Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник позивача - адвокат Колєснік І.А., звернувся до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі по тексту - ГУ Держгеокадастру у Харківській області), Богодухівської міської ради Харківської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Богодухівська державна нотаріальна контора Харківської області, у якій просить: визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га, за цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-016337 від 31.10.1997. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом свого батька, [PERSON] , який помер [INFO] за місцем свого проживання в с. Кленове Богодухівського району Харківської області. Позивач прийняв спадщину [PERSON] за заповітом. Богодухівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за № 525/2020. Інших спадкоємців [PERSON] за законом або за заповітом немає. До складу спадщини [PERSON] входить право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га за цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства. Земельна ділянка розташована за межами населеного пункту на території Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, правонаступником якої є Богодухівська міська рада Харківської області. Право постійного користування на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-016337, виданим 31.10.1997 Кленівською сільською радою народних депутатів на підставі рішення ради № 13 від 29.03.1993. Богодухівською державною нотаріальною конторою повідомлено позивачу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. У зв`язку з вказаним позивач вважає, що вказаний спір має бути вирішений у судовому порядку. З посиланням на ст.ст.1216-1219, 1268 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 179/1043/16-ц, постанові Верховного Суду від 20.11.2019 по справі № 368/54/17, стверджує, що право постійного користування земельною ділянкою є об`єктом спадкування та не припиняється у зв`язку зі смертю особи, якій воно належало на день смерті на підставі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, вважає, що позивач має право на визнання за нею права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 16.04.2021 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Клопотання представника позивача адвоката Колєсніка Ігоря Анатолійовича про витребування доказів - задоволено. Витребувано у Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області належним чином завірену копію спадкової справи № 525/2020, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Заходи забезпечення позову не вживались. 29.04.2021 від відповідача Богодухівської міської ради надійшов відзив на позов, у якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. З посиланням на ст. 92 Земельного кодексу України зазначив, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена, а в силу ст. 95 ЗК України, ст. ст. 317, 319, 373 ЦК України землекористувач позбавлений права розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд. Враховуючи викладене, з огляду на положення ч. 4 ст. 25 ЦК України, відповідно до яких цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент смерті, та ст. 1218 ЦК України зазначив, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 179/1043/16-ц є безпідставним, оскільки правовідносини у вказаній справі та у справі за позовом [PERSON] не є подібними. Так, правовідносини у справі № 179/1043/16-ц стосуються визнання права користування земельною ділянкою, наданою засновнику фермерського господарства виключно для ведення селянського (фермерського) господарства, в той час як предметом розгляду по даній справі є визнання в порядку спадкування права користування земельною ділянкою, наданою для ведення особистого підсобного господарства. З огляду на викладене, вважає, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у вищезазначеній постанові, не підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. Враховуючи викладене, вважає, що у [PERSON] відсутні правові підстави для визнання за ним в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га для ведення особистого підсобного господарства згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-016337 від 31.10.1997. 30.04.2021 від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник ГУ Держгеокадастру у Харківській області просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Зазначив, що позивачем не надано доказів відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, що свідчить про те, що станом на дату звернення до суду права та свободи [PERSON] не порушені, а право на звернення до суду позивача не підтверджено, оскільки фактично не обґрунтовано підстав для подачі позовної заяви. Вказує, що позивачем не надано доказів щодо волевиявлення померлого [PERSON] щодо розпорядження правом постійного користування земельною ділянкою шляхом складання заповіту на позивача, зокрема, не наданої копії заповіту, з якого б вбачалося, що покійний [PERSON] заповідав право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га за цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-016337 від 31.10.1997. З огляду на викладене, вважає, що позивачем не надано належного обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема, що право постійного користування вищезазначеною земельною ділянкою, якій присвоєно кадастровий номер 6320884500:02:002:0139, входить до складу спадщини [PERSON] . Стверджує, що посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 179/1043/16-ц є безпідставним, оскільки правовідносини у вказаній справі та у справі за позовом [PERSON] не є подібними. Так, правовідносини у справі № 179/1043/16-ц стосуються визнання права користування земельною ділянкою, наданою засновнику фермерського господарства виключно для ведення селянського (фермерського) господарства, в той час як предметом розгляду по даній справі є визнання в порядку спадкування права користування земельною ділянкою, наданою для ведення особистого підсобного господарства. З огляду на викладене, вважає, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у вищезазначеній постанові, не підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. Зазначив, що частиною 2 статті 92 ЗК України не передбачено можливості набуття громадянами права постійного користування земельною ділянкою. Статтею 1225 ЦК України передбачено можливість спадкування права власності на земельну ділянку або емфітевзису, суперфіцію, сервітуту, а не права постійного користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, вважає, що ані ЗК України, ані ЦК України не передбачено можливості спадкування права постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, а відтак, відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га, кадастровий номер 6320884500:02:002:0139. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 02.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Представники сторін та третьої особи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у поданих до суду письмових заявах просили суд розглянути справу за їх відсутності. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін та третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-016337, виданого Кленівською сільською радою 31.10.1997, [PERSON] на підставі рішення Кленівської сільської ради від 29.03.1993 № 13 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,45 га для ведення особистого підсобного господарства. Земельна ділянка розташована на території Кленівської сільської ради (а.с. 6). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.07.2021, [PERSON] є суб`єктом права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 63200884500:02:002:0139, площею 1,45 га, яка перебуває у державній власності, цільове призначення - 01.03 для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення особистого підсобного господарства. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.03.1969, [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 8). 14 квітня 2006 року секретарем виконавчого комітету Кленівської сільської ради посвідчено заповіт від імені [PERSON] (зареєстрований в реєстрі за № 73), відповідно до якого [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, на що він за законом матиме, в тому числі і належне йому, заповідає у власність [PERSON] , [INFO] (зворотній бік а.с. 31). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.09.2020, виданого виконавчим комітетом Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 7). 04.12.2020 Богодухівською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 525/2020 після смерті [PERSON] , номер у спадковому реєстрі - 66875582 (а.с. 9). Спадкова справа була заведена за заявою [PERSON] 29.01.2021 дружина померлого [PERSON] - [PERSON] подала державному нотаріусу заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині та про те, що спадкове майно є особистою власністю її померлого чоловіка, права спільної сумісної власності на спадкове майно немає (зворотній бік а.с. 32, а.с. 33). Згідно з довідкою виконавчого комітету Кленівської сільської ради від 03.12.2020 № 02-31/556 [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті проживав та був зареєстрований за адресою : [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] за цією адресою проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] (а.с.32). 30.03.2021 [PERSON] звернувся до Богодухівської державної нотаріальної контори із заявою, в якій повідомив, що прийняв спадщину після [PERSON] та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину (зворотній бік а.с. 33 - а.с. 34). 30.03.2021 [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON] : земельну ділянку з кадастровим номером 63208844500:02:001:0214, площею 3,6896 га (а.с. 34). Отже, з матеріалів спадкової справи [PERSON] № 525/2020 вбачається, що єдиною спадкоємицею [PERSON] є його син [PERSON] . Як вбачається зі змісту листа Богодухівської державної нотаріальної контори від 25.06.2021 № 798/01-16, [PERSON] звертався до Богодухівської державної нотаріальної контори з питання отримання свідоцтва про права на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] (спадкова справа № 525/2020), на земельну ділянку - цільове призначення якої - для ведення особистого підсобного господарства, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ХР-04-00-016337 від 31.10.1997. Однак, 25.06.2021 Богодухівською державною нотаріальною конторою було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна (а.с. 97). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набув права постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га для ведення особистого підсобного господарства у 1997 році, тобто, до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ. Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-ХІІ (чинного на час набуття [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року). Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII«Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно з частиною першою статті 92 Земельного кодексу України 2001 року (далі - ЗК України), який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц. У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право. В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 по справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20). У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. З огляду на викладене, ані відсутність у Земельному кодексі України 2001 року такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, - [PERSON] - самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають права постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. Як вбачається зі змісту державного акту серії ХР № 04-00-016337, рішення про надання [PERSON] у постійне користування земельної ділянки площею 1,45 га прийняте Кленівською сільською радою Богодухівського району Харківської області ХХІ скликання (рішення № 13 від 29.03.1993). Земельна ділянка надана для ведення особистого підсобного господарства. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] на законних підставах, передбачених законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин, - на підставі рішення відповідної сільської ради народних депутатів - набув права постійного користування земельною ділянкою, з метою, передбаченою законом - для ведення особистого підсобного господарства. Та обставина, що земельна ділянка з кадастровим № 6320884500:02:002:0139 площею 1,45 га є саме земельною ділянкою, наданою [PERSON] згідно з державним актом серії ХР-04-00-016337 від 31.10.1997, площею 1,45 га з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, підтверджується змістом відзиву ГУ Держгеокадастру у Харківській області на позовну заяву та Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29.07.2021, відповідно до якого суб`єктом речового права на земельну ділянку з вказаним кадастровим номером є саме [PERSON] . Статтею 141 чинного ЗК України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] належне йому право постійного користування земельною ділянкою не було припинене, про що свідчать вказана Інформація з Державного земельного кадастру, в якій [PERSON] зазначено як суб`єкта права. Доказів того, що за життя [PERSON] право його постійного користування спірною земельною ділянкою було припинено рішенням відповідної сільської ради з підстав, передбаченим ст. 27 ЗК 1990 року або статтю 141 чинного ЗК України, ані відповідачем, ані Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області разом з поданням відзиву на позов не надано. Докази того, що [PERSON] реєструвалось фермерське господарство, а земельна ділянка отримувалась ним з метою ведення фермерського господарства, в матеріалах справи відсутні, а відтак, відсутні підстави вважати, що право постійного користування цієї земельною ділянкою перейшло від [PERSON] за його життя до юридичної особи - фермерського господарства. Враховуючи викладене, суд вважає, що на момент смерті [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га, розташованої на території Кленівської сільської ради, на законних підставах належало спадкодавцю, не було припинене, а відтак, входить до складу спадщини [PERSON] .. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Як зазначалось вище, спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку у спадщині - дружина померлого [PERSON] - відмовилася від права на обов`язкову частку у спадщині на користь позивача. Наявності інших спадкоємців, які б у розумінні ст. 1241 ЦК України мали б право на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] , з матеріалів спадкової справи не вбачається. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , при цьому, виходячи зі змісту заповіту, останній стосується усього майна [PERSON] , в тому числі всього, на що останній мав право на момент смерті. З огляду на викладене, суд відхиляє посилання відповідачів на те, що право постійного користування не включене до складу спадкового майна, яке успадковується за заповітом [PERSON] . Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Частиною 2 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. На підставі викладеного, враховуючи те, що позивач є спадкоємцем за заповітом на спадкове майно [PERSON] , до якого входить, зокрема, право постійного користування земельною ділянкою площею 1,45 га на території Кленівської сільської ради, посвідчене державним актом серії ХР № 04-00-016337 від 31.10.1997 (якій наразі присвоєно кадастровий номер 6320884500:02:002:0139), звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на вказану частину спадщини з посиланням на наявність спору та невизначеність у чинному законодавстві, з вказівкою на необхідність вирішення питання в судовому порядку, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання права постійного користування вказаною земельною ділянкою в порядку спадкування заявлено цілком обґрунтовано, у зв`язку з чим він підлягає задоволенню.

Outcome: approved