2009 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року (а.с. 132 оберт том 1). Листом від 16.04.2011 року № 749 приватний нотаріус ДМНО Міхеєва Т.М. відмовила позивачу в видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] та рекомендувала звернутись до суду (а.с. 19 том 1). Таким чином, в квітні 2011 року позивач дізналась про порушення її права, однак звернулась до суду з вказаним позовом лише в квітні 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду у квітні 2016 року з вищезазначеним позовом, пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнена, її позовні вимоги задоволенню не підлягають, а, отже, за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed