Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач 13.08.2021 року звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 04.05.2004 року між ним та відповідачем, був укладений шлюб, який зареєстрований у Вовчинецькій сільській Раді Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, про що зроблено актовий запис № 4. У шлюбі народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог зазначив, що стосунки з відповідачем розладились, спільне життя не склалось через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та є недоцільним. За наведених обставин просить шлюб розірвати, дітей залишити на проживання з матір`ю. Позивач подав клопотання до суду у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, вказав, що спору щодо місця проживання дітей немає, судовий збір просив залишити за позивачем. Відповідач подала заяву до суду у якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] повторно виданого 15 листопада 2005 року (а.с.4) між сторонами 04 травня 2004 року зареєстровано шлюб у Вовчинецькій сільській Раді Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, про що складено відповідний актовий запис №4. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони підтвердили, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі. Щодо вимоги позивача про залишення неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу на проживання з матір`ю, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оскільки, [PERSON] , [INFO] на даний час виповнилось 15 років, а [PERSON] , [INFO] на даний час виповнилось 14 років, то вони вправі самостійно визначати своє місце проживання. З огляду на вищевикладене в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial