Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 28 травня 2014 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про виділ частини домоволодіння та земельної ділянки в окремий об'єкт нерухомого майна. В поданій до суду позовній заяві позивач посилалася на те, що є власником 3/10 часток житлового будинку з надвірними спорудами в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є власником решти 7/10 частин будинку. Вказувала, що між співвласниками не було досягнуто домовленості щодо поділу в натурі житлового будинку та земельної ділянки. Просила суд виділити їй в домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS], в натурі долю із майна, яке знаходиться у спільній частковій власності, із одночасним припиненням права спільної власності на нього, оскільки будівлі складають самостійний об'єкт нерухомого майна, без втрати цільового призначення, виділити в окрему одиницю нерухомого майна частину житлового будинку літер «А-1», в розмірі 3/10, загальною площею 54,1 кв.м., яка складається з кухні площею 11,8 кв.м., передньої площею 6,5 кв.м., вбиральні поєднаної площею 3,2 кв.м., тамбура площею 4,4 кв.м., їдальні площею 8,9 кв.м., кімнати площею 10,5 кв.м., кімнати площею 8,8 кв.м., разом із частиною господарських споруд, які складаються із колодязя питного зі збірних кілець діаметром 1,0 м, глибиною до 7,0 м, водопроводу побутово-питного, воріт огорожі металевих та частини огорожі з шлакоблоку. Також просила визнати за нею право власності на виділений об'єкт нерухомого майна, як на окремий об'єкт нерухомості. Просила виділити в окрему одиницю нерухомого майна частину земельної ділянки, що знаходиться [ADDRESS], площа якої складає 413 кв.м., на якій відповідно розміщена відокремлена частка житлового будинку із частиною господарських споруд, які складаються із колодязя питного, водопроводу, воріт металевих, частини огорожі. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні погоджувався з позовними вимогами [PERSON] та не заперечував щодо їх задоволення. Представник третьої особи щодо позовних вимог покладався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 вересня 2009 року є власником 3/10 частин будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 31 липня 2003 року є власником 7/10 частин жилого будинку з частиною надвірних будівель [ADDRESS]. За вказаним договором до відповідача [PERSON] в користування перейшли в будинку літ. «А-1»: передня 2-2 пл. 10,60 кв.м., кімната жила 2-3 пл. 19,80 кв.м., кухня 2-5 пл. 4,20 кв.м., санвузол 2-6 пл. 3,30 кв.м., коридор 2-7 пл. 2,70 кв.м., погріб а1, сарай Д, гараж Ж, літня кухня В, вбиральня Е, в загальному користуванні огорожа 1-2. Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 2009 року до позивача [PERSON] у власність перейшла ідеальна частина домоволодіння, реальний розподіл часток співвласників спірного домоволодіння не проводився. Також судом встановлено, що відповідно до правовстановлюючих документів про право власності на житловий будинок з надвірними спорудами перехід прав на земельну ділянку [ADDRESS] не визначався. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що ні позивач [PERSON], на відповідач [PERSON] не є власниками земельної ділянки [ADDRESS] та у встановленому законом порядку не зверталися до уповноважених органів з питанням надання земельної ділянки [ADDRESS] у власність чи в користування. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно п. 4 ст. 60 ЦПК - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 зазначеної статті право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Звертаючись до суду з позовними вимогами про виділ в окрему одиницю частини нерухомого майна, позивач [PERSON] правовстановлюючих документів, які б підтверджували її право користування земельною ділянкою [ADDRESS] не надала. В поданій до суду позовній заяві та в судовому засіданні позивач не заперечувала тієї обставини, що державний акт на право власності чи користування земельною ділянкою відсутній. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як встановлено судом, домоволодіння [ADDRESS] має самовільні споруди. Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Позивач [PERSON] в поданій до суду заяві просила суд виділити в натурі в окрему одиницю 3/10 частини жилого будинку з частиною надвірних споруд. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 р. N 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції N 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 4 грудня 2013 року у справі N 6-130цс13 та є обов'язковою для суду. Крім того, згідно з п. 2.6. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, документ, що підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою є обов'язковим при вирішенні даного питання. Таким чином, наявність в спірному домоволодінні [ADDRESS] самовільних споруд, відсутність державного акту і державної реєстрації права користування чи права власності на таку земельну ділянку є безумовною перешкодою для виділу частики домоволодіння в окремий об'єкт нерухомого майна. Тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про виділ в окрему одиницю 3/10 частини домоволодіння [ADDRESS] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Нормами ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів. Позивач, звертаючись з позовними вимогами до відповідача [PERSON], просить виділити 3/10 частини домоволодіння в окрему одиницю. При цьому дослідженими в справі доказами не встановлено наявність порушення, оспорювання чи невизнання прав позивача відповідачем. Висновок експертного будівельно-технічного дослідження № 231 від 29 листопада 2013 року щодо технічної можливості виділу у самостійний об'єкт нерухомого майна 3/10 частини домоволодіння не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки такий висновок про існування технічної можливості виділення частини майна в окремий об'єкт нерухомого майна не позбавляє обов'язку співвласників домоволодіння надання правовстановлюючого документу на землю та визнання у встановленому законом порядку права власності на самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Вирішуючи вимоги позивача щодо виділу в окрему одиницю частини земельної ділянки суд також виходить з того, що стаття 367 ЦК України, на яку посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, встановлює поділ майна, що є у спільній частковій власності між співвласниками та є однією з підстав для припинення права спільної часткової власності. Норми ст. 367 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини з користування земельними ділянками. Разом з тим судом встановлено та визнавалося позивачем [PERSON], що земельна ділянка [ADDRESS] не є об'єктом права спільної часткової власності сторін по справі. Земельна ділянка в [ADDRESS] не є предметом правовідносин, які регулює стаття 367 ЦК України, та не може бути об'єктом поділу її між сторонами по справі. Заховуючи встановлені судом обставини та відповідні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed