Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивач 25.10.2018 звернувся до суду з даним позовом, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. В обґрунтування позову зазначає, що він відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом є власником 1/2 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . В даному будинку він проживає зі своєю малолітньої дочкою [PERSON] , [INFO] . Приводом для звернення до суду є зняття з реєстрації відповідача, який зареєстрований за вказаною адресою, але фактично там тривалий час не проживає, участі в утриманні житла не приймає. Реєстрація даної особи без проживання за вказаною адресою перешкоджає йому в призначенні житлової субсидії, оскільки заробітки цієї особи враховуватимуться для визначення розміру обов`язкової плати за житлову субсидію. Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на позов не подано. Третіми особами у встановлений судом строк пояснення щодо позову не подано. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно. Клопотання про відкладення розгляду справи не подавав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Підкреслив, що між позивачем та відповідачем відсутні родинні стосунки. Відповідач з 2015 року не користується будинком. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що більше 20 років проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] . Офіційно шлюб не реєстрували. Власником будинку був тесть - [PERSON] , який прописав його у будинку як зятя. До 2016 року він мешкав у вказаному будинку, працював у Лук`янівському КСП. Платив за комунальні послуги, вкладав гроші у садибу. Після смерті [PERSON] в 2014 році позивач став сам хазяйнувати, що привело занепаду домоволодіння, город не оброблявся. Позивач викидав з будинку його постільну білизну, інші речі, не допускав його у будинок, змінював замок на дверях. Часто викликали поліцію. Зараз у будинку залишились його речі. Він періодично навідується до домогосподарства, однак щоб не створювати скандали приходиться уходити. На теперішній час газ та світло у будинку відсутнє, оскільки відключено за борги. Зараз він мешкає в селище Ківшовата Таращанського району , де винаймає житло. Власного житла у нього нема. [PERSON] , яка також є власником половини будинку, не заперечує щодо його реєстрації у будинку. Представник відповідача адвокат Сокол І.А. в судовому засіданні пояснила, що позивач та його сестра [PERSON] після смерті матері успадкували по одній другій частині вказаного будинку. [PERSON] позов не визнає, та не заперечує, щоб відповідач був зареєстрований у вказаному будинку. Відповідач не має можливості проживати у будинку, оскільки позивач створює перешкоди, крім того постійно скандалить. Дані обставини підтверджується поясненнями, витребуваними з поліції. Відповідно до практики Верховного Суду у справі № 621/795/17, якщо власник перешкоджає користуватися житлом суд не має права визнавати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Лук`янівської сільської ради Таращанського району Київської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно. Проте, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов визнає в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову. Зазначила, що [PERSON] проживав з її матір`ю 22-23 роки. Він прийшов у сім`ю коли вона ще ходила в 1-й клас. С першого дня відповідач їх забезпечував, дбав за будинком. Дід з відповідачем вели господарство. Після смерті діда взяв на себе всі чоловічі обов`язки по господарству, забезпечував сім`ю, приймав участь у вихованні дітей. До цивільного шлюбу відповідач проживав у Білій Церкві у власній квартирі. Він продав долю в тій квартирі своїй матері, а виручені кошти витратив на цей спірний будинок. Була придбана побутова техніка, меблі. Дід [PERSON] прописав відповідача як зятя. Коли мати захворіла позивач привів цивільну дружину з дитиною. На той час комунальні послуги були оплачені. Після смерті матері позивач почав скандалити, виганяв з хати відповідача. Позивач безпідставно викликав поліцію. Відповідач також викликав поліцію, оскільки позивач кидався з сокирою. Позивач вривався до кімнати відповідача посеред ночі. Жінка позивача померла після народження доньки. Брат [PERSON] постійно казав, що хату потрібно продати, а батька треба виписати. Одного разу вона прийшла до хати, і позивач накинувся на неї з сокирою, кричав, що хата тільки його. Пару раз він кидався на неї з ножом. Зараз позивач користується її майном і майном відповідача. Кожен місяць вона була у будинку, планує оформити розподіл будинку, після чого зареєструвати у свої частині будинку відповідача, де він і буде проживати. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.09.2018 в.о. державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 325, є власником 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого в [ADDRESS] (а.с.11). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 139273751, за позивачем 26.09.2018 зареєстровано право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку, номер запису про право власності: 28111345, форма власності: приватна, вид спільної власності: спільна часткова (а.с.12). Власником іншої 1/2 частки вказаного житлового будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.11.2018 в.о. державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 353, є третя особа по справі - [PERSON] (а.с.80). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 144428925, за [PERSON] 07.11.2018 зареєстровано право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку, номер запису про право власності: 28799121, форма власності: приватна, вид спільної власності: спільна часткова (а.с.81). Згідно довідки № 245, виданої 22.10.2018 року виконавчим комітетом Лук`янівської сільської ради Таращанського району Київської області, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: позивач, його дочка - [PERSON] , [INFO] , відповідач (а.с.9). Відповідно до довідки № 224, виданої 08.11.2018 органом реєстрації Лук`янівської сільської ради Таращанського району Київської області (виконавчим комітетом) відповідач зареєстрований за місцем проживання: [ADDRESS] (а.с.21). Згідно виписки з погосподарської книги № 3 за 1996-2000 роки за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - голова домогосподарства, [PERSON] - донька, [PERSON] - онука, [PERSON] - онук, [PERSON] - зять. (а.с. 26). Згідно довідок з погосподарської книги за період 2006 рік по теперішній час [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою. (а.с.22-24). За даними акту № 197 від 19.10.2018, що складений комісією в складі сільського голови, члена виконкому, депутата сільської ради, у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , його дочка - [PERSON] та [PERSON] Фактично проживають в даному будинку [PERSON] та його дочка [PERSON] (а.с.10). Крім того, суд, аналізуючи зміст зазначених вище акту, становив, що він не містить жодної інформації щодо строку протягом якого відповідач не проживає у спірному житлі. Таким чином, зазначений акт лише свідчить про той факт, що комісія засвідчила відсутність відповідача у спірному житлі в конкретний день, а саме 19 жовтня 2018 року. Згідно рапорту № 957 від 23.09.2018 (а.с.89-95) чергового Таращанського ВП Миронівського ВП ГУН в Київській області 23.09.2018 року отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 2445 від 23.09.2018 року як інша подія. В результаті опрацювання вказаної інформації встановлено наступне: Фабула ЄО 23.09.2018 о 17:35 надійшло повідомлення зі служби 102 від [PERSON] , 1984 р.н., жит. [ADDRESS] , про те, що за місцем проживання заявниці її брат, [PERSON] , вигнав з будинку. Виїздом ГРПП було встановлено що заявниця приїхала до свого брата [PERSON] в с.Лук`янівка, щоб провідати свою племінницю, та зайшовши до будинку брат заявниці попросив покинути його господарство, так як не хоче її бачити та не хоче щоб вона бачилась з його донькою, заявниця вийшла на вулицю викликавши поліцію. [PERSON] пояснив, що з сестрою перебуває в неприязних відносинах довгий час, та попросив покинути будинок так як даний будинок є спадком від покійної матері. [PERSON] повідомив, що будь яких протиправних дій відносно своєї сестри він не вчиняв та вчиняти не думав. Заявниця будь яких претензій не має, та просить не повідомляти її про прийняте рішення повідомленням на її адресу. Відповідно до ч. 2 ст. 363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. З аналізу вищевказаних норм, передбачених ЦК України та ЖК України слідує, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із квартир, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цієї квартири та (або) подання ними спільного позову. Зазначена правова позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 127/17323/15-ц. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Суд враховує що у судовому засіданні знайшли підтвердження доводи відповідача про те, що він був зареєстрований власником будинку як член сім`ї, більше двадцяти років проживав у будинку, сплачував витрати на його утримання, ремонт та інші обов`язкові платежі. Знайшли підтвердження також і доводи щодо створення перешкод з боку позивача у користуванні житловим приміщенням. Судом оцінено баланс між інтересами позивача щодо права користування, володіння та розпорядження належної йому на праві власності однієї другої частини будинку, а також інтересами відповідача щодо права користування житловим будинком. Суд вважає, що вважає, що позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням буде непропорційним заходом. Беручи до уваги, що за позивачем та третьою особою, на даний час, зареєстровано право власності на одну другу частини будинку за кожним, враховуючи, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні цим будинком, а також той факт, що інший співвласник будинку - третя особа [PERSON] заперечує щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що у задоволені позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed