Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

Позивач 31 березня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовами до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 21 листопада 2016 року обєднано в одне провадження вимоги ПАТ\~«Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.77). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 травня 2015 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №Р32.180.72349, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 30\~000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 9,99 %, строком користування до 14.05.2020 року. Також, 14 травня 2015 року між сторонами укладено №Р07.180.72349, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 20\~000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 1,99 %, строком користування до 14.05.2019 року. Позивач свої зобовязання виконав, кредит надав, але позичальник належним чином не виконав свої зобовязання, у звязку із чим, за ним утворилась заборгованість, яка станом на 09.03.2017 року за кредитним договором №Р32.180.72349 від 14.05.2015 року становить 49\~594,72 грн., з якої: основний борг 26\~411,04 грн.; прострочений борг 3\~588,96 грн., прострочені проценти 9\~825,23 грн., строкові проценти 196,53 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту 840,00 грн., пеня 8\~732,96 грн. за кредитним договором №Р07.180.72349 від 14.05.2015 року становить 35\~031,01 грн., з якої: основний борг 18\~120,38 грн.; прострочений борг 1\~879,62 грн., прострочені проценти 7\~976,22 грн., строкові проценти 19,57 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту 802,10 грн., пеня 6\~233,12 грн. Оскільки відповідач здійснювати погашення заборгованості за кредитними договорами не бажає, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом, в якому просить суд стягнути із [PERSON] на свою користь суму заборгованості за кредитним договором №Р07.180.72349 від 14.05.2015 року 35\~031,01 грн., за кредитним договором №Р32.180.72349 від 14.05.2015 року 49\~594,72 грн. та судові витрати по справі. На підставі ухвали суду від 21 листопада 2016 року провадження у справ зупинялось, у звязку із призначенням судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 19 травня 2017 року провадження у справі відновлено та призначено до судового розгляду справу. В судове засідання позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], не зявився. Про час, місце та день судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без присутності свого представника. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує . Відповідачка у судове засідання не зявилась. Про день, час і місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надав письмові заяви, в яких проти вимог позову заперечує у повному обсязі. Просить у задоволенні позову відмовити та застосувати строки позовної давності. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу дострокового повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Судом встановлено, що 14 травня 2015 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №Р32.180.72349, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 30\~000,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобовязався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами в розмірі 9,9900% річних від залишку суми кредиту, і комісії за обслуговування заборгованості щомісячно в розмірі 2,8000% від початкової суми кредиту, строком користування 60 місяців, тобто до 14.05.2020 (а.с.10-12). 14 травня 2015 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір №Р07.180.72349, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 20\~000,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобовязався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами в розмірі 1,9900% річних від залишку суми кредиту, і комісії за обслуговування заборгованості щомісячно в розмірі 3,3000% від початкової суми кредиту, строком користування 60 місяців, тобто до 14.05.2019 (а.с.57-58). Згідно наданих позивачем розрахунків, станом на 09 березня 2016 року заборгованість [PERSON] перед банком становить: за кредитним договором №Р32.180.72349 від 14.05.2015 року становить 49\~594,72 грн., з якої: основний борг 26\~411,04 грн.; прострочений борг 3\~588,96 грн., прострочені проценти 9\~825,23 грн., строкові проценти 196,53 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту 840,00 грн., пеня 8\~732,96 грн. за кредитним договором №Р07.180.72349 від 14.05.2015 року становить 35\~031,01 грн., з якої: основний борг 18\~120,38 грн.; прострочений борг 1\~879,62 грн., прострочені проценти 7\~976,22 грн., строкові проценти 19,57 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту 802,10 грн., пеня 6\~233,12 грн. Відповідно до ст.. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). У відповідності до ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання. Дослідивши матеріали справи та враховуючи викладене, суд виходить із наступного. Із висновку Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 19.08.2015 року вбачається, що 15 серпня 2015 року [PERSON] втратив свій паспорт громадянина України, у звязку із чим, 19 серпня 2015 року звернувся до органів міліції (а.с.46). Під час укладення кредитних договорів працівником банку зроблено фото позичальника, на якому взагалі інша людина, а не відповідач [PERSON] (а.с.45). Отже, суд робить припущення, що особа на фото скориставшись втраченими паспортними документами відповідача, оформила кредитні договори та отримала грошові кошти. Позивач в свою чергу, не зважаючи на процесуальний обовязок доказування своїх вимог та обґрунтувань, жодним чином не довів, що саме відповідач є позичальником за кредитними договорами №Р32.180.72349 від 14.05.2015 року та №Р07.180.72349 від 14.05.2015 року, від проведення судової почеркознавчої експертизи щодо встановлення факту підписання саме відповідачем вказаних кредитних договорів відмовився. Тому, факту, що [PERSON] порушено зобовязання за вказаними кредитними договорами не доведено взагалі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги не підлягають задоволенню, то сплачений судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed