Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 29 грудня 2016 року звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, в якій просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 45 839 грн. 33 коп. та три проценти річних у розмірі 4 159 грн. 09 коп., а всього 49 998 грн. 42 коп. Крім того, просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 09.10.2012 р. між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу позику, суму якої відповідач зобов'язався повернути. Відповідач зобов'язання не виконав та суму позики не повернув. За таких обставин, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав, зокрема із позовом про стягнення з відповідача суму боргу. 21.10.2013 року за результатами судового розгляду було ухвалено рішення Солом'янського районного суду м. Києва, згідно якого було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 44 760 грн. 80 коп., три відсотки річних у розмірі 952 грн. 84 коп. та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 457 грн. 50 коп., а всього 46 170 грн. 78 коп. Зазначене вище рішення суду набрало законної сили 12.11.2013 року. Виданий на виконання рішення суду Солом'янським районним судом м. Києва виконавчий лист від 05.12.2013 року № 204455/13, позивачем було пред'явлено на виконання до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві. Позивач зазначає, що станом на 29.12.2016 року рішення суду відповідачем не виконане та досі перебуває на виконанні (ВП № 41491803). Станом на день звернення до суду, відповідач жодним чином (навіть частково) не виконав визначеного рішенням суду грошового зобов'язання перед позивачем у розмірі 46 170,78 грн. Тому позивач вважає, що відповідачем допущено порушення грошового зобов'язання на суму 46 170,78 грн. за період з 29.12.2013 року по 28.12.2016 року, в зв'язку з чим звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення коштів за прострочення виконання зазначеного зобов'язання. Окрім того, позивач вважає, що внаслідок допущеного відповідачем порушення грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду та полягає у виплаті на користь позивача суми у розмірі 45 170,78 грн. і є невиконаним, він наділений правом стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за весь період невиконання рішення суду. Період прострочення відповідачем грошового зобов'язання станом на дату звернення до суду складає 1096 днів (з 29.12.2013 року по 28.12.2016 року). Так, відповідно до проведеного позивачем розрахунку загальна сума боргу становить 46 170,78 грн., 3% річних за період з 29.12.2013 року по 28.12.2016 року складає 4 159,09 грн. Втрати від інфляції за період з 29.12.2013 року по 28.12.2016 року становлять 45 839,33 грн. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити на його користь 45 839,33 грн. - інфляційні втрати за період прострочення грошового зобов'язання та 4 159,09 грн. - 3% вічних за період прострочення виконання зобов'язання, а всього - 49 998 грн. 42 коп. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача надійшла заява, відповідно до якої представник відповідача зазначає, що 19.02.2017 р. на рахунок позивача відповідачем в рахунок погашення боргу за рішенням суду було перераховано 46 170 грн., просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на норми ч. 4 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові /а.с. 110/. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи те, що нез'явлення позивача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у ній даних чи доказів. Врахувавши доводи позивача, вивчивши надані письмові докази у сукупності, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року, - позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 44 760, 80 грн., три відсотки річних у розмірі 952, 84 грн. та 457, 14 грн. судового збору, а всього - 46 170 (сорок шість тисяч сто сімдесят) грн. 78 коп. У решті позовних вимог - відмовлено /а.с.а.с. 13-15/. Зазначене рішення суду набрало законної сили 12.11.2013 року. Згідно з приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, доведеним та беззаперечним є факт боргового зобов'язання відповідача перед позивачем. 05.12.2013 року Солом'янським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-4455/13 з примусового виконання вказаного судового рішення /а.с.а.с. 16-17/. 15.01.2014 року старшим державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 41491803 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4455/13 та надано строк до 21.01.2014 року для добровільного виконання судового рішення /а.с. 18/. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов'язання, станом на 29.12.2016 року суму боргу за рішенням суду не повернув, чим допустив прострочення виконання грошового зобов'язання. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Як вбачається із постанови Верховного суду України від 01.10.2014 р., справа №6-113/цс14, даним судом була розглянута справа про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду та викладена правова позиція №113цс14, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Таким чином, оскільки відповідач на визначених умовах мав повернути позивачу суму боргу у розмірі 44 760,80 грн., дане зобов'язання зводиться до сплати грошей, тому є грошовим, в зв'язку з чим позивачем правомірно обрано спосіб захисту майнового права та інтересу відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Зокрема, ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року, є не скасованим, набрало законної сили. Факт виникнення зобов'язання щодо сплати грошей доведений в судовому засіданні, а тому є грошовим зобов'язанням за порушення якого настають наслідки передбачені вимогами вище наведеного закону. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо судове рішення про стягнення коштів з боржника фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. З урахуванням правової позиції та судової практики позивач має право на стягнення з відповідача грошових коштів, які б частково покривали втрати, які поніс позивач внаслідок невиконання зобов'язань відповідачем за договором позики. Позивачем розраховано втрати від інфляції та 3% річних за період з 29.12.2013 року по 28.12.2016 року на загальну суму боргу у розмірі 46 170,78 грн. Разом з тим, виходячи з аналізу ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні нарахування та три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування стягнутих коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Сума основного боргу згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року становить 44 760,80 грн. Аналізуючи практику застосування ст. 625 ЦК України у цивільному судочинстві Верховний Суд України зазначає, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення сум заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок 3% процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу помножена на кількість днів прострочення, множена на 3% ділена на 100, ділена на кількість днів у році. Сума індексу інфляції розраховується виходячи з щомісячних індексів інфляції, що становлять відповідний період, які потрібно перемножити між собою. Згідно наведеного позивачем розрахунку та періоду прострочення відповідачем грошового зобов'язання за рішенням суду ( з 29.12.2013 року по 28.12.2016 року), який складає 1096 днів, сума 3% річних та індексу інфляції за цей період від суми боргу за рішенням суду (44 760,80 грн.) становить - 49 278,11 грн. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена також спеціальна позовна давність в один рік, яка застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яка, в даному випадку, міститься в матеріалах справи і яку відповідач підтримав. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Зава представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Беручи до уваги наведені обставини, у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення суду, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції та 3 % річних за період з 29.12.2013 року по 28.12.2016 року, що становить 49 278 грн. 11 коп., а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial