Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 08.09.2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він та [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім нього, у вищевказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який з 2002 року по теперішній час в квартирі не мешкає, він не є членом сім`ї позивача та його особистих речей в квартирі немає. До теперішнього часу відповідач не знявся з реєстрації за вищевказаною адресою, що перешкоджає позивачу, як власнику, вільно користуватися та розпоряджатися власністю. Позивач просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та усунути перешкоди в здійсненні ним права користування та розпорядження належною їм на праві власності квартирою, шляхом зняття відповідача з реєстрації вищевказаною адресою. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву з підтримання позовних вимог та просить суд слухати справу без його участі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився. У відповідності з вимогами ст. ст. 280-281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Третьої особа, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та прийняти рішення на розсуд суду. Відповідно до вимог ст.\~279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 12.04.2002 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки ОСББ «Маяковського м. Селидове» № 1029 від 29.08.2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованим значаться [PERSON] , 1953 року народження. Власник квартири [PERSON] в квартирі не зареєстрований. Відповідно до акту про не проживання № 1030 від 29.08.2020 року, складеного ОСББ «Маяковського м. Селидове», [PERSON] , 1953 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2002 року по теперішній час в квартирі не мешкає, його місцезнаходження невідоме, родинних зв`язків з [PERSON] немає. Відповідно до листа Відділу реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради № 08-4/1417 від 21.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 29.01.1996 року по теперішній час. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41\~Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року»,\~Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. За ст. 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 5 ст.\~403\~ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів п. 4 ч. 1 ст.\~406\~ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 569/1478/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/21171/14-ц. Відповідач у справі не є членом сім`ї позивача, спільним побутом з ним не пов`язаний, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. У зв`язку з чим, суд вважає,\~що позовні\~вимоги [PERSON] \~до [PERSON] \~є обґрунтованими\~та такими,\~що підлягають\~задоволенню у повному обсязі На підставі викладеного та

Outcome: approved