Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач 26.06.2019 року звернувся до суду із позовом до відповідачки про встановлення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та сплати заборгованості по аліментам ( а. с. 4 - 10 т. 1 ), мотивуючи тим, що відповідно до рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2011 року шлюб між ним - [PERSON] та відповідачкою - [PERSON] , було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 травня 2012 року у цивільній справі № 1625/1259/2012. стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, на дитину повідного віку, починаючи з 12.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі даного рішення судом видано виконавчий лист від 23 квітня 2012 року. Згідно ч. 1, 2 ст. 27 «Конвенції про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 3 «Конвенції про права дитини», ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захід і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ст. 18 «Конвенції про права дитини» зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання : своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають не значення. Зміст ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема : особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною ( як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною ); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків ( HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 рудня 2006 року ). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови : по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року ). Протягом всього життя сина - [PERSON] і по теперішній час, він постійно приймає участь у його житті, займається його фізичним, духовним розвитком, фінансово забезпечує та утримує його. Після розірвання шлюбу він був змушений звернутись до Служби у справах дітей Полтавської районної ради для встановлення графіку побачень із сином, оскільки колишня дружина - [PERSON] , здійснювала перешкоди у вихованні сина та не надавала можливості бачити його. Починаючи з 2011 року син періодично протягом 2- днів проживав в його будинку в с. Зінці Новоселівської сільської ради Полтавського району. Проте, з 2012 року син проживає разом з ним більшу частину часу за вищевказаною адресою та повністю знаходиться на його матеріальному триманні. Відповідно до довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Терешківською сільською радою Полтавською району від 27.05.2019 року за № 2132 він проживає разом зі своєю дружиною - [PERSON] та дітьми : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , року народження та матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Між дітьми та [PERSON] склалися нормальні дружні стосунки. Відповідно до акту обстеження умов проживання, проведеного головним спеціалістом сектору Служби у справах дітей Полтавської районної ради Федорченко Я.О. та [PERSON] в [ADDRESS] від 03.06.2019 року, встановлено, що [PERSON] проживає разом з батьком - [PERSON] , бабусею - [PERSON] , мачухою - [PERSON] , сестрою - [PERSON] , сестрою - [PERSON] , повністю забезпечений усім необхідним, має окрему кімнату, ноутбук для навчання, стіл, особисті речі, сезонний одяг. Окрім того, з жовтня 2012 року по 2019 рік він фінансово забезпечує та утримує сина, про що свідчать товарні чеки на придбання літнього, осіннього, зимового та весняного одягу. Відповідно до довідок, виданих туристичною агенцією «Всесвіт -Тур» від 13.05.2019 року, вбачається, що він також постійно займався оздоровленням сина - [PERSON] , а саме у 2013, 2014, 2015 роках та 2018 році останній відпочивав на базі відпочинку «Ватри», а у 2017 році відпочивав у Туречинні. Він також приймає участь у шкільному житті сина, що підтверджується довідкою, виданою директором Терешківської загальноосвітньої околи І-ІІІ ступенів за № 79 від 07.05.2019 року, де вказано, що він з 2014 по 2018 рік був головою батьківського комітету 5 - А класу, де навчається його син, постійно цікавиться його успішністю, здібностями та розвитком. За період проживання [PERSON] разом з ним, син став більше відкритим, покращилась успішність у навчанні, для сина створені всі умови для нормального проживання, для задоволення гармонійного розвитку його особистості в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Таким чином, проживання сина разом з ним відповідає його інтересам. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками оболв`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків і проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або ) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і ( або ) у твердій грошовій сумі. Відповідно до роз`яснень наданих у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ч. 2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них». З моменту розірвання шлюбу, а саме з 20 грудня 2011 року і до сьогодні він продовжує надавати сину матеріальну допомогу, шляхом особисто забезпечення всім необхідним для нормального фізичного, духовного та морального розвитку. З 2011 по 2019 рік позивачка не мала жодних претензій до нього по сплаті аліментів, про що свідчать дві розписки, в яких остання зазначає, що не має до нього будь-яких претензій по сплаті аліментів, які були власноручно написанні останньою . Прохає враховувати, що син проживає разом з ним та він як батько протягом дев`яти років, повністю матеріально забезпечує сина на відміну від відповідачки. 27.05.2019 року він звернувся до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби для здійснення перерахунку в період з 06.02.2011 по 18.05.2019 роки у зв`язку із особистим фінансовим утриманням сина, про що наддав відповідні докази, протягом вказаного періоду. Проте, у відповідь отримав лише розрахунок заборгованості на суму 98 203,75 грн. без врахування наданих доказів. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 6 вересня 2014 року між ним та [PERSON] , було укладено шлюб, про що є відповідний актовий запис № 96 у виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради. Від даного шлюбу має двох дітей : [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. Окрім того, відповідно до довідки ПАТ «Дельта Банк» від 27.05.2019 року за № 11/27 його дружина - [PERSON] , не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 16.01.2021 року. Тому, прохає врахувати, що син з 2011 року по сьогодні проживає разом з ним, він матеріально забезпечував його особисто всім необхідним та зміну обставин у його житті, а саме, що зараз на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, дружина та матір. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст.176 ЦПК ціна позову визначається у позовах про строкові платежі і видачі-сукупністю всіх платежів або видач, але не більше ніж за три року, а тому ціна заборгованісті за останні три роки з травня 2016 року по травень 2019 рік становить 64 537 грн. Відповідно до п. 9 ст.175 ЦПК повідомляє, що попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи складає 10 805,20 грн. : 1) судовий збір 768,40 грн. х 2 ( немайнова вимога) = 1 536,80 грн. та вимога майнового характеру = 768,80 грн.; 2) витрати на правову допомогу 2 500 грн.; 3) участь представника у судових засідання 6 000 грн. Відповідно до вимог п.10 ч. 3 ст.175 ЦПК підтверджує, що ним не подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Прохав : - визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з ним - [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] , адреса проживання : [ADDRESS] ). - Звільнити його, [PERSON] , [INFO] ( РНОКПП: [NUMBER] , адреса проживання : [ADDRESS] ) від сплати аліментів на користь [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] , адреса проживання : [ADDRESS] ) на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі виконавчого листа, виданого Полтавським районним судом Полтавської області 23 квітня 2012 року. - Звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] , адреса проживання : [ADDRESS] ) на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за період з 01 листопада 2012 року по квітень 2019 року в розмірі 98 203,75 грн. 09.08.2019 року позивач [PERSON] надав суду уточнену позовну заяву ( а. с. 109 ч. 1 ) через наявність технічних помилок на 1-му аркуші поданого позову та 02.09.2019 року ( а. с. 195 - 200 т. 1 ), де окрім раніше вказаних вимог прохав стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати : судовий збір - 2 305,20 грн., за надання правничої допомоги та складання позову - 8 500 грн. А всього 10 805,20 грн. Відповідачка по первісному позову - [PERSON] 08.08.2019 року звернулась до суду із зустрічним позовам до позивача по первісному позову - [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини ( а. с. 121 - 124 т. 1 ), мотивуючи там, що з 24.11.2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час перебування у шлюбі, [INFO] , у них народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Микільською сільською радою Полтавського району Полтавської області 19.03.2008 року. Однак, їх з відповідачем за зустрічним позовом спільне життя не склалося та 20.12.2011 року шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення Полтавського районного суду Полтавської 20.12.2011 року по справі № 2-1958/2011. Із часу припинення шлюбних стосунків, вони із сином проживали у [ADDRESS] . Вона повністю забезпечувала сина усім та займалася його вихованням, водила його у дитсадок, постійно перебувала поряд з сином та проводила із ним весь свій час. 23.04.2012 року рішенням Полтавського районного суду Полтавської області стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12 березня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Протягом 2012-2013 років відповідач за зустрічним позовом лише де-кілька разів забирав сина до свого місця мешкання, так як сам почав постійно їздити за кордон на «заробітки». Із початку 2013 року її родина проживає в [ADDRESS] та будинок належить на праві власності її чоловіку - [PERSON] , з яким у шлюбі в них народилися ще донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Син [PERSON] проживає разом з нею у родині, вона займається його вихованням та розвитком, забезпечує матеріально. При цьому, вона не заважала батькові дитини спілкуватися з сином, приймати участь у його вихованні. Вона постійно намагалася знаходити спільну мову з колишнім чоловіком, і шляхом поступок, із метою створення комфортних психологічних та матеріальних умов для життя дитини, його навчання і виховання. Так, із 2013 року вона та її колишній чоловік домовились про те, що їх син - [PERSON] періодично тривалістю до двох тижнів ( у період коли [PERSON] знаходиться вдома, а не перебуває за межами України на «заробітках» ) проживатиме також із батьком. Крім того, син періодично спілкується та проводить час як з матір`ю відповідача - [PERSON] так і з її матір`ю - [PERSON] , відвідуючи їх за місцем мешкання. Обидві бабусі приділяють увагу онукові, купують йому одяг, подарунки, займаються вихованням та дозвіллям. Такі відносини між ними тривали до літа 2019 року, поки відповідач за зустрічним позовом через велику заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина, втратив можливість виїздити за кордон на «заробітки». Нею створено усі належні та необхідні умови для життя та всебічного розвитку сина, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 12.06.2019 року. У підсобному господарстві вона утримує птицю, свиней, має сад, теплицю, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Її сім`я має достатній запас продуктів харчування : м`яса, круп, овочів, заготовлені консерви та соління на зиму. Стосунки в її сім`ї доброзичливі та дружні. Твердження відповідача за зустрічним позовом, викладені у первісному позові, є суб`єктивними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України ). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч. 2 ст. 78 ЦПК України ). По-перше, як зазначає відповідач за зустрічним позовом, з 2012 року син проживає разом з ним більшу частину часу та повністю протягом дев`яти років знаходиться на його матеріальному утриманні. Такі твердження відповідача не відповідають дійсності та спростовується матеріалами справи. Так, у матеріалах справи міститься рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23.04.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, з тексту якого слідує, що [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, [PERSON] знаходиться на утриманні матері. При цьому, [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечував фактів викладених [PERSON] у позові, рішення набрало законної чинності. Відповідач за зустрічним позовом постійно протягом тривалого часу перебуває за кордоном ( двічі на рік по три-чотири місяці ), а отже є сумнівними його твердження того, що дитина проживала у цей період часу з ним. Крім того, в [ADDRESS] , проживає також і мати відповідача за зустрічним позовом, а онук періодично відвідує і бабусю, що також ставить під сумнів твердження про те, що дитина постійно проживає з батьком. По-друге, безпідставними є твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що після розірвання шлюбу, вона здійснювала перешкоди у вихованні сина та не надавала можливості бачити його. Звернення у 2012 році [PERSON] до служби у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації викликало її глибоке здивування, так як вона не чинила йому жодних перешкод у спілкуванні з сином. Із цього приводу, вона та відповідач за зустрічним позовом особисто були присутні у службі у справах дітей Полтавської РДА та надавали пояснення щодо їх спільної участі у вихованні сина. Особисто вона надавала пояснення, що не заперечує проти побачень з сином, не чинить жодних перешкод. Її покази щодо цих обставин можуть бути підтверджені і самими працівниками служби у справах дітей Полтавської РДА, оскільки, висновки та протоколи засідання з цих питань знаходяться у їхньому розпорядженні. По-третє, посилання відповідача за зустрічним позовом на товарні чеки придбання одягу як на доказ перебування сина на повному утриманні батька не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Вона не заперечує, що відповідач за зустрічним позовом та його мати купували одяг та взуття дитині, деякі речі для дитини куплені за їх спільні кошти, проте, однозначно стверджувати, що речі, які є у їх сина придбано за доданими до первісного позову чеками та виключно за рахунок позивача по первісному позову не можливо. Крім того, у відповідача за зустрічним позовом перебувають на утриманні ще двоє неповнолітніх діток : доньки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , а тому, однозначно стверджувати, що одяг та взуття, продукти харчування та ліки, зазначені в товарних чеках придбані саме для їх сина - [PERSON] неможливо. Виходячи із системного аналізу Закону України «Про захист прав споживачів», «Положення про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого наказом Мінфіну України від 21.01.2016 р. № 13, а також визначення Законом України № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» терміну: «розрахункові документи», до яких, зокрема належать товарні чеки, можна прийти до висновків, що товарний чек повинен містити напис : «Товарний чек» і за змістом відповідати вимогам «Положення про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого наказом Мінфіну України від 21.01.2016р. № 13, за винятком відображення в ньому фіскального номера РРО, напису «Фіскальний чек», а саме : найменування господарської одиниці; адресу господарської одиниці; ІД податковий номер / серія та номер паспорта; кількість товару ( послуги ); код товару ( зазначається у випадках передбачених законом ); назву товару ( послуги ); вартість; літерне позначення ставки ПДВ; форму оплати; суму коштів; поточну дату; час проведення розрахунку. Більшість товарних чеків не містять найменування господарської одиниці, адреси господарської одиниці, ІД податкового номеру, тощо. Отже, зазначені товарні чеки на придбання одягу, взуття, канцтовароів відповідають наведеним положенням закону, тому не є допустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України. В-четверте, вона визнає той факт, що відповідач за зустрічним позовом організовував поїздку дитини до Туреччини. Бабуся дитини - мати відповідача - [PERSON] майже кожного року за своїм бажанням, брала з собою онука для відпочинку на морі, перешкод у спілкуванні ніхто не чинив, що підтверджується довідками ПП «Всесвіт-Тур». По-п`яте, відповідач за зустрічним позовом має заборгованість за аліментами у сумі 98 203,75 грн. Розписки про відсутність претензій стосовно сплати аліментів, на які посилається відповідач за зустрічним позовом, були написані нею без зазначення адресата та на прохання самого ж відповідача із метою його безперешкодного виїзду за кордон на «заробітки». У той же час, вона ніколи не зверталася до органів державної виконавчої служби із заявами про те, що не має претензій до [PERSON] стосовно виплати аліментів. Крім того, як слідує із описової частини рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20.12.2011 року, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, [PERSON] прохав визначити місце проживання дитини з матір`ю. Сам же [PERSON] , з часу відкриття виконавчого провадження - з 2012 року жодного разу не звертався до державного виконавця із заявою про здійснення перерахунку заборгованості за аліментами чи до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів та заборгованості та визначення місця проживання дитини з ним, хоча стверджує, що дитина перебуває повністю на його утриманні вже дев`ять років. Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Ч. 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За положеннями ч. 1 та 2 ст. 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Принципом 7 «Декларації прав дитини» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. ( HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року ). При визначенні основних дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови : по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, & 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року ). У зв`язку з тим, що відсутні виняткові обставини у розумінні положень ст. 161 CК України та принципу 6 «Декларації прав дитини», які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю, вважає, що син повинен проживати з нею. Вона має постійне місце проживання, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, тому проживання сина з нею відповідає його інтересам. Крім того, відповідач за зустрічним позовом, не втрачає своїх прав та обов`язків по вихованню сина, та відповідно до ч.2 ст.157 СК України він має право на сплкування з дитиною та право брати участь у його вихованні. Обставини викладені нею у зустрічній позовній заяві можуть підтвердити свідки згідно доданої заяви. Відповідно до вимог ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, а також те, що висновок органу опіки та піклування необхідний для повного та об`єктивного розгляду справи, вважає за необхідне звернутися до суду з клопотанням про витребування доказів, яке додає до позову. На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що нею сплачений судовий збір за подання до суду позовної заяви у сумі 768,40 грн., крім того, очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн. Відповідно до орієнтовного розрахунку суми судових витрат, які очікує понести позивач за зустрічним позовом в зв`язку з розглядом справи, що доданий до матеріалів справи. Заходів досудового врегулювання суперечки між сторонами не вживалося, законом та домовленістю такий обов`язок не передбачено; заходи забезпечення або позову до подання позовної заяви не вживалися; позивачем іншого позову ( до цього ж відповідача ( відповідачів ) з тим самим предметом та з тих самих підстав не подавалося; відсутні будь-які інші підстави, що мають наслідком відмови у провадженні. На виконання вимог ч.5 ст.95 ЦПК України повідомляє, що оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви, зберігаються у її розпорядженні, якщо по тексту позовної заяви не зазначено інше. Прохала визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] із нею як матір`ю - [PERSON] та стягнути з [PERSON] на її користь сплачений при подачі позову судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні позивач по первісному позову та відповідач по зустрічному позову - [PERSON] та його представник в особі адвоката Бурбак Л.В. ( а. с. 96 т. 1 ) уточненні позовні вимоги підтримали із підстав викладених у позові та відповіді на відзив ( а. с. 154 - 157 т. 1 ), а зустрічний позов не визнали із підстав вказаних у відзиві на зустрічний позов ( а. с. 184 - 187 т. 1 ). Відповідачка по первісному позову та позивачка по зустрічному позову - [PERSON] та її представник в особі адвоката Шиян В.О. ( а. с. 93 - 95 т. 1 ) первісний позов не визнали із підстав зазначених у відзив на позов ( а. с. 73 - 75 т. 1 ), а свій зустрічний позов підтримали, надавши можливі докази на його підтвердження. Представники третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Служби у справах дітей Полтавської РДА - Федорченко М.О. ( а. с. 95б, 175 т. 2 ) та [PERSON] ( а. с. 185 т. 2 ) в засідання на виклики не з`явилися, надавши суду заяви про розгляд справи у її відсутності, так як службою надано всі необхідні документи для розгляду справи по суті, в тому числі і витребувані судом ( а. с. 45, 95а т. 2 ). Тому, суд вважає за можливе, розгляд справи по суті у відсутності належно повідомленого представника третьої особи по наявним матеріалам справи. Судом встановлено, що сторони з 24.11.2007 року по 20.12.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який відповідно до рішення Полтавського райсуду Полтавської області від 20.11.2011 року про розірвання шлюбу сторін ( справа № 2-1958/2011 ), де позивач по первісному позову прохав визначити місце проживання їх неповнолітнього сина - [PERSON] разом із матір`ю - [PERSON] ( а. с. 19 т. 1 ), не зважаючи на те, що дитина була зареєстрована за адресою проживання сім`ї позивача ( а. с. 14 ), хоча фактично проживала в сім`ї відповідачки по первісному позову без реєстрації ( а. с. 133 т. 1 ). Внаслідок різних поглядів сторін щодо виховання дитини та спорів щодо сплати аліментів на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] , за позовом відповідачки по первісному позову рішенням Полтавського райсуду Полтавської області від 23.04.2012 року з позивача по первісному позову - [PERSON] , з підстав не надання матеріальної допомоги на утримання дитини, які він визнав та не заперечував щодо стягнення аліментів, було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини від всих видів заробітку щомісячно… на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] , починаючи з 12.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 18 т. 1 ). Вказані рішення надані суду до позову позивачем по первісному позову як докази в обгрунтування вказаних у позові обставин. Позивач по первісному позову має з 06.09.2014 року іншу сім`ю та від вказаного шлюбу ще 2-х неповнолітніх дітей, які проживають станом на 25.05.2019 року разом із матір`ю позивача - [PERSON] . Позивач характеризується позитивно ( а. с. 160 т. 1 ). Був головою батьківського комітету 5А классу Терешківської ЗОШ, де навчається син [PERSON] з 2014 по 2018 рік ( а. с. 11 - 22 т. 1 ). Відомостей про наявність права власності на житло, в якому проживає сім`я позивача суду не надано. Позивач тимчасово не працює, не навчається, постійного доходу не має ( а. с. 172 - 177 т. 2 ). Про неповнолітнього сина [PERSON] він піклується як може та як може бере участь у його вихованні, фізичному та духовному розвитку, оскільки він часто відсутній вдома через виїзди за кордон на «заробітки» ( а. с. 165 - 166 т.1, 3 т. 2 ), для сина створені матір`ю позивача ( бабусею сина ) всі необхідні умови для належного його розвитку в будинку проживання позивача ( а. с. 31 т. 1 ), бо бабуся у відсутності позивача як батька дитини піклувалася разом із матір`ю онука - відповідачкою по первісному позову, про нього, займалася його розвитком та вихованням, організовувала відпочинок та оздоровлення на морі онука ( а. с. 32 - 35 т. 1 ). Позивач лише один раз організував відпочинок сина у Туреччині ( а. с. 36 - 38 т. 1 ). Відповідачка по первісному позову також має з 25.08.2015 року іншу сім`ю та 3-х неповнолітніх дітей і має статус багатодітної матері, характеризується позитивно, проживає у власному будинку та має у власності земельну ділянку загальною площею 0,35 га., згідно акту обстеження умов проживання від 12.06.2019 року, то діти забезпечені усім необхідним для повноцінного розвитку, мають особисті речі, спальні місця, місця для навчання та відпочинку і згідно свідчень сусідів підтверджується фактичне проживання сина [PERSON] . Станом на 08.08.2019 року син [PERSON] перебуває під наглядом дільничного педіатра Терешківської АЗП і СМ та укладена відповідачкою декларація на його медичне обслуговування ( а. с. 133 - 140 т. 1 ). Переважно син [PERSON] проживав із нею в її родині разом зі своїми братом і сестрою та вітчимом та вона більш активно приймала участь у піклуванні сина, його вихованні. Неповнолітній син сторін - [PERSON] , фактично постійно проживав із відповідачкою по первісному позову ( своєю матір`ю ) та відвідував за місцем проживання свого батька та його матір ( свою бабусю ) та також бабусю по матері. Всі перелічені особи піклувалися про нього як сина та онука, приймали участь у його вихованні та розвитку. В родині як матері так і його батька створювались гарні умови проживання для нього та він сам вирішував де йому бути. В сім`ї його матері та вітчима були встановлені чіткі правила організації розпорядку дня для дітей та батьків і існував обов`язок догляду старшої дитини за меншими на допомогу батькам при вирішенні ними сімейних питань з метою найкращого забезпечення дітей усім необхідним для їх належного виховання, розвитку та відпочинку а також належного батьківського контролю. Що не подобалось [PERSON] , тому він намагався уникати цих правил, бо йому хотілося більше часу для дозвілля, відпочинку та свободи. В родині батька йому подобалось перебувати більше, оскільки не було запроваджено будь-яких правил організації розпорядку дня і він себе почував вільно та міг займатися чим захоче та мав більше можливостей відпочивати. Фактично [PERSON] проживав на 2 сім`ї, що негативно вплинуло на його психіку через сварки його батьків щодо сплати аліментів та його належного відповідального виховання. [PERSON] постійно проживав із матір`ю до [INFO] , коли у нього фактично виник конфлікт із вітчимом та матір`ю щодо висловлення протесту незгоди із встановленими правилами в родині, внаслідок чого у нього виникла образа саме на вітчима і він вирішив проживати у батька з бабусею, бо там про нього також належно піклуються. З 19.08.2019 року [PERSON] став постійно проживати із родиною батька та бабусею за своїм бажанням в тому режимі, який йому подобається та іноді спілкується з матір`ю. На підставі виданої позивачем довіреності на [PERSON] ( а. с. 20 т. 1 ), остання зверталася 27.05.2019 року до Полтавського районного ВДВС із заявою про перерахунок заборгованості по сплаті аліментів, врахувавши надані позивачем розписки від відповідачки та копії чеків ( а. с. 27 т. 1 ). Згідно матеріалів справи за рішенням суду про стягнення аліментів, яке є чинним, позивач по первісному позову з моменту відкриття виконавчого провадження - з квітня 2012 року та станом на 01.05.2019 року має борг по сплаті аліментів на користь відповідачки на утримання сина у розмірі 98 203,75 грн. ( а. с. 25 - 26, 28 - 30 т. 1 ) та згідно поданих позивачем документів, зазначено, що позивач тимчасово не працює, не навчається, постійного доходу не має ( а. с. 172 - 177 т. 2 ). З 24.07.2019 року зареєстрований як ФОП ( а. с. 105 т. 1 ). На підставі виданої позивачем довіреності на дружину - [PERSON] ( а. с. 20 т. 1 ), остання зверталася 27.05.2019 року до Полтавського районного ВДВС із заявою про перерахунок заборгованості по сплаті аліментів, врахувавши надані позивачем розписки від відповідачки та копії чеків ( а. с. 27 т. 1 ). В грудні 2011 року позивач по первісному позову з невстановлених судом причин звертався до Полтавської РДА ( служби у справах дітей ) з метою встановлення способу та порядку участі у вихованні дитини та встановлено періодичність побачень з сином, де у висновку та рішенні зазначено, що позивач тимчасово не працює, не навчається, постійного доходу не має ( а. с. 172 - 177 т. 2 ). Свідки сторін допитані в судових засіданнях : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 96, 97, 98 т. 2 ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 129, 130, 131, 132 т. 2 ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 142, 143, 144 т. 2 ), [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 153, 154 т. 2 ) суду пояснили, що обоє сторін займались вихованням неповнолітнього сина, але на даний час неповнолітній фактично з 2019 року через конфлікт у сім`ї матері ( відповідачки ) з вітчимом, проживає із сім`єю батька, де загалом про нього піклується бабуся ( матір батька ), а також і дружина позивача, бо має з ним добрі відносини. Сторони між собою мають спір щодо боргу по аліментам та з де-яких питань виховання сина. Неповнолітній свідок - [PERSON] допитаний судом в порядку ст. 232 ЦПК України в присутності шкільного психолога ( а. с. 184 т. 2 ), якому довіряє, суду пояснив, що добре ставиться до обох батьків, але має напружені відносини в сім`ї мами із вітчимом через встановлений порядок виховання дітей та розпорядку дня, оскільки він бажає більше відпочивати і гуляти, а не виконувати батьківські завдання, допомагати матері, тому це його ображає і з цих підстав він бажає проживає у сім`ї тата, бо там він має свободу і за ним гарно там піклуються, особливо бабуся, та має більше матеріальних вигід. На підставі доказів в матеріалах справи та свідчень свідків в тій частині, які є об`єктивними та узгоджуються із достовірними доказами, суд вважає досить гарним, але в різних обсягах ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, розвитку, оздоровлення свого неповнолітнього сина, дитина має особисту прихильність до кожного з батьків з врахуванням віку дитини та її правом вибору місця свого проживання, дитина забезпечена гарним станом здоров`я завдяки більшості щоденного піклування саме матері дитини протягом років з її народження та до часу фактичного проживання дитини у матері. На даний час дитина висловила бажання проживати разом із сім`єю тата. Згідно висновку органу опіки та піклування Полтавської РДА Полтавської області щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] від 19.12.2019 року, то беручи до уваги думку дитини щодо проживання його з одним із батьків, визначити місце проживання малолітнього разом з батьком ( а. с. 43 - 44 т. 2 ) який суд бере до уваги, так як він не суперечить інтересам дитини. Також, суд бере до уваги консультативний висновок щодо психоемоційних особливостей розвитку дитини від 08.08.2019 року, який повністю узгоджується із встановленими обставинами судом та ґрунтується на поясненнях самої дитинги та доданих письмових документах щодо стану здоров`я дитини ( а. с. 219 - 222 т. 1 ). Суду надані докази позивачем по первісному позову щодо понесених ним судових витрат на загальну суму 8 500 грн. та 788,40 грн. ( а. с. 1 - 2 т. 1, 168 - 174 т. 2 ). Суду надані докази відповідачкою по первісному позову щодо понесених нею судових витрат у сумі 788,40 грн. ( а. с. 119 - 120 т. 1 ) та повідомлено суд в дебатах в порядку ст. 11 ч. 8 ЦПК України про надання таких доказів протягом 5 днів після винесення рішення. Розписки, надані суду позивачем про те, що відповідачка не має до нього претензій щодо сплати аліментів ( а. с. 23 - 24 т. 1 ), надані останньою позивачу на його прохання з метою його безперешкодного пересічення кордону для виїзду на заробітки та не подавалися і не адресовані нею до будь-яких уповноважених державних органів щодо примусового виконання рішень про стягнення аліментів ( а. с. 23 - 24 т.1 ), тому суд, з врахуванням відомостей перетину кордонів України позивачем та рішень Полтавського райсуду Полтавської області від 20.11.2011 року про розірвання шлюбу сторін та від 23.04.2012 року про стягнення аліментів, які набрали чинності, відомостей наданих позивачем про не може взяти до уваги дані довідки як докази проживання неповнолітньої дитини із позивачем з 2011 року по 2019 рік, тому за даний період за рішенням суду із позивача на користь відповідачки підлягають сплаті аліменти на утримання сина, які позивач заборгував. Вказані рішення є чинними та згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи щодо яких встановлено ці обставини. Тому, обставини встановлені цими рішеннями суду мають розбіжності з вказаними позивачем обставинами у первісному, а тому певні обставини вказані позивачем суд не може вважати достовірними. Також, ксерокопії чеків наданих позивачем щодо придбання одягу, одноразового придбання продуктів харчування, оплату рахунку в кафе ( а. с. 40 - 47 т. 1 ), суд також не приймає до уваги як достовірні докази обставини, яку позивач зазначає у первісному позові, що син проживає разом з ним та він як батько протягом дев`яти років, повністю матеріально забезпечує сина на відміну відповідачки. Що слугує підставою для вирішення решти похідних вимог позивача про звільнення його від сплати аліментів та боргу по аліментам на утримання неповнолітнього сина. Крім цього, суд погоджується із запереченнями відповідачки щодо того, що позивач має ще 2х неповнолітніх дітей, чеки не мають достатніх реквізитів для їх ототожнення, тому невідомо на кого із дітей проводилися дані витрати. Докази надані позивачем за його зверненням до Полтавського РВП та до Терешківської сільради Полтавського району Полтавської області в підтвердження обставини неналежного виховання неповнолітнього сина, а саме вчинення морального та фізичного насилля відповідачкою щодо свого сина [INFO] ( а. с. 14 - 24, 34 - 41, 53 - 54 т. 2 ), суд вважає не належними доказами, оскільки судом було встановлено, що конфлікт у неповнолітнього виник внаслідок запровадження певного режиму розпорядку дня та саме з метою належного виховання неповнолітнього сина [PERSON] та інших неповнолітніх дітей сім`ї відповідачки з вітчимом неповнолітнього, який з ним не погодився та пішов проживати у сім`ю батька ( позивача ). До того ж, відсутній обвинувальний вирок щодо відповідачки з даного приводу, оскільки насилля є кримінально карним правопорушенням. Суд, заслухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази, якими обґрунтовуються позови та які суд вважає об`єктивними згідно вимог діючого законодавства, то вважає, що первісний позов підлягає задоволенню частково, в частині визначення місця проживання дитини та часткового звільнення позивача [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини згідно рішення Полтавського райсуду Полтавської області від 23.04.2012 року з 19.09.2019 року ( фактичного часу проживання неповнолітньої дитини із батьком ), відкликавши виконавчий лист від 23.04.2012 року виданий Полтавським райсудом Полтавської області у справі № 1625/1259/12. з примусового виконання. Та частково стягнути судові витрати по первісному позову пропорційно до частини задоволених вимог. В решті вимог сторін необхідно відмовити як безпідставних із наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Згідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю ( договором ) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини ( ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Ч. 1 ст. 9 «Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками ( усиновлювачами, опікуном ) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В ч. 1 ст. 3 «Конвенції про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти : по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ( § 76 ). В § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В даному випадку суд виходить із інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дитини, а також дотримується балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18. ( провадження № 61-44680св18 ) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема : особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною ( як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною ); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. ( провадження № 14-327цс18 ) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим «Декларація прав дитини» не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини ( ст. 3 ), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Тому, на підставі викладеного, з урахуванням думки дитини та її психоемоційного стану, з першочерговим врахуванням найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, виняткове значення вирішення цієї справи саме для малолітньої дитини, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини - саме визначення місця проживання дитини із батьком відповідатиме її інтересам, суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову про визначення місця проживання дитини із батьком. При цьому, матір дитини - відповідачка по первісному позову, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати, а батько дитини не має права перешкоджати їй у цьому. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча, національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними ( посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. При вирішенні справи, суд також врахував, що оскільки з 18.09.2019 року дитина фактично проживає з батьком, що може свідчити про формування у дитини більшої прив`язаності до батька в даний час, місця її проживання, речей, побуту. Тому, враховуючи гарне ставлення обох батьків до виконання своїх обов`язків щодо дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоро`я, то суд звертає увагу батьків на те, що батьки, які розпочали спір щодо місця проживання дитини, не дійшовши згоди щодо останнього поза судом, надавши перевагу питанню щодо сплати та заборгованості аліментів, внаслідок чого перебувають у напруженій конфліктній ситуації, часто не звертаючи увагу на почуття і стан дитини, в зв`язку з чим для психологічного розвантаження дитини, батьки повинні в подальшому налагодити своє відношення один до одного. Враховуючи, що неповнолітній з народження та до [INFO] проживав разом із матір`ю - відповідачкою по первісному позову, нею більш зусиль докладалось щодо виконання своїх батьківських обв`язків щодо неповнолітнього щоденним її належним піклуванням та з врахуванням існування в цей період інших чинників у позивача ( не можливості належного утримання дитини через відсутність постійного доходу, частого виїзду за кордон на «заробітки», наявності інших двох малолітніх дітей, відсутності можливості щоденного піклування та в зв`зку з цим і виховання дитини як він міг на той час ), то вимоги про звільнення від сплати аліметів та виниклої заборгованості по аліментам підлягають частковому задоволенню. В зв`зку із викладеним в зустрічному позові слід відмовити.

Outcome: partial