Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.05.2021р. звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22.02.2001 року. У період перебування у шлюбі 30.11.1994 року нею придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за її власні кошти. Крім того, відповідач пропустив трирічний строк позовної давності для визнання майна спільною сумісною власності подружжя. Взагалі він не заперечував той факт, що квартира належить їй, тому з позов про поділ майна до суду не звертався. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано 22 лютого 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданим 22.02.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.11). У період шлюбу - 30.11.1994 року [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом 1-ої Криворізької держконтори Бугайовою Е.М. придбала квартиру [ADDRESS] , зареєстровано в КБТІ 05.12.1994 року запис в реєстровій книзі 37-19-19. Ідеальна доля вартості квартири 519 від загальної вартості будинку №28 складає 11/1000 (а.с.6-8, 10). Позивач [PERSON] є власником спірної квартири з 30.11.1994 року, [PERSON] за цією адресою не мешкав, що підтверджується довідкою №2 від 20.04.2021 року ЖБК «Восток-28» (а.с.9). Згідно з ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог ст.21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто ( п.3 ч.1 ст.57 СК України). Отже, спірна квартира набута позивачем у період шлюбу, проте за її власний кошт, що не спростовано відповідачем. Разом із цим, суд враховує, що шлюб між сторонами розірвано 20 років тому, за цей час відповідач з позовом про поділ майна не звертався, що свідчить про відсутність претензій з його боку щодо даної квартири. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, тому суд задовольняє позов. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст.57, 60, 63 СК України, ст.368 ЦК України,

Outcome: approved