Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в квітні 2018 р. звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] р. у них народився син - [PERSON]. На початку 2008 р. фактичні шлюбні відносини між ними з відповідачем були припинені. Відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Разом з тим, відповідач взагалі не цікавиться життям сина, самоусунувся від виховання та утримання сина, будь-якої участі у його вихованні та утриманні не приймає, не цікавиться здоров'ям дитини, не відвідував та не відвідує його ні вдома, ні в навчальному закладі. Останній раз вона разом з сином бачилися з відповідачем у 2008 р. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день дитина не пам'ятає батька та не має до нього ніяких почуттів. Також при спілкуванні, син ніколи про батька не згадує та не цікавиться. В зв'язку з тим, що [PERSON] припинив матеріально допомагати утримувати сина, позивач була вимушена звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. На підставі рішення Джанкойського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим, яке набрало законної сили 29.09.2009 р., був виданий виконавчий лист № 2-2695/09 про стягнення аліментів з відповідача. Однак, відповідач по аліментах не зробив жодних проплат. В зв'язку з несплатою аліментів відповідачем, вона вимушена була звертатися за соціальною допомогою в Управління соцзахисту різних територіальних підрозділів, які нарахували їм допомогу. Позивач посилається на те, що всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Таким чином, відповідач припинив виконувати свої батьківські обов'язки по вихованню та утриманню свого неповнолітнього сина, не піклується про нього, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Зважаючи на викладене та діючи в інтересах дитини, позивач звернулася до суду із заначеним позовом та вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Позивач в судовому засіданні пояснила, що після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем на початку 2008 р., останній проживає окремо, не приймає ніякої участі у вихованні дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає матеріальної допомоги, не піклується про фізичний та моральний розвиток дитини, не виявляє бажання в спілкуванні чи побаченнях з дитиною. Перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу, вона не чинила. Відповідач не спілкується з дитиною взагалі та не виявляє такого бажання, не вітає сина з днем народження та святами. Аліменти на утримання дитини за рішенням суду відповідач не сплачує. Тому позивач вважає, що відповідач фактично самоусунувся від виконання свого батьківського обов'язку по вихованню та утриманню дитини, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечувала позивач в судовому засіданні. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином. Від представника третьої особи до суду надійшло клопотання, відповідно до якого Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області повністю підтримує позовні вимоги та наданий висновок органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради від 11.04.2018 р. № 1290/1-7 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO], а справу просить розглядати без участі їх представника. Суд, заслухавши пояснення позивача, врахувавши її доводи, допитавши свідка та вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 04 травня 2005 року народився [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів про народження Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 21.08.2007 р. В графі батьки зазначено: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. 28.02.2017 р. позивач зареєструвала шлюб з гр. [PERSON], в зв'язку з чим змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується даними свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 28.02.2017 р. Позивач посилається на те, що з часу припинення фактичних шлюбних відносин (з початку 2008 р.), відповідач проживає окремо, перестав цікавитися життям та здоров'ям свого сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не відвідує сина за місцем його проживання та в навчальному закладі, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Батько не вітає сина з днем народження та іншими святами, не приймає ніякої участі у його утриманні, вихованні та підготовці до самостійного життя, не надає жодної матеріальної допомоги. Тому позивач вважає, що відповідач фактично самоусунувся від виконання свого батьківського обов'язку по вихованню та утриманню дитини, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Так, з матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. За цією адресою зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO] (мати), [PERSON], [INFO] (вітчим), [PERSON] [INFO] р. народження (сестра). Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 05.09.2017 р. комісією (працівниками) Білоцерківської загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів № 20, вбачається, що під час обстеження умов проживання дитини встановлено, що неповнолітній [PERSON] мешкає в належних житлово-побутових умовах. Позивач разом із чоловіком [PERSON] добросовісно виконують свої батьківські обов'язки, створили відповідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Як вбачається з характеристики Білоцерківської загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів № 20, [PERSON], [INFO], є учнем 7-Б класу БЗШ І - ІІІ №20, навчається в даній школі з 1-го вересня 2013 р. Має середній і достатній рівень навчальних досягнень. До навчання ставиться добросовісно, уроків без поважних причин не пропускає. Домашні завдання виконує, їх виконання контролює мама та вітчим. Учень завжди чистий, одягнений охайно, забезпечений всім необхідним приладдям для навчання. Дитина проживає разом з мамою - [PERSON], вітчимом [PERSON], має рідну сестру. Вихованням займаються мама та вітчим. Рідний батько, [PERSON], вихованням та навчанням сина не займається. Житлово-побутові умови задовільні, учень забезпечений канцтоварами, необхідними підручниками. [PERSON] регулярно відвідує школу, цікавиться поведінкою, навчанням, спілкується з класним керівником, учителями-предметниками. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР №798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Так, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Джанкойського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 29.09.2009 р., за результатами розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, - стягнуто з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], щомісячно, починаючи з 20.08.2009 року та до повноліття дитини, у твердій грошовій сумі у розмірі 560 (п'ятсот шістдесят) грн., що підлягає індексації відповідно до закону. 06.10.2009 р. на підставі зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист. № 2-2695/09 про стягнення аліментів з відповідача. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] від виконання рішення Джанкойського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 29.09.2009 р. про стягнення з нього аліментів, ухиляється. Позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, оскільки після припинення фактичних відносин, відповідач не відвідує свого сина, не телефонує, не вітає з днем народженням та іншими святами, не цікавиться та не піклується його фізичним, духовним та культурним розвитком, станом його здоров'я, не надає жодної матеріальної допомоги. Аліментів не утримання дитини не сплачує за виконавчим листом відповідач не сплачує. Допитаний в судовому засідання неповнолітній [PERSON], [INFO], якому виповнилося 13 повних років, тобто, він досягнув такого віку та рівня розвитку, що може висловити власну думку, суду повідомив, що батька останній раз бачив в 2015 р., не пригадує, що батько допомагав їм матеріально, неодноразово намагався поспілкуватися з батьком, але він не виявив бажання поговорити з ним навіть по телефону, у зв'язку з цим він просить позбавити свого батька батьківських прав відносно нього. Згідно висновку Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 11.04.2018 р. №1290/1-7, орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO], що відповідатиме інтересам дитини. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач не забезпечує неповнолітнього сина необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином у обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Зазначені фактори, суд розцінює як ухилення [PERSON] від виховання дитини і приходить до висновку про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень щодо в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками щодо дитини - неповнолітнього [PERSON], [INFO], є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved