Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.07.2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги уточнила 25.10.2017 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем [PERSON] перебувала у незареєстрованих шлюбних відносинах з 2006 року. Відповідач [PERSON], зі згоди матері [PERSON] (яка на той час була власницею), був зареєстрований за адресою м. Кривий Ріг мікрорайон 7 Зарічний б. 3 кв. 5. Згідно договору дарування від 01.11.2014 р., [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою м. Кривий Ріг мікрорайон 7 Зарічний б. 3 кв. 5, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міським нотаріальним округом Дніпропетровської області [PERSON] Спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалося, оскільки він зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, скандали, не сплачує комунальні послуги. [PERSON], як власник квартири, не надавала згоду на реєстрацію відповідача і попросила відповідача звільнити квартиру та знятися з реєстрації. Відповідач категорично відмовився. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування. Позивачу [PERSON], як власниці житла, відповідач перешкоджає у здійсненні законного права користуватися та розпоряджатися своєю квартирою. Вона не може спокійно проживати з своїм сином у квартирі. Відповідач веде аморальний спосіб життя: не працює, споживає алкогольні напої, часто перебуваючи у алкогольному спянінні вчиняє сварки, палить цигарки у квартирі, що може спричинити виникнення пожежі, скоює крадіжки нашого майна, не сплачує за комунальні послуги. 20 жовтня 2017 року син позивача одружився і його молодій сім'ї потрібне помешкання для проживання та належні умови щодо особистого життя: не можливо проживати зі сторон\-ньою особою, яка своєю протиправною поведінкою створює перешкоди, що унеможлив\-люють проживання і користування квартирою. Просить суд, позбавити [PERSON], права користування житловим приміщенням за адресою: м. Кривий Ріг, мікрорайон 7 Зарічний, б. 3 кв. 5, яка належить позивачу на праві приватної власності (а.с.2-4; 179-182). [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без укладання шлюбу, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання частки у спільному сумісному майні. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що з вересня 2004 року сторони стали проживати однією сімєю без укладання шлюбу, відносини в родині були гарними, взаємними, разом піклувались про своїх батьків, та неповнолітнього сина [PERSON] 29.05.2006 року помер батько позивача [PERSON]. 01.07.2006 року померла мати позивача [PERSON]. Після смерті батьків позивач отримав у спадщину 3-кімнатну квартиру за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мусоргського, 30/21, в якій позивач проживав та був зареєстрований, що підтверджується доданими до матеріалів справи доказами - витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі (а.с.55), копією технічного паспорту (а. с.53,54), копіями довідок з місця проживання, які подавалися до нотаріальної контори (а.с.56). На початку 2008 року на сімейній раді між сторонами та батьками [PERSON] було вирішено продати квартиру позивача, щоб не утримувати зайву нерухомість, а гроші вкласти в ремонт квартири, що розташована на мкрн.7-й Зарічний, 3/5, в якій тоді вже проживали позивач та відповідач, оскільки квартира була у її «рідному стані» і потребувала капітального ремонту. Таке рішення прийняли, оскільки житла в сімї було достатньо, а саме: для позивача та відповідача - 3-кімнатна квартира житловою площею 38,6 кв.м., що розташована на мкрн.7-й Зарічний, 3/5; для сина відповідача [PERSON] (на майбутнє) - квартира батьків відповідача по вул. Подбєльського; для батьків відповідача - будинок, який вони мають у селі. Батьки відповідача пообіцяли у подальшому залишити квартиру на мкрн.7-й Зарічний, 3/5 позивачеві та відповідачеві у спільну власність за яким-небудь вигідним для сторін договором або за заповітом. 14.03.2008 року, як і було вирішено на сімейній раді, позивач продав свою 3-кімнатну квартиру житловою площею 44,07 кв.м., яка була його єдиним житлом, що розташована на вул. Мусоргського, 30/21 [PERSON]. Для визначення розміру сплати державного мита оціночна вартість квартири за договором склала 16872 грн. Фактично ж квартира була продана за 26 000 доларів США, що може підтвердити сам покупець та підтверджується поясненням свідка передачі грошей. Розрахунок за квартиру проводився у доларах США. Одразу після продажу квартири позивач знявся з реєстрації із своєї квартири по вул. Мусоргського, 30/21 - 18.03.2008 року, а 21.03.2008 року зареєструвався у квартирі відповідача на мкрн.7-й Зарічний, 3/5, яка на той момент належала її матері. Надання матірю відповідача згоди на реєстрацію позивача підтверджує наявність домовленості між сторонами щодо ремонту зазначеної квартири за рахунок власних коштів позивача та свідчить про її намір передати квартиру у власність позивача та відповідача у майбутньому. На кошти, які позивач отримав від продажу своєї квартири, позивач зробив капітальний «євроремонт», чим значно поліпшив квартиру на мкрн.7-й Зарічний, 3/5, а саме: 24.03.2008 року між позивачем та СПД Фербей (підприємство «ВІКНА-СВ») було укладено три договори на виготовлення конструкцій для встановлення в квартирі метало пластикових вікон, з москітними сітками, відкосами, відливами, підвіконнями, виготовленням та встановленням балконного блоку з відливами, карнизом та балконних дверей, придбання та встановлення кондиціонеру. На пластикові вікна встановлені ковані решітки. Крім того, особисто позивачем, було зроблено для квартири та встановлено металеву перегородку, нові двійні вхідні двері (металеві та деревяні). У всій квартирі було зроблено капітальний ремонт з урахуванням останніх трендів га технологій, зокрема: У дитячій кімнаті було зроблено стяжку підлоги, покладено лінолеум, шпалери, замінено двері, замінено стояк теплопостачання, тощо; У вітальні зроблено утеплення стіни, замінено стояк теплопостачання, зроблено стяжку підлоги, покладено лінолеум, наклеєні шпалери, замінено двері, зроблено дизайнерську арку та зроблено декорацію, тощо; У другій спальні теж замінено стояк теплопостачання, зроблено стяжку підлоги, покладено лінолеум, поклеєні шпалери, замінено двері, зроблено перегородку та дворівневу стелю, тощо; У кухні зроблено демонтаж стін, підлоги та стелі, зроблено дворівневу стелю, покладено кахель, замінено стояк теплопостачання, зроблено стяжку підлоги, поклеєні шпалери, тощо; У коридорі зроблено демонтаж поверхні стін та стелі, монтаж дверей, поклеєні шпалери та декоративні оздоблення, покладено кахель на підлогу, тощо; У ванній кімнаті зроблено демонтаж суміжної стелі, утеплено стіни, зроблено теплу підлогу, стелю зроблена пластиком, на стіни покладено кахель, зроблено утеплення стелі, зроблено стяжку підлоги, замінено двері, встановлено нову кутову гідро-ванну, новий унітаз, водонагрівач. Крім того, по квартирі оновлено електричну проводку, встановлено відео-домофон, у кухні встановлено нові вбудовані меблі. Доказами витрат на вказані роботи та продукцію є копії документів, наданих позивачем під час попереднього судового засідання за первісним позовом, а саме: три договори від 24.03.2008 року на метало пластикову продукцію та кондиціонер, (а.с.69,70,71); кошторис на ремонт квартири (а.с.72-74); чеки на придбання сантехніки та супутнього обладнання, будівельних матеріалів та комплектуючих на 18 аркушах (а.с.7:3-92). Отже, факт значного збільшення майна відповідача за рахунок власних коштів позивача є очевидним і підтверджується відповідними та допустимими доказами. Зазначений ремонт квартири позивач зробив досить терміново - протягом кількох місяців, завдяки тому, що на руках була велика сума грошей, що дозволяло залучити до роботи спеціалістів. Після ремонту квартири позивач, відповідач та її син продовжували проживати в ній сімєю. Питання про перехід права власності позивач не ставив, оскільки у сімї склалися добрі довірливі відносини і права позивача на житло ніхто не порушував. Проте, у жовтні 2016 року, коли відповідач із сином полетіла відпочивати до Єгипту, позивач несподівано отримав від неї листа з вимогою про виселення. А пізніше - з позову про виселення позивача та додатків до нього, позивач дізнався, що мати відповідача потайки подарувала їй квартиру одноособово і відповідач вже не хоче жити із позивачем однією сімєю, а сімейні відносини вважає припиненими. Просить суд встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки без укладення шлюбу з вересня 2004 року до жовтня 2016 року. Визнати квартиру за адресою: м.Кривий Ріг, мікрорайон 7-й Зарічний, 3/5 спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON]. Визначити [PERSON] частку у квартирі за адресою: м.Кривий Ріг, мікрорайон 7-й Зарічний, 3/5 в розмірі 1/2 квартири. Справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року ( далі ЦПК України), що передбачено ч.1п.9 Розділу X111 Перехідні Положення ЦПК України. Ухвалою суду від 08 вересня 2016 року у справі було відкрито провадження з призначенням розгляду по суті у судовому засіданні (а.с.38). Ухвалою суду від 28 лютого 2017 року прийнято зустрічний позов, цивільні справи обєднані. Ухвалою суду від 31 травня 2017 року, розгляд справи відкладено. Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року у справі призначено судову будівельно технічну експертизу. 15.11.2017 року до суду надійшло клопотання експерта для уточнення змісту і обсягу доручення. Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року клопотання експерта призначено до розгляду. Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року клопотання експерта залишено без розгляду, продовжено строк дії ухвали від 25.10.2017 року. 11.01.2018 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку експерта. Ухвалою суду від 12 січня 2018 року відновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 12 лютого 2018 року. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити посилаючись на підстави вказані у позовних заявах та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив задовольнити зустрічний позов, з підстав вказаних у зустрічній позовній заяві. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона мати позивача [PERSON], та їй відомо, що її донька проживала з [PERSON], він ніде не працює, зловживає спиртними напоями за квартиру не сплачує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона подруга позивача та їй відомо що [PERSON] поживала з [PERSON], але у 2014 року відносини між ними погіршилися, вони почали сваритися. Дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору дарування квартири від 01.11.2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] кв. 5 б. 3 мкн. 7 Зарічний м. Кривого Рогу (а. с. 11-12). Відповідно до [PERSON] з державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником кв. 5 б. 3 мкн. 7 Зарічний м. Кривого Рогу (а. с. 13). Відповідно до довідки з місця мешкання від 21.06.2016 року, в кв. 5 б. 3 мкн. 7 Зарічний м. Кривого Рогу зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а. с. 14). Після смерті батьків [PERSON] отримав у спадок кв. 21 б. 30 по вул. Мусоргського м. Кривого Рогу, яку згодом відповідно до договору купівлі продажу продав (а. с. 115). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Вимоги позивача фактично стосуються обмеження відповідача у здійсненні ним свого права власності на належну їм частку у квартирі.\~\~ При цьому суд виходить з наступних правових положень, у яких закріплені засади регулювання відносин власності, що містяться у\~розділі І «Право власності» ЦК України\~(далі - ЦК). Так, згідно з частиною 1\~статті 316 цього Кодексу\~під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст цього права полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.\~\~На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК). Відповідно до частини 1\~статті 319 ЦК\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~\~Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2\~ст. 321 ЦК). Водночас відповідно до\~ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що\~Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України;\~ст. 405 ЦК України). Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав. Право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло. Не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. The U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. The U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Згідно ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на підставу ставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, якi беруть участь у справі, виникає спір. Згідно до\~ст. 19 Конституції України\~ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до\~ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов'язок із доказування, оскільки\~ст. 81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.\~43,\~49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до\~статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі, на думку суду, цього зроблено не було. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку не підлягає задоволенню повністю. Позивачем не надано належних доказів тому, що відповідач не проживав та не проживає у спірній квартирі без поважних причин, не надано доказів щодо місця перебування на даний час, чинить перешкоди для проживання власнику житла, обставина про припинення шлюбних відносин не може бути підставою для позбавлення права на житло. Так, акт (а.с.25), складений сусідами, про те, що відповідач зловживає спиртними напоями, створює неможливі умови для проживання інших членів сімї, не працює та не платить комунальні послуги не може бути прийнятий, як належний та допустимий доказ у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, оскільки він не містить відомостей на підставі яких конкретних даних заактовано вказані обставини та не містить дати його складання та дати посвідчення. Оскільки законом не передбачено можливості обмеження у праві користування житлом за умови припинення шлюбних відносин, зокрема, у спосіб позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, у разі постійного проживання особи у цій квартирі, за умови належної реєстрації та несплати комунальних платежів за користування нею, вимога позивача не ґрунтується на законі, тому у задоволенні позову слід відмовити. Доказів щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття суду не надано. Стосовно вимог зустрічного позову, суд вказує, що відповідачем не доведено заявлених вимог, до даного висновку, суд прийшов з наступного. Частина 2 статті 3 СК України наголошує на тому що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. В судовому засіданні сторони вказували, що вони проживали разом за однією адресою тривалий час, але належних та допустимих доказів того, що вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки - суду не надано. Оскільки відсутні підстави для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без укладання шлюбу, то інші вимоги, що випливають з основних не підлягають задоволенню. Згідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати слід компенсувати за рахунок сторін.

Outcome: dismissed