Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач 15.04.2020 року звернулася в суд з даним позовом, позовні вимоги обґрунтовує тим, що являється власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому крім неї є зареєстрованою також її колишній зять - [PERSON] , який за даною адресою не проживає тривалий час, не приймає участі та не несе витрат по утриманні будинку, особистих речей в будинку відповідача немає. Перешкод в користуванні будинком вдповідачу вона не чинила і не чинить, такий добровільно та свідомо не користується житлом, та відсутній без поважних за місцем реєстрації понад один рік, і з цих підстав просить визнати його таким, що втратила право на користування даним будинком. Позивач, в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була належним чином повідомлена, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що з 2012 року не проживає за вказаною позивачем адресою у с. Малечковичі, Пустомитівського району, оскільки проживає в с. Крехів, Жовківського району Львівської області, однак за даною адресою не зареєстрований. Подав заяву про визнання позову, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права суд вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заява про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, та не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на Витягу про державну реєстрацію прав № 31869129 виданого 01.11.2011 року ЛОКП «БТІ та ЕО» житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування № 3818 від 10.09.2008 року. Згідно довідки Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 353 від 18.02.2020 року, слідує що в будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими зокрема позивач: [PERSON] , [INFO] - голова домогосподарства, та [PERSON] , [INFO] - зять. Згідно 4-х актів обстеження умов проживання, складених у період з 18.02.2020 року по 10.07.2019 р. за участю ДОП Пустомитівського ВП та жителів с. Малечковичі, в будинку [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2006 року, його особисті речі в будинку відсутні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до змісту положень ст.ст.401, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. З підстав вище зазначених суд вважає, що відповідач, понад рік без поважних причин відсутній за місцем реєстрації у будинку [ADDRESS] , його особисте майно в будинку відсутнє, не бере участі в утриманні житла, з власної волі обрав інше постійне місце проживання, суд приходить до висновку про те, що такі його дії свідчать про втрату інтересу до вказаного житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житлом, яке в даний час належить на праві власності позивачу.

Outcome: approved