Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 27.04.2018 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.06.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, був укладений кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31.03.2018 року утворилася заборгованість розміром 13719,63 грн. На підставі викладеного позивач просив: стягнути на свою користь з відповідача 13719,63 грн (тринадцять тисяч сімсот девятнадцять гривень шістдесят три копійки) суму заборгованості та судові витрати у розмірі 1762,00 грн (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні). У судове засідання представник позивача не зявився, надав клопотання про слухання справи за його відсутності, просив задовольнити позов, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого посилалася на ту обставину, що останній платіж за кредитним договором здійснений нею 24.03.2009 року, строк дії платіжної картки закінчився в березні 2009 року. Оскільки банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у квітні 2018 року, тому враховуючи цю обставину, просила застосувати позовну давність до заявлених вимог та відмовити позивачу у задоволенні позову. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявилася. Матеріали справи містять заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.06.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складався із заяви від 27.06.2007 року (а.с.11); витягу з умов та правил надання батьківських послуг та правил користування платіжною карткою (а.с.12-17) З розрахунку заборгованості (а.с.9-10) вбачається, що станом на 31.03.2018 року позивачем нараховано заборгованість за кредитним договором у сумі 13719,63 грн, а саме: - 1827,71 грн - заборгованість за кредитом; - 11000,51 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 250,00 грн - штраф (фіксована частина); - 641,41 грн - штраф (процентна складова). Згідно з копією статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Банк є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (а.с.23). Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. За п.5.5 Правил користування платіжною карткою, банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі встановленому тарифами, що викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік. Таким чином, між сторонами виникли кредитні правовідносини за якими відповідачем порушено зобовязання щодо виконання умов договору, а саме не повернуто суму заборгованості. Однак, відповідачем [PERSON], відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України,\~\~подано відзив на позовну заяву, в якому заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. З розрахунку заборгованості, наданим позивачем, вбачається, що останній платіж, на погашення заборгованості за кредитом №б/н від 27.06.2007 року здійснений 24.03.2009 року. Разом з тим, строк дії платіжної картки №4149437305773317, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» на імя [PERSON], закінчився в березні 2009 року. Позовна заява подана до Нововоронцовського районного суду Херсонської області 27.04.2018 року. Пунктами 3.1.1, 5.4. Правил користування платіжною карткою встановлено, що строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, Оскільки строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці, то у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки. Позивач, надаючи відповідь на відзив, посилався на ту обставину, що оскільки відповідач [PERSON] належним чином на час розгляду справи умови договору не виконала, тому звернення стягнення за кредитним договором, як позовна вимога, заявлена правомірно та в межах строку позовної давності. В обґрунтування своєї позиції вірно посилався на правовий висновок Верховного суду України №6-160цс14 від 19.11.2014 року, однак, не звернув увагу, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню, однак ключовою обставиною є - у межах позовної давності по кожному із платежів, строки сплати яких у вказаних правовідносинах закінчилися та не є продовжуваними. При вирішення питання щодо застосування строку позовної давності, суд також враховував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16, та керувався відповідною практикою Європейського суду з прав людини, рішеннями якого визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у\~\~минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п.51; рішення від 20.09.2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п.570). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності, а позивач не зазначив поважні причини пропуску такого строку і не надав суду доказів, що підтверджують поважність причини пропуску, суд вважає можливим застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з того, що ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь суми судового збору, сплаченого при подачі позову за платіжним дорученням №PROM2BH5E9 від 12.04.2018 року у сумі 1762,00 грн (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні). На підставі ст.ст.253, 256, 257, 261, 265, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed