Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач 28.08.2017 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу 136247,92 грн., з яких 127645 грн. основний борг, 8602,92 грн. три проценти річних, витрати по сплаті судового збору. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 22.07.2014 р. між ним та відповідачем укладено договір позики, що посвідчується письмовою розпискою, згідно якої він позичив відповідачу 5000 доларів США для відкриття паливного складу та здійснення підприємницької діяльності, терміном до 22.05.2017 р., а відповідач зобовязався повернути вказану суму боргу. Однак, у зазначений строк і до цього часу відповідач не повернув йому борг. Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до проведеного розрахунку розмір трьох процентів річних за період з 22.05.2015 р. по 22.08.2017 р. становить 8602,92 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, зменшивши вимоги, просив стягнути з відповідача 5000 доларів США відповідно до курсу НБУ на час постановлення рішення та судові витрати. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, пояснив, що нарахована сума боргу 127645 грн. та три проценти річних 8602,92 грн. документально не підтверджена, а саме не вказано з якого курсу НБУ нарахована ця сума. Не заперечує щодо стягнення з відповідача заборгованості згідно розписки в сумі 60000 грн. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов у зменшеному розмірі підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 22 липня 2014 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив у позивача 5000 доларів США, зобовязався повернути вказану суму боргу до 22.05.2017 р., що підтверджується оригіналом письмової розписки відповідача. У зазначений строк і до цього часу відповідач не повернув позивачу борг. У відповідності з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на викладене, з урахуванням правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, що згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до якої за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення боргу. При цьому відповідно до вимог п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, суд визначає до стягнення з відповідача 130800 грн. боргу, виходячи з офіційного курсу долара США станом на 07.06.2018 р. (5000 х 26,16). З відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1308 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved