Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

\~Позивач [PERSON] 06 червня 2016 року звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 18 березня 2013 року по 16 лютого 2015 року в розмірі 713170 грн. 91 коп., виходячи з розміру середньої заробітної плати 20\~000 грн. 00 коп. Також просить стягнути із відповідача інфляційні витрати в розмірі 135502 грн. 48 коп. Посилається на те, що\~протоколом № 3 від 06 серпня 2012 року позачергових загальних зборів його було обрано членом спостережної ради ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку». Додатком № 3 до рішення ДП «Державна інвестиційна крмпанія» № 01/322 506 від 20 липня 2012 року було затверджено із ним трудовий договір і встановлена заробітна плата в розмірі 20000 грн. 00 коп. щомісячно. 19 березня 2013 року позивача було переобрано до нового складу членів спостережної ради відповідача. Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року було вирішено стягнути із ПАТ „Український банк реконструкції та розвитку на йо користь заборгованість по заробітній платі за період з 06 серпня 2012 року по 18 березня 2013 року в розмірі 10402 грн. 32 коп. Фактично рішення суду було виконано боржником 16 лютого 2016 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив, що у своєчасній невиплаті позивачу заробітної плати відсутня вина банку, поскільки [PERSON] не надав трудової книжки для оформлення трудових відносин з ним, що унеможливило внесення відповідних записів до неї. Позивач не звертався до відповідача для проведення з ним розрахунку в період з 06 серпня 2012 року по 18 березня 2013 року, тобто протягом строку дії повноважень [PERSON] в якості члена спостережної ради. Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження не враховуються заробітна плата на роботі за сумісництвом. Представник відповідача просив застосувати строк позовної давності тривалістю три місяці (ч.1 ст.233 КЗпП України) до вимог позивача. \~ \~ \~ \~ Судом встановлено наступне. Відповідно до рішення Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року було скасовано рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року та ухвалено нове рішення. Було вирішено стягнути з ПАТ „Український банк реконструкції та розвитку на користь [PERSON] заборгованість по заробітній латі за період з 06 серпня 2012 року по 18 березня 2013 року в розмірі 10402 грн. 32 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів (а.с.21-23). Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року вищезазначене рішення було залишене без змін (а.с.24-25). 16 грудня 2015 року копія ухвали була направлена на адресу позивача та відповідача (а.с.4). 23 вересня 2015 року відповідач звернувся до позивача із проханням повідомити банківські реквізити для виплати йому заборгованості за рішенням суду (а.с.58). Як вбачається з копії поштового повідомлення, [PERSON] отримав вищезазначений лист 03 жовтня 2015 року (а.с.59). 05 лютого 2016 року позивач направив на адресу відповідача листа із зазначенням своїх банківських реквізитів для виплати йому заборгованості за рішенням суду . Даний лист надійшов до відповідача 08 лютого 2016 року (а.с.60). З платіжного доручення № 1442 від 16 лютого 2016 року вбачається, що ПАТ „Український банк реконструкції та розвитку перерахувало на розрахунковий рахунок [PERSON] заборгованість за рішенням суду в розмірі 10402 грн. 31 коп. (а.с.31). З розрахунку, зробленого позивачем, вбачається, що з 18 березня 2013 року по 16 лютого 2016 року середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати становить 713170 грн. 91 коп. ( 731 робочий день*975 грн. 61 коп.=713170 грн. 91 коп.). Інфляційні витрати за даний період становлять 135502 грн. 48 коп. (а.с.6). З розрахунку, зробленого відповідачем, вбачається, що середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 18 березня 2016 року по 16 лютого 2016 року становить 55361 грн. 84 коп., але банк не визнає право [PERSON] на отримання середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, поскільки відповідно до п.п.ї п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 „Про порядок обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховується заробітна плата на роботі за сумісництвом. Крім того, [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, пропустивши тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України (а.с.62-66). Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа N 6-116цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360 - 7 ЦПК України є обовязкової для всіх судів України. В силу ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Як було встановлено судом, повний розрахунок із позивачем [PERSON] було здійснено 16.02.2016. До суду [PERSON] звернувся 06.06.2016, тобто з порушенням строків, передбачених ст. 233 КЗпП України. На обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду позивач [PERSON] зазначив, що 01 березня 2016 року уклав договір про адвокатську допомогу на здійснення представництва (правової допомоги) його прав та інтересів, зокрема, і в Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді Київської області. Однак його представник перебував у службовому відрядженні з 10 по 23 травня 2016 року, що завадило вчасно подати позов до суду. Будь-яких інших обґрунтувань поважності пропуску строку звернення до суду не навів та доказів не надав. Враховуючи ту обставину, що договір про адвокатську допомогу було укладено позивачем 01.03.2016, його представник перебував у відрядженні лише з 10 по 23 травня 2016 року, даних про те, що з 01.03.2016 по 10.05.2016 (більше двох місяців) були поважні причини неможливості подання позову до суду, суд вважає, що позивач не зазначив поважних причин пропуску даного строку, а тому в позові слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 116, 117, 233, 234 КЗпП України,

Outcome: dismissed