Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач 14 листопада 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з даним позовом (а.с.2-6). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яку належним чином прийняла, так як була зареєстрована та проживала із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. До складу спадщини входить 19/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись до приватного нотаріуса ДМНО Іванютіна- Сандомирського Л.О. із заявою про видачу свідоцтва про на спадщину на вказане майно, отримала відмову нотаріуса у видачі свідоцтва. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на викладені обставини, позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на 19/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке складається з в житловому будинку літ. Е-1 квартира [ADDRESS] , підвалу літ.Е-1, сіней літ.е, гараж літ В, в загальному користуванні огорожі №2, І, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 15 листопада 2019 року позов прийнято та відкрито провадження (а.с.48). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до положень ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач надала письмову заяву, у якій просить розглядати справу без своєї участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.136). Відповідач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнає та не заперечує проти задоволення позову (а.с.130). Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду надіслали письмові заяви, в яких просять розгляд справи проводити за своєю відсутністю, проти вимог позову не заперечують (а.с.124,126,128). Третя особа приватний нотаріус ДМНО Іванютін-Сандомирський Л.О., в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв не надсилав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с.12). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 30.10.1970 року [PERSON] державним нотаріусом ДДНК у м. Дніпропетровську за реєстровим №2-2907 [PERSON] належало право власності на 25/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.105). Рішенням Народного суду\~Ленінського району\~м.\~Дніпропетровська року змінено ідеальні частки між власниками домоволодіння [ADDRESS] , зокрема, [PERSON] належить 19/100 частин домоволодіння (а.с.18-19). Із відомостей наданих КП «ДМБТІ» ДОР встановлено, що право власності [PERSON] не було перереєстровано з 25/100 частина на 19/100 частин, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.1977 року (а.с.107). [INFO] [PERSON] померла (а.с.11). Із матеріалів спадкової справи №4/2019 заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що після її смерті відкрилась спадщина, яку прийняла дочка померлої [PERSON] (а.с.72). Але приватним нотаріусом ДМНО Іванютіним-Сандомирським Л.О. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 19/100 частин домоволодіння [ADDRESS] ), у зв`язку із тим, що померла не набула права власності на 19/100 частин вказаного домоволодіння так як не зареєструвала у встановленому законом порядку (а.с.110-111). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 328 ЦК України, Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Також, згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Про це, зокрема, йдеться і в постанові Верховного суду України від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12, де зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому порядку прийняв спадщину права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. За ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Більш того, згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки відповідно до абз.1 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Отже, враховуючи вищевикладене суд може зробити обґрунтований висновок того, що дійсно померлій [PERSON] належали 19/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] ), які на підставі рішення Народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 11.04.1977 року визначені за останньою (а.с.18-19), та входять до складу спадщини, що відкрилась після її смерті. Таким чином, суд враховуючи вищевикладене, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, у зв`язку із чим, підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховуючи, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~835,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved