Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] за первісним позовом звернулася до суду з вказаною позовною заявою, у якій посилаючись на вимоги ст.ст. 91,96,103,104 ЗК України просила суд: - зобовязати відповідача відновити пошкоджену металеву огорожу на бетонній основі довжиною 45 м, що відмежовує земельну ділянку позивача від земельної ділянки відповідача, якою користується відповідач для риборозведення, шляхом встановлення по довжині межі бетонних стовпчиків висотою 2 розміром 12х12 см в кількості 12 штук, заливки фундаменту довжиною 36 м із заглибленням в землю на 40 см. шириною 20 см та висотою на землею 15 см, встановлення та закріплення між стовпчиками сітки штамповки розміром 3 х 1,5 м в кількості 12 штук; - зобовязати відповідача провести обсяг води в ставку на земельній ділянці, якою користується відповідач для риборозведення до обсягів, які б забезпечували відстань від урізу води до межі земельної ділянки позивача не менше як 10 метрів; - зобовязати відповідача здійснити заходи щодо укріплення берега ставка зі сторони земельної ділянки позивача шляхом його бетонування у строк до 31.12.2016 року; - зобовязати відповідача дотримуватись правил добросусідства та утримуватись в майбутньому від дій, що можуть призвести до порушень правил власності. В подальшому [PERSON] уточнивши позовні вимоги, просила суд : - зобовязати відповідача відновити пошкоджену металеву огорожу на бетонній основі довжиною 45 м, що відмежовує земельну ділянку позивача від земельної ділянки відповідача, якою користується відповідач для риборозведення шляхом встановлення по довжині межі бетонних стовпчиків висотою 2 розміром 12х12 см в кількості 12 штук, заливки фундаменту довжиною 36 м із заглибленням в землю на 40 см. шириною 20 см та висотою на землею 15 см, встановлення та закріплення між стовпчиками сітки штамповки розміром 3 х 1,5 м в кількості 12 штук; - зобовязати відповідача провести обсяг води в ставку на земельній ділянці, якою користується відповідач для риборозведення до обсягів, які б забезпечували відстань від урізу води до межі земельної ділянки позивача не менше як 10 метрів; - зобовязати відповідача здійснити заходи, щодо укріплення берега ставка зі сторони земельної ділянки позивача шляхом його бетонування у строк до 31.12.2016 року; - зобовязати відповідача дотримуватись правил добросусідства та утримуватись в майбутньому від дій, що можуть призвести до порушень правил власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею,01106 га по вул. Жовтнева, 185-а в с. Великополовецьке Сквирського району Київської області, яка призначена для ведення особистого селянського господарства. З однієї сторони дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою, на якій розташований ставок, загальною площею 208,4322 га та використовується ТОВ «Сквираплемрибгосп» для риборозведення. Бажаючи збільшити обсяги риборозведення ТОВ «Сквираплемрибгосп» на протязі декількох років збільшило обєми води, що призвело до того, що дорога загального користування по якій їздили автомобілі і яка проходила між її земельною ділянкою та ставком зникла під водою, частина її бетонної основи металевої огорожі паркану, була підмита водою, внаслідок чого металева огорожа довжиною 45 м впала та знаходиться у воді. Позивач за первісним позов та її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити на вище зазначених підставах, зазначаючи при цьому, що плесо ставка за час користування ним ТОВ «Свираплемрибгосп» збільшилось на 50 метрів. У задоволені зустрічного позову просили відмовити, вказуючи на те, що у наявних у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що земельна ділянка [PERSON] перебуває в межах прибережної захисної смуги, прибережна захисна смуга не затверджена органом місцевого самоврядування, [PERSON] не змінювала цільове призначення земельних ділянок тощо. Представник відповідача ТОВ «Сквираплемрибгосп» у судовому засіданні просила у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що у постійному користуванні ТОВ «Сквираплемрибгосп» знаходиться земельна ділянка площею 222,59 га, яка надана для сільськогосподарського виробництва, рибацтва та обслуговування населення та є обєктом водного фонду. Фактично на даній земельній ділянці розміщене Кам'янське водосховище площею 200 га в заплаві р. Камянка в лівій протоці річки Рось. Використовується господарством для риборозведення та селекції риби. Обєм води у даному водосховищі регулюється за допомогою цілого ряду гідротехнічних споруд і на момент звернення [PERSON] до суду був нижчий на 0,3 м нормального підпірного рівня. Підняти рівень води вище критичного підприємство не має змоги у звязку з відсутністю технічних можливостей, постійним моніторингом Басейнового управління водних ресурсів тощо. Конфігурація берегової лінії зі сторони земельної ділянки [PERSON] змінилась внаслідок протиправних дій самої [PERSON], а саме розорювання земельної ділянки до урізу води, скиду стічних вод, влаштування каналізації та забудови, а тому її вимоги про відновлення огорожі та укріплення берегової лінії задоволенню не підлягають, у звязку з тим, що виникли з вини [PERSON] . Фізично не можуть бути виконанні