Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 вересня 2016 року звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON], визначивши третіми особами по справі управління орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Дніпропетровську ради та орган опіки та піклування Соборної у м. Дніпропетровську ради, прохаючи суд про наступне: надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у період часу з 08 по 22 жовтня 2016 року, до Турецької республіки, неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] (а.с. 1-3). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 03 липня 2010 року по 23 серпня 2013 року перебувала у шлюбі із [PERSON], від якого має дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу вони з колишнім чоловіком мешкають окремо. Дитина мешкає з нею та знаходиться на її утриманні. Колишній чоловік самоусунувся він виконання своїх батьківських обовязків, що не припинилися після розірвання шлюбу: він не спілкується з дитиною, свідомо не бере ніякої участі у його вихованні та догляді. Так як дитина повністю знаходиться на її утриманні, вона лікує та оздоровлює її. З метою повноцінного оздоровлення, розширення світогляду дитини, маючи таку фінансову можливість, вона бажає вивезти дитину для відпочинку за кордон до Туреччини, до міста Кемер. Для вивозу дитини за кордон, у відповідності до вимог чинного законодавства України, потрібна згода батька дитини, яку вона не може отримати, так як він не відповідає на її звернення. Така позиція її колишнього чоловіка та батька дитини шкодить інтересам дитини, так як обмежує можливість її оздоровлення та розширення світогляду, порушує право дитини на всебічний та гармонійний розвиток і є зловживанням своїми батьківськими правами з боку відповідача. З цих підстав, спираючись на норми ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 157 СК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, вважає, що має право на задоволення позову. У судовому засіданні позивач позов підтримала, прохала задовольнити. Пояснення надала аналогічні його тексту. Додатково пояснила, що бажає вивезти дитину на відпочинок у Туреччину з метою належного відпочинку дитини, але чоловік відмовляється з нею спілкуватися, а відтак вона не може отримати від нього згоду на вивезення дитини за кордон. Представник позивача також позов підтримав, прохав задовольнити. Пояснення надав аналогічні його тексту та поясненням позивачки. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Дніпропетровську ради, вважала позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання не зявилася, звернулася із письмовою заявою про розгляд справи за її відсутності. Не заперечувала проти задоволення позову (а.с. 14-15). Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи за відсутності представника третьої особи. З цих підстав суд, спираючись на норми ч. 3 ст. 36 ЦПК України, розглянув справу за відсутності представника третьої особи. Відповідач в силу вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, вважається таким, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але у судове засідання не зявився, письмових заяв та клопотань суду не надав (а.с. 31). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, то може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлювати заочне рішення). Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Заслухавши пояснення позивача, її представника та представника третьої особи, перевіривши фактичні обставини справи наданими позивачем письмовими доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2016 року (а.с. 4, 6). Від шлюбу мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Згідно із заявкою ТОВ «Дімона Тур» № 15478989 від 19 липня 2016 року, туристами на мешкання у період часу з 08 по 22 жовтня 2016 року у готелі «[PERSON] клуб марін натура» у м. Кемері Туреччини, є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Судові витрати по справі становлять 551 гривня 20 копійок (а.с. 3). Згідно з вимогами ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~\~Конституцією\~\~України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог ст. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених законом та вїхати в Україну; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників\~\~батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може\~\~бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції прав дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Відповідач ухиліється від виконання своїх батьківських обовязків з утримання своєї малолітньої дитини, а тому позивач, у встановленому законодавством порядку, не може отримати від нього згоди на вивезення своєї дитини за кордон. Позивач має право, бажання та можливість, разом із своєю неповнолітньою дитиною тимчасово виїхати за межі України для відпочинку та оздоровлення дитини, однак, вона позбавлена такої можливості внаслідок дій відповідача, який не надає обовязкової, у цьому випадку, згоди на оформлення проїзного документу дитині на виїзд за кордон, а також згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Бажання матері оздоровити сина за кордоном не суперечить чинному законодавству України, а реалізація права матері і неповнолітньої дитини відпочивати у обраному ними місці відповідає інтересам дитини. Таким чином, право неповнолітньої дитини на виїзд з України та право її матері позивача, на тимчасове вивезення своєї дитини за межі України, з боку відповідача порушене, а тому підлягає судовому захисту. Суд вважає за можливе захистити порушене право у обраний позивачем спосіб - шляхом надання їй дозволу на тимчасове вивезення за межі України її дитини - малолітнього [PERSON], [INFO], без згоди на це та без супроводу її батька [PERSON], на період часу з 08 по 22 жовтня 2016 року, до м. Кемера, що у Турецькій республіці, так як такий спосіб захисту порушеного права передбачений чинним законодавством України. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у фактично понесених межах у сумі 551 гривня 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved