Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] в своїй позовній заяві вказує,що 13 березня 2017 року між ним і відповідачем ТОВ « Лізингова компанія « ЕТАЛОН» було укладено договір фінансового лізингу за № 004993 предметом якого є надання відповідачу послуг,спрямованих на придбання автомобіля марки GeeIy Emgrand вартістю 313500 грн.. Позивач просить визнати недійсним п.12.13 розділу 12 договору фінансового лізингу № 004993 від 13 березня 2017 року,посилаючись на те,що зазначений договір не був нотаріально посвідченим та був укладений без згоди його дружини під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики ,що даний договір не відповідає чинному законодавству України,грубо порушує його права,як громадянина,що даний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків,що обумовлені ним і не відповідає його внутрішній волі на момент його укладення та на даний час і вчинений з введенням його в оману. Одночасно, позивач просить суд визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу № 004993 від 13 березня 2017 року ,укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія» ЕТАЛОН»,посилаючись на наведені вище обставини. Разом з тим,позивач просить суд стягнути з ТОВ «Лізингова компанія» ЕТАЛОН» на його користь кошти загальною сумою 31350 грн.,як незаконно отримані за наслідками укладення договору фінансового лізингу № 004993 від 13 березня 2017 року,моральну шкоду в сумі 5000 грн. та витрати пов»язані зі сплатою судового збору на користь держави. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги . В судове засідання представник відповідача не з»явився,але надіслав заперечення в якому не визнав позовні вимоги та просив суд слухати справу без участі представника. Вислухавши пояснення позивача , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Між позивачем [PERSON] і відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 13 березня 2017 року був укладений договір фінансового лізингу за № 004993 ( а.с.11-20) за умовами якого лізингодавець зобов»язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу,яким є автомобіль марки GeeIу Emgrand вартістю 313500 грн.,а лізингоодержувач зобов»язується прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. 13 березня 2017 року позивач здійснив платіж у розмірі 31350 грн.на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» ,як це передбачено зазначеним договором ,що підтвержується квитанцією ( а.с.21),однак лізингодавець не передав лізингоодержувачу предмет лізингу. В своїй позовній заяві і в судовому засіданні позивач ствержував,що зазначений договір не був посвідчений нотаріально. Дані тверження позивача не знайшли свого спростування в судовому засіданні і є достовірними. За таких обставин , коли сторони під час укладення спірного договору фінасового лізингу недодержали вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, коли положення пункту 12.13 спірного договору,свідчать про несправедливість умов,указаних в законі « Про захист прав споживачів»,а виконання зобов»язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача та про застосування нечесної підприємницької практики ,оскільки в зазначеному пункті спірного договору передбачено,що у випадку розірвання договору комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається ,такий договір є нікчемним а тому його необхідно визнати недійсним з моменту його вчинення відповідно до положень ст.ст.15,16,203,215,216,220, 236 ,628,799,806,808 ЦК України та ст.ст.18,19 Закону України « Про захист прав споживачів». Однак суд вважає ,що в даному випадку не має необхідності визнавати пункт 12.13 спірного договору окремо недійсним,про що просить також позивач в своїй позовній заяві,оскільки визнання договору в цілому недійсним з попередніх мотивів в повній мірі охвачує і визнання недійсним зазначеного пункту договору і додаткового дублювання не потребує,та в повній мірі захищає порушені права позивача, як споживача. Наслідком визнання договору недійним є реституція,яка є окремим способом захисту цивільних прав,які порушуються у зв»язку з недійсністю правочину,оскільки у ст. 16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав, в даному випадку одностороння,тому що виконання договору в даному випадку відбулося однією стороною лізингоодержувачем,оскільки позивач сплатив відповідачу певні лізингові платежі на виконання умов спірного договору а відповідач не передав позивачу транспортний засіб зазначений в договорі. У разі визнання договору лізингу недійсним з моменту укладення, лізингодавець зобов»язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним лізингові платежі,якими є комісійні за організацію в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу,які і були сплачені позивачем на рахунок відповідача в сумі 31350 грн.,чого відповідач не бажає повернути добровільним шляхом а тому сплачені лізингові платежі підлягаю стягненню з відповідача на користь позивача в зазначеному розмірі в судовому порядку. При цьому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в позові до відповідача щодо стягнення моральної шкоди,оскільки в судовому засіданні не доведено позивачем заподіяння йому такого виду шкоди,яка могла б бути стягнена судом відповідно до положень ст.ст. 4,22 Закону України «Про захист прав споживачів « та ст. 23 ЦК України. Задовольняючи таким чином позовні вимоги, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір по справі в сумі 1600 грн. відповідно до положень ст. 88 ЦПК України . На підставі наведеного,ст.ст.2,6 Закону України « Про фінансовий лізинг»,ст.ст.4,18,19,22 Закону України « Про захист прав споживачів», ст.ст.1,4,5,7 Закону України « Про фінансові послуги та державне ругулювання ринку фінансових послуг», ст.ст.16,23,203,215,216,220,236 ,509,628,638,799, 806,807,808 ЦК України ,

Outcome: partial