Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.07.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків, спричинених простроченням грошового зобовязання. Позов мотивований тим, що в березні 2001 року [PERSON] надала в борг [PERSON] гроші в сумі 1520 доларів США та 11200 грн. В указаний термін гроші повернуті не були. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 19429,00 грн. боргу та 194,00 грн. судових витрат.\~ Відповідач\~[PERSON] добровільно не виконувала рішення суду, тому було видано виконавчий лист щодо примусового стягнення коштів. Працівники виконавчої служби недбало відносились до виконання судового рішення, що призвело до того, що протягом 16 років рішення суду не виконувалося. Позивачем неодноразово оскаржувалась бездіяльність органів державної виконавчої служби, окрім цього був встановлений факт втрати виконавчого провадження. Вказане рішення суду було примусово виконано лише 20.09.2017 року, а саме\~погашення боргу в розмірі 19429 грн. В листопаді позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення курсової різниці та 3% річних по заборгованості в сумі 1520 доларів США та інфляційні втрати та 3% річних по заборгованості в сумі 11200,00 грн. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13.06.2018 року, позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року 8613,08 інфляційних та 953,69 3% річних по заборгованості в сумі 11200 грн.; у задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці та 3% річних відмовлено. В судовому рішенні вказано, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Із загальної суми заборгованості 19623 (19429 грн. боргу та 194 грн. судових витрат), яка була встановлена рішенням Ленінського районного суду від 11.09.2001 року, збитки спричинені простроченням грошового зобовязання стягнуті Вінницьким міським судом тільки із суми 11200,00 грн., із решти суми боргу 8423 грн. збитки із відповідача не стягнуті через невірно обраний спосіб захисту. Як зазначає позивач, сума інфляційних втрат вираховується за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року вираховується за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року і становить 6975,09 грн. Відповідно 3% річних за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року вираховується таким чином 8423,00 грн. сума боргу; період прострочення з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року, кількість прострочених днів 1036; 3% * 1036 / 365 * 8423 = 717 грн. У звязку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 6975,09 грн. інфляційні втрати та 717,00 грн. 3% річних у якості штрафних санкцій за порушення грошового зобовязання. Також просила стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.08.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив у задоволенні позову, просив відмовити, надавши суду письмові пояснення. Пояснення мотивовані тим, що сума, яку просить стягнути позивач, а саме 8423,00 грн. походить не з договірних правовідносин та договірних зобов'язань, а походить з деліктних відносин та зобов'язань. Відтак на дану суму не можуть нараховуватися ні 3% річних, ні індекс інфляції, як не може нараховуватись індекс інфляції на 15200,00 доларів США. Також представник відповідача просив врахувати та застосувати сплив строків позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що в березні 2001 року [PERSON] надала в борг [PERSON] гроші в сумі 1520 доларів США та 11200 грн. В указаний термін гроші повернуті не були. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 19429,00 грн. боргу та 194,00 грн. судових витрат.\~ Вказане рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року було примусово виконане 20.09.2017 року, а саме [PERSON] сплачено на погашення боргу перед [PERSON] 19429,00 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується заявою-повідомленням по зведеному виконавчому провадженню ВП 340853/9ДВ-18 Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13.06.2018 року, позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто [PERSON] 8613,08 грн. інфляційних та 953,69 грн. 3% річних за період з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року щодо суми боргу в розмірі 11200,00 грн. Вирішено питання про судові витрати. В задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці та 3% річних на заборгованість в доларах США, а також в задоволенні решти суми позовних вимог відмовлено. Як встановлено судом, боржник [PERSON] прострочила виконання рішення Ленінського місцевого суду м. Вінниці від 10.09.2001 року, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання. Як зазначалося, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.09.2001 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 19429,00 грн. боргу. Із загальної суми заборгованості, яка була встановлена рішенням Ленінського районного суду від 11.09.2001 року, інфляція та 3 % річних спричинені простроченням грошового зобовязання стягнуті Вінницьким міським судом тільки із суми 11200,00 грн., із решти суми боргу 8423,00 грн. інфляція та 3 % річних із відповідача не стягнуті. Так, позивачем за прострочення виконання грошового зобов'язання з боку відповідача, було нараховано суму 3% річних у розмірі 717,00 грн. за період прострочення виконання зобов'язання з 30.11.2014 року по 30.09.2017 року, (3% * 1036 / 365 * 8423,00 грн.). Крім того, позивачем також нараховано до сплати суму інфляційних втрат у розмірі 6975,09 грн., з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі № 62-97р від 03.04.1997 року «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Статтею 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до вимог\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені\~наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Згідно із ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, тому норми ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2, 5\~ст. 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Після ухвалення рішення Ленінським місцевим судом м. Вінниці від 10.09.2001 року, правовідносини між сторонами були визначені у національній валюті - гривні, оскільки суму заборгованості по позиках у доларах США було стягнуто у гривні за курсом Національного Банку України. З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи, що стягнення грошового зобов'язання за рішенням суду від 10.09.2001 року було здійснено з перерахуванням на грошову одиницю України, при цьому частина сума боргу була надана у доларах США, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. А також враховуючи те, що позивач, яка сама визначила заборгованість у національній валюті України, погодилась із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з відповідача, а відповідачем таку заборгованості сплачено у повному обсязі, оскільки визначила зобов'язання у національній валюті, у якій і прийняла його виконання. Такий висновок викладено у постанові Великої Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц. Позовна давність\~- це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи зміст і межі заявленого позову, а також заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, той факт, що позивач не просив поновити строк, який ним пропущений, та не вбачається підстав для його поновлення, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні та 3% річних за період з 30.07.2015 року по 30.09.2017 року щодо суми боргу в розмірі 8423,00 грн. Відповідно 3% річних за період з 30.07.2015 року по 30.09.2017 року вираховується наступним чином: 8423,00 грн. сума боргу, період прострочення з 30.07.2015 року по 30.09.2017 року; кількість прострочених днів 793; 3% * 793 / 365 * 8423,00 = 548,99 грн. за період з 30.07.2015 року по 30.09.2017 року щодо суми боргу в розмірі 8423,00 грн. Сума заборгованості відповідача перед позивачем з урахуванням індексу інфляції за період з липня 2015 року по вересень 2017 року обчислюється шляхом перемноження суми заборгованості на індекси інфляції за відповідний період та становить: 8423,00 грн. * 99,2% * 102,3% * 98,7% * 102,0% * 100,7% * 100,9% * 99,6% * 101,0% * 103,5% * 100,1% * 99,8% * 99,9% * 99,7% * 101,8% * 102,8% * 101,8% * 100,9% * 101,1% * 101,0% * 101,8% * 100,9% * 101,3% * 101,6% * 100,2% * 99,9% * 102,0% = 10624,33 грн. (10731,64 грн. 8423,00 грн. = 2308,64 (сума інфляції)). Тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Адвокат [PERSON], який в свою чергу є представником [PERSON], в судовому засіданні просив стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу, понесені [PERSON] Відповідно до акту приймання передачі наданих правничих послуг відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 02.05.2018 року та квитанції від 26.07.2018 року замовник перерахував виконавцю 3000,00 грн. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04). Матеріалами справи підтверджено, що адвокат [PERSON] [PERSON] брав участь у судових засіданнях, що відбулися 01.10.2018 року, 19.10.2018 року, 02.11.2018, 20.11.2018 року, загальна тривалість яких становить біля 2 год. Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, тривалий час розгляду, вважає, що заявником не обґрунтовано зазначений затрачений час на надання цих послуг і їх об'єм, а тому визначена представником позивача сума витрат на правову допомогу є дещо завищеною. Відтак, ураховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, часткове задоволення позову, суд приходить до висновку до часткового задоволення про стягнення судових витрат з [PERSON] на користь [PERSON] 1500,00 грн. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 261,83 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, решту судового збору слід залишити за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: partial