Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач 22.04.2019 року звернулася до Октябрського районного суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування даного позову зазначала, що\~згідно договору від 26.02.2018 року про припинення права на аліменти на дітей [PERSON] з метою урегулювання взаємовідносин щодо обов`язку з утримання спільної малолітньої дитини [PERSON] передав у власність належну йому на праві приватної власності 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Оскільки відповідач з реєстрації у даній квартирі не знявся та не проживає за даною адресою понад 1 рік, позивач звернулася до суду про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням Ухвалою від 26.04.2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в судовому засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] , який про час та дату судового засідання повідомлений належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Ураховуючи викладене та те, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст.\~ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. За статтями 3 та 4\~ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст.\~13\~ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Управління майном комунальної власності м. Полтави від 26.08.2016 року, квартира [ADDRESS] , належало [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної власності по 1/3 частки кожному (а.с.16). Між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про припинення права на аліменти на дітей від 26.02.2018, згідно якого відповідач з метою припинення обов`язку зі сплати аліментів на користь малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , передає у її власність належну йому на праві приватної власності 1/3 частини квартири [ADDRESS] , а позивач приймає зазначену нерухомість для малолітньої доньки, яка продовжує проживати разом із позивачем. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності на квартиру, що є предметом вказаного договору, виникає у малолітньої [PERSON] з моменту нотаріального посвідчення цього договору (а.с. 15). Вказаний договір посвідчено нотаріально. Крім того, у п. 5 договору вказано, що відповідач буде проживати окремо від малолітньої дочки. Однак [PERSON] з реєстрації у вказаній квартирі не знявся, що підтверджується довідкою № 1475 від 15.04.2019 року, яка видана КП «ЖЕО№ 2» Полтавської міської ради ( а. с. 13). Факт непроживання більше ніж 2 роки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] підтверджено сусідами [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчено 08.04.2019 року начальником КП «ЖЕО №2» [PERSON] . Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд враховує роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст.\~405\~Цивільного кодексу\~України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ст.47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23\~Цивільного кодексу\~України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про\~деякі питання,\~що виникли\~в практиці\~застосування судами\~Житлового кодексу\~України» від\~12.04.1985\~року №\~2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт непроживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені.

Outcome: approved