Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в січні 2017 року звернувся до суду із вимогами до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду. Зокрема позивач просить стягнути за рахунок державного бюджету на його користь 8 000 000,00грн. в якості відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач незаконно перебував під досудовим та судовим слідством у період з 28.09.2000 по 15.06.2016 за безпідставним обвинуваченням в скоєнні злочинів, передбачених ч2 ст.364 та ч2 ст.368 КК України по кримінальних справах, порушених по надуманих мотивах. У теперішній час всі обвинувачення щодо нього спростовані, кримінальні справи та кримінальні провадження закриті. Таким чином, відбулась його повна реабілітація та скасування необґрунтованого звинувачення за поданням сторони обвинувачення. 31 січня 2017 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі та призначено її судовий розгляд. 25 травня 2017 року Генеральна прокуратура України надала свої письмові заперечення. Від Державної казначейської служби України заперечень не надійшло. 03 серпня 2017 року розгляд справи було розпочато по суті. 08 серпня 2017 року у справі за клопотанням позивача призначено судово-психологічну експертизу, висновок якої складено 21.12.2017. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п.9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; Виходячи з зазначеного, суд продовжив розгляд справи за новими правилами. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Додатково просили взяти до уваги наступне. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча, на протиправну, щодо неї, поведінку, людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини, завжди призначається компенсація за порушення прав людини. У своєму рішенні від 5 червня 2016 року Печерський районний суд м. Києва по справі № 757/4442/13-к з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрив кримінальне провадження стосовно [PERSON] у зв'язку з набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. У мотивувальній частині рішення суду зазначено, що [PERSON] заперечував щодо закриття кримінального провадження із вказаних підстав посилаючись на недоведеність його вини у вчиненні вказаного злочину. Разом із тим суд посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв'язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» від 13.05.2014 року, які відповідно були внесені до п. 4 примітки ст. 364 КК України, якою визначено поняття «тяжких наслідків» при кваліфікації злочинів, передбачених статтями 364- 367 КК України вказав, що відповідно до цих змін «тяжкими наслідками» вважається лише майнова шкода. Тобто декриміналізацією злочинних діянь, які кваліфіковані, зокрема, за ч.2 ст. 364 КК України, з кваліфікуючою ознакою спричинення немайнової шкоди, фактично скасована кримінальна відповідальність за діяння, в якому обвинувачувався [PERSON], а це в свою чергу свідчить, то в діяннях підзахисного відсутній склад кримінального правопорушення. Зазначене також підтверджується наданим на адвокатське звернення висновком науково-правової експертизи Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України. Фактично з 06.09.2000 по 05.06.2016 [PERSON] був обмежений у гарантованих Конституцією України правах, таких як: права на свободу та особисту недоторканність (стаття 29); права на недоторканність житла (стаття 30); права на таємниці телефонних переговорів (стаття 31); права на конфіденційність особистого і сімейного життя (стаття 32); права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41). У зв'язку із цим [PERSON] зазнав значних душевних страждань, зокрема, змінився його звичайний ритм життя. Позивач змушений, протягом тривалого часу захищати свої права, звертатися до адвокатів, відвідувати суди та органи досудового слідства, витрачати свій час та нерви, він не міг розпоряджатися та користуватися своєю власністю, що проявилося у душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття. Більше двох років [PERSON] провів під вартою без нагальної необхідності в цьому. Триманням його в умовах слідчих ізоляторів було завдано непоправної шкоди його здоров'ю. Він був вимушений витратити багато коштів на лікування захворювань, як вже наявних так і набутих за час перебування в умовах слідчих ізоляторів, протезування зубів. Фактично позивач незаконно утримувався під вартою у СІЗО з 29.09.2000 по 12.11.2002, тобто 2 роки 1 місяць і 14 днів, а з урахуванням положень Закону Україні «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув'язнення у строк покарання» № 838-VIII від 26 листопада 2015 року один день тримання в СІЗО визначається як два дні позбавлення волі, тобто це 4 роки 2 місяці і 28 днів. В загальному обсязі [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 28.09.2000 по 15.06.2016, що склало 15 років 8 місяців 18 днів. За весь цей час він зазнав неймовірного морального напруження, доклав багато зусиль і свого здоров'я в боротьбі за свою невинність. За час кримінального провадження було повністю зруйновано його звичайний спосіб життя. Замість того, що б знаходиться зі своєю родиною він мусив захищати себе від необгрунтованого та безпідставного обвинувачення, відстоювати свої права від свавільних та беззаконних дій органів державної влади. Також його родина мала витримувати неймовірний тиск з боку правоохоронних органів та зневагу громадськості. Підтвердження цього є, зокрема, запит щодо надання відомостей про успішність, поведінку і стан здоров'я його неповнолітнього сина, якому на той час було 15 років, що є надзвичайним цинізмом стосовно психологічного впливу на [PERSON]. Все це дуже негативно вплинуло на його психічний стан здоров'я та стосунки з оточуючими, а також моральний стан у сім'ї. Згідно висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] завдано моральних страждань та визначений орієнтовний еквівалент грошової компенсації. Разом із тим вважають, що визначений орієнтовний еквівалент є недостатнім, так як заподіяння позивачу моральної шкоди, пов'язаної з порушенням його законних прав фактично викреслило із життя та звело нанівець майже 16 років життя [PERSON] і розмір завданих збитків фактично неможливо оцінити. Кримінальна справа відносно [PERSON] закрита у зв'язку з реабілітуючими обставинами і відповідно він має право на відшкодування моральної шкоди. Намагання відповідача у своїх запереченнях мотивувати порушення прав і свобод позивача посиланнями на те, що декриміналізація діяння в якому обвинувачувався [PERSON] є нереабілітуючою підставою є надуманими, так як за відсутності в діяннях мого підзахисного об'єктивної ознаки злочину, а саме завдання або спричинення матеріальних збитків - відсутній склад кримінального правопорушення Відповідач Генеральна прокуратура України у своїх запереченнях та під час судового розгляду під час надавання представником пояснень вказує наступне. Головним слідчим управління Генеральної прокуратури України здійснювалось досудове розслідування кримінальної справи №2025 за фактом вбивства у 1994 році мешканця м. Кривий Ріг [PERSON] Генеральною прокуратурою України 28.09.2000 стосовно колишнього головного інспектора Головного управління кримінального розшуку МВС України [PERSON] порушено кримінальну справу № 49-936 за фактом зловживання службовим становищем в інтересах [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 165 КК України (1960 року), яку одночасно об'єднано з кримінальною справою № 2025. Позивача 29.09.2000 затримано за підозрою у вчиненні вказаного злочину, а 01.10.2000 - обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Щодо [PERSON] 26.10.2000 порушено кримінальну справу № 49-941 за фактом отримання хабара від [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України (1960 року), яку об'єднано з кримінальною справою № 2025. Обвинувачення за ч. 2 ст. 165, ч. 2 ст. 168 КК України (в редакції 1960 року) [PERSON] пред'явлено 30.10.2000 та йому обрано запобіжний захід - взяття під варту. Окрім того, стосовно [PERSON] 12.12.2000 порушено кримінальну справу № 49-948 за фактом зловживання службовим становищем відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 165 КК України (1960 року), яку об'єднано в одне провадження з кримінальною справою № 2025. [PERSON] 18.01.2001 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 165, ч. 2 ст. 168 КК України (1960 року), ч. 2 ст. 367 КК України (2001 року), а 01.11.2001 - у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 368 КК України (2001 року). Крім того, 21.08.2001 слідчим Генеральної прокуратури України стосовно позивача порушено кримінальну справу № 49-976 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України (1960 року), яку об'єднано з кримінальною справою № 2025. Генеральною прокуратурою України 27.08.2001 матеріали кримінальної справи № 49-976 виділено в окреме провадження. У подальшому зазначену кримінальну справу стосовно позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, прокуратурою м. Києва 15.02.2013 внесено до ЄРДР за № 12013110020002429 та 20.04.2015 закрито за відсутністю події злочину. Щодо [PERSON] 29.12.2001 порушено кримінальну справу за фактом отримання від [PERSON] хабара в особливо великих розмірах за ч. 3 ст. 368 КК України, яке об'єднано в одне провадження з кримінальною справою № 2025. Позивачу 30.01.2002 пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 368 КК України. Зазначену кримінальну справу 11.02.2002 направлено до суду для розгляду по суті. Кіровським районним судом Кіровоградської області 12.11.2002 [PERSON] змінено запобіжний захід у вигляді взяття під варту на підписку про невиїзд. За результатами розгляду справи 26.01.2012 Кіровоградським районним судом м. Кіровограда її направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування. Постановою слідчого Генеральної прокуратури України від 16.11.2012 кримінальні справи, порушені 26.10.2000 та 29.12.2001 стосовно позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, закрито у зв'язку з недоведеністю у вчиненні злочину. Матеріали досудового розслідування стосовно позивача за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, 21.11.2012 внесено до ЄРДР за № 42012000000000026, а 27.02.2013 обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування направлено до Печерського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2016 указане кримінальне провадження стосовно позивача закрито у зв'язку із набранням чинності Закону, яким скасовано кримінальну відповідальність. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, є ст. 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон), а також Положення про застосування цього Закону, затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (далі - Положення). Відповідно до ч. 2 ст. Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Наведений перелік підстав виникнення права на відшкодування шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством і судом, є вичерпним. При цьому він не містить такої підстави, як закриття кримінального провадження у зв'язку з декриміналізацією діяння. Ураховуючи, що на час порушення кримінальної справи, проведення досудового слідства інкриміноване особі діяння вважалося злочинним, закриття кримінальної справи (провадження) стосовно особи у зв'язку з декриміналізацією діяння не є реабілітуючою підставою, що виключає право особи на відшкодування шкоди, завданої притягненням до цієї відповідальності. Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України (ухвала від 30.01.2008 № 6-3804св06) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 23.01.2017 № 761/11851/15-ц). Як вбачається з матеріалів справи, кримінальну справу, порушену Генеральною прокуратурою України 28.09.2000 стосовно [PERSON] за фактом зловживання службовим становищем в інтересах [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 165 КК України (1960 року), об'єднано з кримінальною справою № 2025 внесено до ЄРДР за № 42012000000000026 від 21.11.2012 за ч. 2 ст. 364 КК України (2001 року), та у подальшому закрито ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2016 у зв'язку з набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, тобто за нереабілітуючою підставою. Усі інші кримінальні справи стосовно позивача, про які йдеться у позовній заяві, порушувались за матеріалами кримінальної справи № 2025, та з нею об'єднувались. Крім того, відповідно до п. 3 Положення, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає лише у випадку повної його реабілітації. Таким чином, ураховуючи, що кримінальна справа (провадження), порушена стосовно [PERSON] 28.09.2000 та закрита ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2016 у зв'язку з декриміналізацією діяння, охоплює весь період перебування позивача під слідством і судом, повної реабілітації позивача не відбулось, у зв'язку з чим він не набув права на відшкодування шкоди, завданої притягненням до кримінальної відповідальності в указаний ним період. Крім того, судовими рішеннями позивачу вже частково відшкодовано шкоду, завдану незаконним притягненням до кримінальної відповідальності в межах періоду часу, про який йдеться в позові. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2015 у справі № 757/14446/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2016, частково задоволено позов [PERSON] до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове слідство, прокуратури та суду. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 400 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди. Приймаючи таке рішення, суди виходили з того, що [PERSON] незаконно перебував під слідством і судом протягом 9 років 1 місяця 6 днів, в період з 29.03.2005 по 05.05.2014 у рамках кримінальної справи № 49-1503. Крім цього, відповідач звертає увагу суду на те, що право на відшкодування шкоди саме за рахунок держави незалежно від вини судово-слідчих органів закріплено ст. 56 Конституції України, Законом та ст.ст. 1167, 1176 ЦК України. Таким чином, суб'єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури. Відповідно до ст. 33 ЦПК України відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Будь-яких вимог до Генеральної прокуратури України позов не містить, тому Генеральна прокуратура України є неналежним відповідачем у справі. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] просить відмовити повністю. За результатами проведення судової психологічної експертизи 21.12.2017 складено висновком експерта №16418/17-61. Так, результати проведеної психодіагностичної бесіди повністю автентичні результатам психологічної діагностики. Зазначений комплекс індивідуально- психологічних якостей і психічних проявів [PERSON] свідчить про наявність у підекспертного тяжкого ступеня психічної шкоди, що супроводжується значними змінами психічного стану, що може переходити в пограничні стани. У зв'язку з чим чиннику «і» (коефіцієнту індивідуальних особливостей) надається значення в 1,7 балів. Аналіз психологічного складу особистості на момент дослідження дають підстави вважати, що ситуація, яка розглядається в матеріалах цивільної справи №757/1613/17-ц, стала для [PERSON] психотравмувальною і нанесла моральну шкоду його особистості. Результати проведення судової психологічної експертизи дають підстави констатувати, що всі означені моральні страждання [PERSON] знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв'язку з подією, яка розглядається в матеріалах цивільної справи №757/1613/17-ц та призвели до: порушення його нормальних життєвих зв'язків; порушення нормального (звичного) плину буття: порушення емоційної та вольової сфери і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої [PERSON] моральної шкоди, в результаті перебував під слідством та судом з 28.09.2000 по 15.06.2016, що склало 15 років 8 місяців 18 днів., будучи не винним в тому, в чому його звинувачували ці всі роки, остаточно розраховуватиметься за вищевказаною методикою відповідно до визначеного набору значень і коефіцієнтів за відповідною формулою і в літерному позначенні складатиме матеріальний еквівалент: 188МЗП 1 -1,7 2 (1 - 0) = 639,2 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому у відповідності до ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2016 кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч2 ст.364 КК України, закрито, у зв'язку з набранням чинності Закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою, на підставі п4 ч1 ст.284 КПК України, та як зазначено судом таке рішення вважається здійсненим з реабілітуючих підстав. З урахуванням зазначених положень Закону суд зазначає про безпідставність тверджень відповідача про те, що у позивача відсутнє право на відшкодування завданої шкоди. Відповідно до ст.ст. 4, 13 вищевказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Наданими поясненнями та письмовими доказами беззаперечно встановлено, що з 28.09.2000 по 15.06.2016 позивач [PERSON] перебував під досудовим слідством та судом. Так, [PERSON]. 18.01.2001 було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч2 ст.165, ч2 ст.168 КК України (1960 року), ч2 ст.367 КК України (2001 року), а 01.11.2001 - у вчиненні злочинів, передбачених ч2 ст.364,ч2 ст.368 КК України (2001 року). У вказаний період з 29.09.2000 по 12.11.2002 позивач перебував під вартою, а в подальшому на підписці про невиїзд до 15.06.2016, який був скасований під час закриття кримінального провадження. У вказаний період у позивача погіршився стан здоров'я, його сім'я змушена була зміни усталений уклад життя. Весь цей час позивач змушений був витрачати час для відновлення свого становища. Вказані події безумовно призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача. Суд не бере до уваги заперечень відповідача щодо відшкодування позивачу шкоди згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2015, оскільки вказане відшкодування було проведено за незаконне перебування під слідством та судом у іншому кримінальному провадженні(іншій кримінальній справі). Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із змінами, внесеними постановою ВСУ №5 від 25.05.01 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» дає наступне визначення поняття моральної шкоди: «...під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків...». З урахуванням встановленого слід дійти висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо розміру грошової компенсації суд виходить з характеру завданих душевних та фізичних страждань, їх тривалості, змін у житті позивача, які потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінюючи вищевстановлене суд вважає, що компенсація у розмірі 500 000грн. буде сприяти відновленню душевного стану позивача, в той же час буде відповідати вимогам розумності та справедливості. На підставі викладеного та

Outcome: partial