Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і просить суд встановити факт його проживання з відповідачем [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1999 року по 30 грудня 2015 року, визнати 1/2 частку домоволодіння, яке знаходиться за адресою місто Рівне, вулиця М.Вороного,11а та складається з житлового будинку, позначеного за планом земельної ділянки літерою «А1», прибудинкових споруд, позначених за планом земельної ділянки: «Б» сарай, «В» льох, «Г» вбиральня, «И1..2» огорожа, загальною площею житлового будинку 103,6 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м. (далі спірне домоволодіння) спільною сумісною власністю його, [PERSON], та [PERSON], а також визнати за ним та [PERSON] право на 1/4 частку вказаного домоволодіння за кожним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1999 року проживав у квартирі № 88 на вулиці Макарова,44 в місті Рівне. На одній з ним площадці у квартирі № 89 проживала відповідач. З 1999 року вони жили разом, відділивши свої квартири на поверсі. В подальшому спільно з відповідачем вирішили продати свої квартири та купити будинок. У 2004 році він продав свою квартиру за 9900 доларів США, в відповідач продала свою за трохи більше 10000 доларів США. Від продажу квартири всі гроші він віддав відповідачу на купівлю спірного домоволодіння, за яке відповідач заплатила близько 20000 доларів США. У спірному домоволодінні він постійно проживав з 2004 року до грудня 2015 року, з 03 жовтня 2006 року зареєстрований за цією адресою. З відповідачем у нього були сімейні стосунки. За час проживання робили з відповідачем ремонт у домоволодінні, разом з друзями він ставив паркан, зробив доріжки, відновив льох, побудували гараж. Він робив все, що треба було робити у будинку. Вважає, що оскільки спірне домоволодіння було придбане ним та [PERSON] за час спільного проживання та за спільні кошти, воно є їх спільною сумісною власністю, а тому він має право на половину цього домоволодіння, а саме, на 1/4 його частину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і у задоволенні позовних вимог [PERSON] просить суд відмовити. На заперечення позовних вимог посилається на те, що проживала по сусідству з позивачем на вулиці Макарова,44 в місті Рівне, однак разом з ним однією сімєю не жила. Позивач проживав у квартирі № 88, вона у квартирі № 89. Разом з нею позивач у квартирі № 89 не проживав. Вона була розведена, у неї було двоє дітей, на яких її колишній чоловік сплачував аліменти. З позивачем у неї були добросусідські відносини, він заходив до неї на чай, вони спілкувалися. Вона хотіла придбати половину будинку, але це питання з позивачем вона не обговорювала. Свою квартиру вона продала за 57770 грн, а половину будинку купила за 54500 грн. Позивач ніяких грошей їй не давав. Після придбання спірного домоволодіння зробила в ньому ремонт. У будинку позивач проживав з 2006 року до листопада 2015 року. У 2006 році вона прописала позивача у будинку на його прохання, уклавши з ним договір найму, який був безоплатний з урахуванням того, що позивач іноді допомагав їй по господарству. Її стосунки з позивачем були як з квартирантом. Спільного господарства з ним вона не вела, спільно майно не набувала. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживав у квартирі № 88 на вулиці Макарова,44 в місті Рівне, що належала йому на праві приватної власності на підставі біржової угоди міни нерухомості, зареєстрованої 17 червня 1999 року на Універсальній товарно-майновій біржі «Ринг», та був прописаний (зареєстрований) за вказаною адресою 25 червня 1999 року. Як слідує з договору купівлі-продажу від 25 травня 2004 року[ADDRESS] на вулиці Макарова,44 в місті Рівне [PERSON] продав [PERSON] за 49000 грн. В цей же день, 25 травня 2004 року, [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] проживала у квартирі № 89 на вулиці Макарова,44 в місті Рівне, що належала їй та її дітям [PERSON] і [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 травня 2001 року ВАТ «Рівнеазот», та була прописана (зареєстрована) за вказаною адресою 10 листопада 1993 року. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], який було розірвано 27 вересня 1999 року. Як слідує з договору купівлі-продажу від 09 вересня 2004 року[ADDRESS] на вулиці Макарова,44 в місті Рівне [PERSON] продала [PERSON] за 57770 грн. 21 вересня 2004 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Згідно договору купівлі-продажу від 08 листопада 2004 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила 1/2 частку домоволодіння, яке знаходиться за адресою місто Рівне, вулиця М.Вороного,11а та складається з житлового будинку, позначеного за планом земельної ділянки літерою «А1», прибудинкових споруд, позначених за планом земельної ділянки: «Б» сарай, «В» льох, «Г» вбиральня, «И1..2» огорожа, загальною площею житлового будинку 103,6 кв.м., житловою площею 48,3 кв.м. Відповідно до пункту 2.1. договору купівлі-продажу від 08 листопада 2004 року, продаж 1/2 частки домоволодіння за домовленістю сторін вчиняється за 54500 грн, частина з яких, а саме 28667 грн отримані представником продавця [PERSON] від покупця [PERSON] під час оформлення цього договору, а решту 25833 грн покупець зобовязується передати продавцю на протязі двох років. Як слідує з розписки представника продавця [PERSON], кошти в сумі 25833 грн, як борг по оплаті за 1/2 частку домоволодіння, були отримані нею 15 вересня 2006 року. З відмітки у паспорті [PERSON] слідує, що за адресою місто Рівне, вулиця М.Вороного,11а вона була зареєстрована 05 липня 2006 року. 27 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 166 про найм кімнати у будинку за адресою [ADDRESS] строком на 3 роки без оплати. 03 жовтня 2006 року позивач [PERSON] був зареєстрований за цією адресою. Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Щодо застосування положень глави 8 СК України (Право спільної сумісної власності подружжя), суд вважає необхідним звернути увагу на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16. Як зазначає Верховний Суд України, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, в контексті спірних правовідносин, для визнання спірного домоволодіння спільним майном сторін позивачу, враховуючи вимоги статті 60 ЦПК України, необхідно довести, що на час придбання спірного домоволодіння (08 листопада 2004 року) він та відповідач проживали однією сімєю і джерелом набуття домоволодіння були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін. Разом з тим, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів ні на підтвердження факту його проживання однією сімєю з відповідачем на час придбання спірного домоволодіння, ні на підтвердження факту придбання цього домоволодіння за спільні кошти. З показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] беззаперечно слідує лише те, що після придбання спірного домоволодіння, у ньому проживали сторони і ними у домоволодінні виконувалися певні ремонтно-будівельні роботи. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Однак, жоден із свідків у своїх показаннях не зазначив обставин, які б свідчили про те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в період з 1999 року до часу набуття спірного домоволодіння у 2004 році проживали разом, були повязані спільним побутом і мали взаємні права та обовязки. Так, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які знали сторін у згаданий період, показали лише про те, що позивач та відповідач, проживаючи у будинку на вулиці Макарова, були сусідами. Ніхто зі свідків не зазначив конкретних обставин, які свідчили б про спільне проживання сторін в цей час, ведення ними спільного господарства, спільне набуття будь-яких речей, предметів домашнього вжитку тощо. Вказуючи у своїх показаннях на продаж квартир та спільне придбання спірного домоволодіння, свідки, як на джерело інформації, посилаються виключно на позивача. Як слідує з показань свідків, про обставини відчуження позивачем та відповідачем належних їм квартир, а також про обставини придбання спірного домоволодіння, їм особисто нічого невідомо. Суд звертає увагу і на те, що допитані в судовому засіданні свідки не вказали на конкретні обставини, які б свідчили про наявність між сторонами сімейних стосунків, у розумінні положень статті 3 СК України, і за період з 2004 року по 2015 рік. При цьому, сам по собі факт проживання та реєстрації позивача у спірному домоволодінні з 2006 року, за наявності договору найму кімнати від 27 вересня 2006 року, не може свідчити про те, що сторони проживали однією сімєю. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що отримані від продажу квартири кошти в сумі 9900 доларів США були передані ним [PERSON] на купівлю спірного домоволодіння, що відповідачем заперечується. Разом з тим, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження як тієї обставини, що отримані ним від продажу квартири кошти були передані відповідачу, так і того, що ці кошти були використані на придбання спірного домоволодіння. Аналіз укладених відповідачем договорів купівлі-продажу квартири та спірного домоволодіння, а саме, ціна продажу квартири, ціна купівлі спірного домоволодіння та порядок розрахунків за нього, на переконання суду, свідчить про спроможність відповідача самостійно набути згадане домоволодіння. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів як щодо обставин передачі ним коштів відповідачу, так і щодо його участі у придбанні спірного домоволодіння чи в укладенні відповідного договору купівлі-продажу. Враховуючи предмет спору, надані сторонами письмові докази щодо ремонту, обслуговування та утримання спірного домоволодіння суд до уваги не приймає, оскільки вони по суті не впливають на ухвалення рішення по справі.

Outcome: dismissed