вимоги [PERSON] про проведення обсягу води, які б забезпечували відстань від її земельної ділянки до урізу води 10-50 м та крім того, це призведе до екологічної кризи басейну річки Рось. Також на підставах викладених у зустрічному позові та те, що [PERSON] постійно порушує правовий режим встановлений законодавством, щодо прибережної захисної смуги, а саме : здійснює розорювання земель, скидає у ставок стічні води, тверді побутові відходи, на урізі води створила вигрібну яму куди складає побутові відходи та гній від домашніх тварин, що в свою чергу призводить до забруднення води у водоймі, гибелі рибу та створює небезпеку для жителів с. Великополовецьке Сквирського району Київської області просить задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представники Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області та Відділу Держгеокадастру у Сквирському районі Київської області у судове засідання не зявилися про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і від яких не надійшло повідомлення про причини їх неявки. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп», третя особа: Великополовецька сільська рада Сквирського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобовязання відновити пошкоджену огорожу та дотримуватись правил добросусідства задоволенню не підлягають, а зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» до [PERSON], Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області, третя особа без самостійних вимог : Відділ Держгеокадастру у Сквирському районі Київської області про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсним державних актів, проведення земельної ділянки у попередній стан підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Статтею 3 ЦПКпередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3і 4 ЦПК). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд, розглядає цивільні спори не інакше як за зверненням юридичних чи фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтями 60, 61 ЦПК Українивстановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК Українине підлягають доказуванню. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК Україниобставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до рішення 14 сесії 22-го скликання Великололовецької сільської ради № 38 від 30.01.1998 року Сквирському сільськогосподарського рибоводному господарству надано в постійне користування земельну ділянку загальною площею 222,59 га водного фонду в межах Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області для риборозведення та видано державний акт на право постійного користування землею. Сквирське сільськогосподарське господарство з 12.08.1999 року перетворено у ВАТ «Сквирассільрибгосп». На підставі рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2010 року ВАТ «Сквирасільрибгосп» видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 208,432 га в адміністративних межах Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області для риборозведення. Відповідно до рішення загальних зборів акціонерів № 16 від 31.01.2012 року ВАТ Сквирасільрибгосп» перетворено у ТОВ «Сквираплемрибгосп». З вище вказаного вбачається, що ТОВ «Сквираплемрибгосп» правомірно користується земельною ділянкою водного фонду з 30.01.1998 року. На вказаній земельній ділянці розміщений водний обєкт Камянське водосховище, площею 200,0 га, яке утворене в заплаві р. Камянка в лівій притоці річки Рось. Рішенням 19-ої сесії 5-го скликання Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 28.03.2008 року було затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1106 га для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку площею 0,12 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення 23 вересня 2008 року [PERSON] були видані відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки. Частина огорожі, яка належить [PERSON] і межує із земельною ділянкою ТОВ «Сквираплемрибгосп» підмита водою та підтоплена. З генерального плану с. Великополовецьке Сквирського району Київської області від 1994 року вбачається, що межі земельних ділянок, які на праві приватної власності належать [PERSON] проходять по урізу води (береговій лінії) та данні земельні ділянки знаходяться в зоні прибережної захисної смуги і крім того генеральний план не передбачає забудову даної прибережної захисної смуги. Вказане стверджується і зведеним планом земельних ділянок, актом про встановлення в натурі (на місцевості) 50 метрової прибережної водозахисної смуги від 26.08.2016 року, витягом із публічно кадастрової карти, що містяться в матеріалах справи. З урахуванням наведеного, суд, критично ставиться до пояснень позивача, що на момент видачі їй державних актів вересень 2008 року уріз води від її земельної ділянки знаходився на відстані більше ніж 50 м. Згідно акту Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 21.07.2014 року за № 04-19/35 вбачається, що Великополовецька сільська рада Сквирського району Київської області під час прийняття рішення про надання у власність [PERSON] земельних ділянок не врахували норми ст.ст. 60,61 ЗК України. З листа Басейнового управління водних ресурсів річки Рось від 25.07.2016 року вбачається, що на час спостереження рівень води в водосховищі складає 0,3 м нижче нормального підпірного рівня. Згідно акту Державної екологічної інспекції у Київській області перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 28.08.2016 року вбачається, що перевірка була проведена у звязку із скаргою [PERSON] від 01.08.2016 року, щодо порушень чинного природоохоронного законодавства ТОВ «Сквираплемрибгосп» на території Великополовецької сільської ради Сквирського району Київської області та встановлено, що земельні ділянки, які належать [PERSON] знаходяться в межах 50 метрової прибережної водозахисної смуги. З північно-східної сторони спостерігається підмив берегової смуги та виявлено з боку [PERSON] порушення вимог ст.60,61,211 ЗК України та ст.ст. 88,89,110 ВК України. Згідну акту комісії від 12.09.2016 року, яка була утворена за заявою [PERSON] вбачається, що під час комісійного обстеження на місцевості було встановлено, що межа земельної ділянки [PERSON] з південо-східної сторони огороджена камяним парканом та металевою сіткою, що знаходиться на відстані орієнтовно 3 - 0,5 м від урізу води, у деяких місцях огорожа похилена та підмита водою З північно-східної сторони частина земельної ділянки знаходиться у воді, а частина до урізу води. [PERSON] веде особисте господарство (держить свиней, гусей і.т.д.) відходи яких складає на березі рибозабірної ями, забруднюючі при цьому берегову лінію. Також [PERSON] у ставок скидає сухі гілки та рештки з городу, з її слів для укріплення берегової лінії та на подвірї встановлено дві каналізаційні ями тощо. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. За положеннями частини першої статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина друга статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Так, за положеннями статті 4 ВК України, статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (далі Порядок № 434)у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними обєктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Відповідно до положень частини першої статті 84 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом ( пункт «г» частини третьої статті 83 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок у власність)). Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Так, частиною першою статті 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо ( частина четверта статті 59 ЗК України) Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. В пункті 5 постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» (далі Постанова, Порядок № 486 відповідно) розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 зазначеного Порядку). Отже, за системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядок № 434, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних обєктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних обєктів, збереження водних обєктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації, а сама по собі відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Статтею 152 Земельного кодексу Українипередбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади. Згідно ст. 1212 Цивільного кодексу Україниособа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу Україниправо власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Згідно ст. 393 Цивільного кодексу Україниправовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта, аналогічні правові норми закріплені і в частині 3 ст. 152 ЗК України згідно якої захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється шляхом, визнання прав, відновлення стану. Який існував до порушення прав, визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Враховуючи те, що органом місцевого самоврядування Великополовецькою сільською радою Сквирського району Київської області при прийнятті рішення, згідно з яким земельні ділянки, які знаходяться в прибережній захисній смузі були передані у приватну власність [PERSON] не було враховано норми Земельногота Водного кодексів Українито дане рішення підлягає обовязковому скасуванню також, суд, беручи до уваги те, що внаслідок оформлення спірних державних актів, земельна ділянка, яка належала до категорії земель водного фонду незаконно була передана у власність та враховуючи те, що землі водного фонду можуть бути переданими громадянам лише на праві оренди, і не для такого призначення як будівництво та обслуговування житлового будинку, ведення особистого селянського господарства та у результаті дій [PERSON] забруднюється обєкт водного фонду чим порушуються права ТОВ «Сквираплемрибгосп» та громади с. Великополовецьке Сквирського району Київської області то суд, приходить до висновку, що відновити, що відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом скасування реєстрації цих державних актів. Крім того, суд, акцентує увагу, що ТОВ «Сквираплемрибгосп», як правонаступник даним водним обєктом користується з 30.01.1998 року, [PERSON] отримала державні акти в 2008 році і межі земельних ділянок проходять по урізу води, самовільно здійснює розорювання земель, а тому її вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved