Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 червня 2021 року звернувся до суду з позовом до Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після смерті якого залишився заповіт посвідчений 04 липня 2000 року секретарем Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. Згідно заповіту все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в селі Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, заповів йому. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом на належне йому майно. Позивач відповідно до заповіту успадкував майно, яке належало покійному, оскільки доглядав спадкодавця, користується і утримує в належному стані спадкове майно, зберігає всі документи, які належали спадкодавцю. Зазначив, що згідно рішення Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 16/2 від 04.02.1994 року, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,51 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, було безкоштовно передано його батькові [PERSON] у приватну власність . В даний час виникла необхідність оформити право власності на спадщину за заповітом, яка залишилась після смерті батька, однак у звязку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, він не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку. За результатом його звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у видачі йому свідоцтва про право на спадщину було відмовлено. У зв`язку з цим просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , право на завершення приватизації та отримання на своє імя правостановлюючих документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, розташованої в с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, земельну ділянку площею 0,51 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, згідно заповіту після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 01 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду надійшла заява, згідно якої позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву (відзив), згідно якої позов визнав повністю та просить розгляд справи проводити у його відсутності. Згідно із ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням вищезазначеного суд вважає за можливе провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до статей 12,13ЦПК України учасникисправи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно витягу з погосподарської книги № 1 за 2001 року Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] , належав [PERSON] . Рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 16/2 від 04 лютого 1994 року [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки, загальною площею 0,76 га, що складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,51 га для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області. Відповідно до заповіту від 04 липня 2000 року, посвідченого секретарем Рогожанської сільської ради Волинського району Волинської області, [PERSON] все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, в тому числі на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, заповів позивачу [PERSON] . Вказаний заповіт не змінений і не скасований. [INFO] у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Рогожанською сільською радою Володимир-Волинського району Волинської області 30 травня 2001 року . Померлий [PERSON] є батьком позивача [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26.08.1966 року. Довідкою Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області стверджується, що [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті проживав по місцю реєстрації по [ADDRESS] . Заповіт від імені [PERSON] посвідчувався секретарем Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району 04 липня 2000 року і зареєстрований в реєстрі за № 87. Заповіт не змінено і не скасовано. Спадщину на протязі шести місяців після його смерті прийняв його син, [PERSON] , який має на руках правовостановлюючі документи на спадкове майно покійного батька. Фактично після смерті [PERSON] спадщину прийняв його син [PERSON] , який користується і утримує в належному стані спадкове майно, зберігає всі документи, які належали спадкодавцю. Крім нього інших спадкоємців немає. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велемчаниці А.І., позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] , земельні ділянки загальною площею 0,76 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства у зв`язку з тим, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на зазначене спадкове майно, та запропоновано звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно. Як вбачається із фактичних даних, які містяться в матеріалах справи, правовідносини, що мають в ній юридичне значення, виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року та продовжують існувати у даний момент. У відповідностідо п.п.4та 5Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України,він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин,які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За таких умов, при розгляді даної справи суд опирається на норми законодавства, які діяли як до 01 січня 2004 року, так і на даний час, залежно від часу виникнення та існування відповідних правовідносин. У відповідності до ст.ст. 524, 525 ЦК УРСР (1963 року), які діяли на момент смерті спадкодавця [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на момент складення [PERSON] заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відтак, згідно заповіту [PERSON] від 04 липня 2000 року, який не був змінений чи скасований до моменту його смерті, спадкоємцем спадкового майна було визначено його сина [PERSON] , який є позивачем у даній справі. У відповідності до ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо вінподав державнійнотаріальній конторіза місцемвідкриття спадщинизаяву проприйняття спадщини. Отже, як підтверджено матеріалами справи, позивач [PERSON] прийняв спадщину, усі правовстановлюючі документи належні покійному батьку, знаходяться у нього, отже він фактично вступив у володіння даним спадковим майном. Позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса, оскільки спадкодавець за життя не завершив приватизацію згаданих земельних ділянок та не отримав правовстановлюючі документи на спадкове майно. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/13 від 16.05.2013 року, згідно яких, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації (ч.3 ст. 116 ЗК). Згідно вказаного роз`яснення визнається правильною практика судів, які задовольняють вимоги спадкоємців, що звернулися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, а також права на завершення приватизації земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом після смерті батька слід задовольнити, надавши йому право на отримання правовстановлюючих документів на своє ім`я. На підставі ст.ст. 524-525, 534, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року),

Outcome: approved