Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в січні 2021 року звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Позов мотивовано тим, що [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 1973 року. Від їх шлюбу народилося дві дочки: [PERSON] (позивач) та [PERSON] (третя особа). [PERSON] і [PERSON] розірвали шлюб 14.06.1986 року. Квартира за адресою: [ADDRESS] була приватизована 2002 року. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 11.07.2002 року, виданого згідно із рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1042 від 11.07.2002 вона належала на праві приватної спільної часткової власності таким співвласникам: [PERSON] - ј, [PERSON] (його дружина) - ј, [PERSON] (їх дочка) - ј, [PERSON] (її син) - ј. [PERSON] помер [INFO] . Після йог осмерті за відсутності заповіту відкрилась спадщина, до якої входила вищезазначена ј частка квартири. На час сметі [PERSON] разом із ним проживала лише його колишня дружина, матір [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] . Оскільки на час смерті [PERSON] вони з [PERSON] не були подружжям, остання не вважалась такою, що прийняла його спадщину і в подальшому не претендувала на спадкування. Бажаючи прийняти спадщину від батька [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позов було задоволено. В подальшому будучи ознайомленою з рішенням суду, позивач добросовісно вважала, що ї сестра прийняла спадщину батька [PERSON] і що [PERSON] вступил у володіння його часткою. Проте, оскільки [PERSON] після отримання рішення суду не вчинила жодних дій щодо прийняття спадщини. [PERSON] не проживала у квартирі після створення своєї сім`ї у 1981 році. Позивач проживала у квартирі до 2002 року. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті за відсутності заповіту відкрилась спадщина, до якої входила ј частка квартири. Позивач прийняла спадщину [PERSON] і набула право власності на спадкове майно відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02.05.2019 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Таким чином, станом на дату подання даного позову квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної спільної часткової власності таким співвласникам: [PERSON] - Ѕ, [PERSON] - ј, [PERSON] (колишній власник) - ј. Під час оформлення спадщини [PERSON] позивач дізналася, що частка [PERSON] ніким не успадкована, а тому вважає, що має право на визнання за нею права власності на дане майно за набувальною давністю. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник Вінницької міської ради в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не зявились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 14.06.1986 року, відповідний актовий запис № 379, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] від 07.05.2009 року. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 11.07.2002 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної. Спільної власності [PERSON] - ј та членам його сім`ї [PERSON] - ј, [PERSON] - ј, [PERSON] - ј. Свідоцтво видане згідно з рішенням від 11.07.2002 року № 1042. [PERSON] помер [INFO] , відповідний актовий запис № 3001, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] . Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.07.2009 року позов [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено. Визначено [PERSON] додатковий двох місячний строк, з моменту набуття рішенням суду законної сили, для звернення з заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.05.2019 року, посвідчене державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Вінницької області, зареєстровано в реєстрі за № 3-774 спадкоємцем після смерті матері [PERSON] є її дочка [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається із ј частки квартири під номером [ADDRESS] . Дане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Під час оформлення спадщини [PERSON] позивач дізналася, що частка [PERSON] ніким не успадкована, а тому вважає, що має право на визнання за нею права власності на дане майно за набувальною давністю. Позивач вважає, що є всі законні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на частку квартири згідно вимог ст. 344 ЦК України, оскільки вона безперервно, добросовісно, відкрито володіє та на свій розсуд користується зазначеним нерухомим майном. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК). Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Суд враховує те, що позивач користується спірною часткою квартири з 2009 року, сплачує комунальні послуги і безумовно знала, що спірна частка квартири (1/4) належить [PERSON] , продовжувала нею користуватись до та після смерті власника ( [PERSON] ), який помер [INFO] . Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання квартири за обставинами даної справи не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, оскільки відсутні всі передбачені даною нормою закону умови у їх сукупності для визнання за позивачем права власності на ј квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. Позивач була обізнані про те, що власником ј частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом спору та на яку вона просять визнати право спільної власності за набувальною давністю, був [PERSON] , тому не можна вважати володіння позивачами квартирою, яка залишилась після смерті [PERSON] добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після її смерті, не давали [PERSON] підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на спірні частини житлового будинку за набувальною давністю.

Outcome: dismissed