Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.06.2015 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання договору позики укладеного між позивачем та відповідачем від 26.08.2011 року недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у 2005 році, знайомий познайомив його з [PERSON], який займався підприємницькою діяльністю на авторинку «Успіх» в м. Одесі та якому необхідні були продавці-консультанти в магазини на авторинку «Успіх», які йому належали. Вони домовилися і він взяв позивача на роботу на тимчасовий термін стажером в його магазин з продажу автозапчастин. Деякий час він працював на посаді продавця з реалізації запчастин у магазині [PERSON], працював без оформлення письмового наказу про прийом на роботу за усним розпорядженням [PERSON] Працювати у такий спосіб позивач погодився через відсутність іншої роботи, матеріальні труднощі та обіцянку [PERSON] оформити його офіційно. В подальшому відповідач дійсно оформив позивача до себе на підставі трудового договору, що підтверджується записами в його трудовій книжці. За весь період праці будь-яких нарікань збоку [PERSON] до позивача не виникало. У 2009 році відповідач запропонував позивачеві працювати на умовах оренди його магазину та реалізовувати його товар у магазині, який він надавав йому для продажу, позивач погодився, вважаючи, що дуже добре буде працювати самостійно та поліпшити своє матеріальне становище. Однак, почав працювати та отримавши під реалізую товар, [PERSON] повідомив позивача, що для підстраховки необхідно йому укласти з відповідачем договір позики на суму товару, який він давав на реалізацію,та доповів, що по іншому працювати не буде, що по такій схемі працюють усі працівники та орендатори магазину та надалі він знищить ці договори. Позивач зазначає, що грошових коштів за договором позики фактично він не отримував від [PERSON] Кожний місяць вони робили облік товарів, будь-яких претензій не було від [PERSON] Таким чином, [PERSON] при кожній передачі під реалізацію товару вимагав підписувати договори позики, оригінал другого екземпляру договору позивачеві не надавав. Позивач стверджує, що він довіряв [PERSON] та жодних сумнівів щодо його порядності у нього не виникало. Разом з тим, [PERSON] з позивачем кожний місяць проводив облік (інвентаризацію) товару, отримував належні йому кошти за товар та будь-яких претензій до нього не пред'являв. Так 26 серпня 2011 року був складений договір позики, згідно якому [PERSON] начебто зобов'язався передати позивачеві грошові кошти у розмірі 30000 у.е. (еквівалент 240000 грн.) строком до 31.12.2012 року. Позивач зазначив, що на теперішній час, коли у державі настали непрості часи, [PERSON] саме майже через три роки, дістав ці нікчемні договори, які були укладені з позивачем шляхом обману, вирішив стягнути з нього ці кошти, а також ні тільки з позивача, а ще з його колишнього робітника [PERSON], який як і позивач подав заяву до міліції та приймає участь у розгляді цивільних справ з [PERSON] 24.02.2015 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до позивача про стягнення боргу за договором позики. 07 травня 2015 року Київський районний суд м. Одеси своїм рішенням стягнув з позивача на користь [PERSON] за договором позики від 26 серпня 2011 року грошові кошти у розмірі 630765,09 грн., а також судові витрати. На теперішній час у зв'язку з тим, що ухвалене рішення, на думку позивача було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, позивачем була подана апеляційна скарга на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2015 року по справі №520/2492/15-ц. Позивач посилається, на те, що за змістом ч.ч.1, 2 ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Отже відсутність у тексті самого договору позики вказівки про те, що підписання цього договору та передача коштів були здійснені під час укладання та/чи до укладання цього договору, а також відсутність документу, який разом із переданням грошей є додатковою правовою підставою для виникнення зобов'язання, говорить про те, що боргове зобов'язання за Договором позики не виникло. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. В даному випадку при підписанні договору позивач вважає, що не було додержано вимог п. 5 ст. 203 ЦК України, а саме: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Настання реальних наслідків за цим договором не настало, у зв'язку з тим, що грошових коштів позивач не отримав. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, правові наслідки відсутні у даному випадку, а саме грошові кошти позивачеві [PERSON] не передавав, а шляхом обману уклав з ним договір позики. Згідно ст. 230 ЦКУ, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Позивач також посилався на те, що у відповідності до ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Тому, обман має місце, якщо Сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Помилка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. При укладенні договору позики та підписуючи документи, які надав позивачеві відповідач пов'язанні з укладенням саме договору позики, позивач помилялася щодо правових наслідків договору і це є обставиною, що має істотне значення, а тому є передбачені ст. 229 ЦК підстави для визнання правочину недійсним. Крім того позивач вважає, що договір позики був підписаний ним під тиском з боку відповідача, який виразився у його вимогах забезпечити шляхом укладання договорів позики його інтересів щодо можливої нестачі товарно-матеріальних цінностей в магазинах. [PERSON] ніяких претензій щодо нестач не пред'являв та у передбаченому законом порядку не доводив. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що укладений між ним та [PERSON] договір позики є недійсним, з тих підстав, що фактично він ніяких грошових коштів у серпні 2011 року у [PERSON] не брав, а оспорюваний договір позики укладений під впливом обману та такий який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином,представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримає, просить суд їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач або його представник у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, представник відповідача надав до суду заяву, в якій заперечила щодо задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON], розгляд справи провести за її відсутності. Під час розгляду справи представником відповідача також були надані до суду письмові заперечення проти задоволення позову [PERSON], в якій представник посилається на те, що вважає, що даний по\-зов є необґрунтованим та таким, який не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду » від 12.06.2009 №5 передбачено, що уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при ви\-рішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Згідно приписів Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. [PERSON] в якості обґрунтування своїх позовних вимог неодноразово посилався на різні підстави визнання недійсним договору позики. Так, спочатку вказуючи на неукладеність договору, потім, посилаючись на судову практику, зазначає про неможливість визнання неукладеного договору недійсним, а далі за текстом посилається на норми ЦК України, що регулю\-ють удавані та фіктивні правочини. Але, аналізуючи зміст позовної заяви, вбачається не\-зрозумілим все ж таки, що є саме підставою позовних вимог про визнання недійсним до\-говору позики. Тож, зважуючи на норми ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Також представник відповідача стверджує, що в якості підтвердження своєї правової позиції представником позивача було до\-лучено до матеріалів справи №520/7862/15-ц копію рішення апеляційного суду Одеської області від 09.07.2015р., яким рішення Київського районного суду м. Одеси від 7.05.2015р. скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики відмо\-вити. Представник відповідача зазначив, що станом на момент розгляду даної справи відкрите касаційне провадження за скаргою [PERSON] на рішення апеляційного суду Одеської області від 09.07.2015р. Представник зауважив, що як скасованим станом на теперішній час рішенням Київ\-ського районного суду м. Одеси від 07.05.2015р., так і рішенням апеляційного суду Оде\-ської області від 09.07.2015р., яке долучено до матеріалів справи а.с.25-29 було встанов\-лено та не заперечувалось сторонами по справі, «що 26.08.2011р. між сторонами був укладений договір позики», надалі вказувалось про відповідні пункти договору позики, які обумовлювали суму позики (п.1 ), строк повернення грошових коштів (п.2), тобто на момент розгляду справи в суді першої інстанції вимог щодо визнання договору позики від 26.08.2011р. не заявлялося. Статтею 61 ЦПК України передбачено, серед іншого, що підставою звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у циві\-льній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також представник відповідача у запереченнях проти задоволення позову послався на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом, а тому просив суд застосувати строки позовної давності. Вивчивши, дослідивши та проаналізувавши наявні документи в матеріалах цивільної справи, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (а.с.6), за умовами якого [PERSON] передає [PERSON] 30000 дол. США, що на час укладання договору було еквівалентно 240000 гривень, а [PERSON] зобов'язується повернути вказану суму в обумовлений термін (п.1 договору). Згідно з п.2 вказаного договору, повернення вказаної в п.1 вказаного договору суми має місце по бажанню [PERSON] в період 16 місяців різними частками, при умові внесення останнього повернення коштів не пізніше 31 грудня 2012 року. Пунктом 5 вказаного, що вказаний договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та передання грошових коштів [PERSON] [PERSON] вказаної суми грошових коштів. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом також встановлено, що у лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 26 серпня 2011 року. Позивач зазначав, що 26 серпня 2011 року між ним (позикодавець) та відповідачем (позичальник) було укладено договір позики, за яким останній отримав у борг від нього 30 тис. доларів США, що на час укладення договору було еквівалентно 240 тис. грн, та зобов'язався повернути позику до 31 грудня 2012 року. Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договором позики позичальник не виконав - позику не повернув, позивач просив стягнути з відповідача 850 тис. 440 грн. заборгованості за цим договором. Київським районним судом м. Одеси рішенням від 7 травня 2015 року (справа №520/2492/15-ц) позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача 30 тис. доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення судового рішення становило 630 тис. 765 грн. 9 коп., боргу за договором позики. Апеляційний суд Одеської області рішенням від 9 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 жовтня 2015 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 травня 2015 року скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовив. Постановою Верховного суду України від 24 лютого 2016 року заяву [PERSON] задоволено. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 9 липня 2015 року скасовано, залишено в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 травня 2015 року. У вказаній постанові також встановлено та зазначено, що поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобов'язання. Такі ж по суті висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року та в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року, наданих заявником для порівняння. Разом із тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, безпідставно вважав, що факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним письмовим договором обов'язково повинен бути підтверджений складанням розписки. Оскільки у справі, яка переглядається, договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, то висновок апеляційного суду, з яким погодився касаційний суд, про обов'язковість складання розписки, яка підтверджує цей факт, є помилковим. Отже, суди апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається Верховним Судом України, неправильно застосували норми статей 1046, 1047, 1051 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 3604 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень зазначених судів у цій справі та залишення в силі рішення суду першої інстанції. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд зазначає, що вищевикладені обставини у відповідності до ч.3 ст61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Позивач [PERSON] 03.06.2015 року звернувся до суду з цим позовом та просить визнати вищевказаний договір позики від 26 серпня 2011 року з підстав, що фактично він ніяких грошових коштів у серпні 2011 року у [PERSON] не брав, а оспорюваний договір позики укладений під впливом обману та такий який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. В даному випадку при підписанні договору позивач вважає, що не було додержано вимог п. 5 ст. 203 ЦК України, а саме: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Настання реальних наслідків за цим договором не настало, у зв'язку з тим, що грошових коштів позивач не отримав. Суд зазначає, що позивачем та його представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] не були отримані грошові кошти в позику за договором позики від 26 серпня 2011 року. Крім того, вказане і не підтверджене жодним доказом посилання позивача, також спростовується вже встановленими обставинами постановою Верховного суду України від 24.02.2016 року №6-50цс16, якою залишено в силі рішення Київського районного суду міста Одеси від 07.05.2015 року, та зазначено, що спірний договір позики від 26.08.2011 року укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику - [PERSON] та отримання останнім цих коштів. Позивач посилався на недійсність правочину з причин того, що позивач [PERSON] грошові кошти [PERSON] не передавав, а шляхом обману уклав з ним договір позики. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Суд зазначає, що позивачем та його представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач [PERSON] якимось чином ввів позивача [PERSON] в оман під час укладення договору позики від 26.08.2011 року. Позивач посилався на недійсність правочину також з причин того, що позивач помилялася щодо правових наслідків договору і це є обставиною, що має істотне значення, а тому є передбачені ст. 229 ЦК підстави для визнання правочину недійсним. А також з причин того, що договір позики позивачем був підписаний ним під тиском з боку відповідача, який виразився у його вимогах забезпечити шляхом укладання договорів позики його інтересів щодо можливої нестачі товарно-матеріальних цінностей в магазинах. Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Із роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі. Позивачем та його представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених ними обставин щодо визнання договору позики від 26.08.2011 року недійсним, з причин того, що [PERSON] помилявся щодо правової природи укладеного правочину, а також з причин, того, що позивачем був підписаний договір під тиском з боку позивача. Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача [PERSON] про визнання договору позики від 26 серпня 2011 року є необґрунтованими, не доведеними, та оскільки відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, позовні вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім того представник відповідача надавав у запереченнях проти задоволення позову позивача, заявляв вимоги про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 та ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4 та ч. 5 ст. 267 ЦК України). Судом не застосовуються строки позовної давності, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed