Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.07.2018 року звернулася у суд з позовною заявою, в якій просить визнати протиправними та скасувати рішення Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 2491 від 25.06.2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON].», № 2645 від 31.08.2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4859 га гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Сколівського району Львівської області на території Славської селищної ради», № 660 від 03.11.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» та № 1139 від 31.08.2017 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Сколівського району Львівської області на території Славської селищної ради»; визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно за індексним номером 43681822 від 18.09.2015 року на земельну ділянку площею 0,4859 га, видане на ім'я відповідача [PERSON]; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку за індексним номером 24344737 від 11.09.2015 року. Ухвалою судді від 13.08.2018 року, після отримання судом інформації про місце проживання (перебування) відповідачів [PERSON], [PERSON], які не є підприємцями, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого засідання від 08.10.2018 року закрито підготовче засідання у справі та призначено її судовий розгляд по суті. Розгляд справи по суті відбувся у судовому засіданні 30.11.2018 року, з участю представників позивача та відповідачів. Позов обґрунтовано тим, що у власності батька позивача - [PERSON] перебував житловий будинок, розташований у [ADDRESS], та земельна ділянка площею 0,3260 га у [ADDRESS]» із цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: [NUMBER]. Крім того, рішенням Славської селищної ради Сколівського району Львівської області від 25.09.2014 року за № 2170 «Про розгляд заяви [PERSON].» батька позивача було внесено у список землекористувачів по селищній раді та закріплено за ним земельну ділянку пл. 0,09 га для обслуговування вищевказаного житлового будинку, а також земельну ділянку площею 0,41 га для ведення особистого селянського господарства. Батько позивача помер [INFO] року, після якого відкрилася спадщина, а його спадкоємці, серед котрих позивач та третя особа [PERSON], прийняли спадщину та отримали кожен відповідні свідоцтва про право на спадщину, згідно котрих до складу спадщини увійшли вищевказані належні спадкодавцеві на праві власності житловий будинок та земельна ділянка, розташовані у [ADDRESS], та по [ADDRESS]». Уже після смерті [PERSON], ставши співвласником вищевказаного житлового будинку, позивач звернулася до селищної ради із заявою у своїх інтересах та інтересах матері [PERSON] про передачу їм у власність земельної ділянки площею 0.09 га. для його обслуговування, котра була розглянута у встановленому порядку, а земельна ділянка, з урахуванням уточненої площі, їм передана. Разом з тим, позивач мала намір звернутися до селищної ради ще й із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,41 га для ведення особистого селянського господарства, котрою користувався її покійний батько, однак дізналася, що селищною радою така земельна ділянка оскаржуваними рішеннями надана у власність відповідачам у справі. Такі дії селищної ради позивач вважає протиправними, оскільки при передачі у власність вищевказаної земельної ділянки не був врахований її легітимний інтерес як спадкоємця, а також нею з'ясовано, що мали місце певні порушення норм законодавства при прийнятті рішень про надання відповідачам дозволу на розробку проектної документації із землеустрою, що, на її переконання, має наслідком й нечинність подальших рішень про затвердження такої проектної документації та передачі земельних ділянок відповідачам у власність. До таких порушень, позивач зокрема відносить відсутність у селищній раді розпорядження селищного голови про скликання 25.06.2015 року сесії селищної ради, на котрій приймалось рішення про надання дозволу відповідачеві [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою, а також неподання відповідачами при зверненні із заявами у селищну раду графічних матеріалів щодо місця розташування земельних ділянок, котрі вони мали намір отримати у власність. За таких перелічених вище обставин, позивач, із посиланням на положення ст. ст. 116-122 ЗК України, ст. ст. 3, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 15-16 та 1216 ЦК України, звернулася до суду із даним позовом в обраний нею спосіб захисту. Належно уповноважений представник позивача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2-12), надав пояснення, аналогічні наведеним у позові. Відповідач - Славська селищна рада Сколівського району Львівської області будучи завчасно та належно повідомленою про дату, час та місце судового засідання у справі, явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, подала на вимогу суду за вх. № ЕП-710 від 30.11.2018 року (а. с. 138-154) витребувані за клопотанням позивача документи. Належно уповноважена представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила повністю з підстав, що у викладені у письмовому відзиві від 07.09.2018 року за вх. № 4211 на позовну заяву (а. с. 82-86), просила у позові відмовити. Наведенні у зазначеному відзиві на позовну заяву заперечення полягають у тому, що земельні ділянки, котрі надані у власність відповідачам, не входили до складу спадщини після смерті [PERSON], так як право користування не може відноситись до майнових прав, що не припинилися у зв'язку із смертю особи. Крім того, позивач ніколи не зверталася до Славської селищної ради Сколівського району Львівської області із заявою про передачу їй у власність спірних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, а такі земельні ділянки за заявами відповідачів, які користуються ними, були передані селищною радою у межах наданих повноважень. У свою чергу, відсутність звернення позивача із відповідною заявою у селищну раду про передачу їй у власність земельної ділянки повністю спростовує твердження останньої про порушення її законних прав на таку земельну ділянку чи легітимного інтересу у її одержанні. Крім того, позивач ніколи не користувалася спірними земельними ділянками, селянського господарства не веде та проживає в іншій місцевості. За таких обставин, на переконання відповідачів підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], будучи завчасно та належно повідомленою про дату, час та місце судового засідання у справі, у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, письмових пояснень по суті спору не подала. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд, перевіряючи порушення прав, інтересів та обов'язків позивача цивільного характеру у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] року у м. Сколе Львівської області у віці 62 роки помер [PERSON] (а. с. 15), після смерті якого відкрилася спадщина. До складу прав та обов'язків спадкодавця [PERSON], котрі належали останньому і не припинилися внаслідок його смерті, належали право на житловий будинок, розташований у [ADDRESS], та право на земельну ділянку площею 0,3260 га у [ADDRESS]» із цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: [NUMBER] (а. с. 89). Такі права спадкодавця [PERSON] були успадковані його спадкоємцями за законом першої черги - позивачем та третьою особою у справі, після чого, з урахуванням припинення права відповідача [PERSON] на частку у житловому будинку (а. с. 17-19), позивач та третя особа у справі як мати та дочка покійного, стали співвласниками вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки у відповідних частинах (а. с. 20-22). У матеріалах справи наявна копія рішення Славської селищної ради Сколівського району Львівської області від 25.09.2014 року за № 2170 «Про розгляд заяви [PERSON].» (а. с. 16), згідно якого [PERSON] за життя було внесено у список землекористувачів по Славській селищній раді та закріплено за ним земельну ділянку пл. 0,09 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] смт. Славське Сколівського району Львівської області, а також земельну ділянку площею 0,41 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Натомість, з пояснень представника відповідачів та інших зібраних матеріалів справи, у тому числі і із змісту оскаржуваних рішень та затвердженої ними технічної документації, вбачається, що до прийняття такого рішення, зазначеною вище земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства користувався батько [PERSON] - [PERSON] (він-же батько відповідача [PERSON] та дід позивача і відповідача [PERSON].), нарівні з іншими його членами сім'ї. Як встановлено судом, [PERSON] за життя не звертався до Славської селищної ради Сколівського району Львівської області із заявами про передачу йому у власність вищевказаних земельних ділянок, відповідно, своїм правом на приватизацію таких у визначеному чинним ЗК України порядку не скористався, а земельні ділянки, спершу після смерті [PERSON], а потім і після смерті [PERSON], перейшли у запас Славської селищної ради Сколівського району Львівської області і перебували у власності територіальної громади. Враховуючи вищевикладене та погодившись із таким станом речей, позивач, яка діяла у своїх інтересах та інтересах матері [PERSON], 07.09.2017 року звернулася у Славську селищну раду Сколівського району Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо відведення земельної ділянки для обслуговування успадкованого ними після смерті [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] смт. Славське Сколівського району Львівської області (а. с. 87), на підставі котрої рішенням Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 1380 від 23.10.2017 року «Про виготовлення технічної документації земельної ділянки пл. 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]» (а. с. 88) відповідний дозвіл було надано, а у подальшому, технічну документацію затверджено із передачею земельної ділянки у власність. Судом встановлено й те, що позивач ані у своїх інтересах, ані в інтересах матері [PERSON] до Славської селищної ради Сколівського району Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у смт. Славське Сколівського району Львівської області по вул. І. Франка, у тому числі й тої, котра колись перебувала у користуванні [PERSON], а потім перебувала у користуванні їх покійного батька (чоловіка), не зверталася. Натомість, з відповідними заявами 11.06.2015 року та 06.10.2016 року відповідно звернулися відповідачі як користувачі земельними ділянками на момент звернення (а. с. 23, 139), яким оскаржуваними рішеннями Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 2491 від 25.06.2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON].» (а. с. 113) та № 660 від 03.11.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» (а. с. 114) такі дозволи були надані, а після виготовлення технічної документації із землеустрою, відповідачу [PERSON] оскаржуваним рішенням Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 2645 від 31.08.2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,4859 га гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Сколівського району Львівської області на території Славської селищної ради» (а. с. 35) було передано зазначену земельну ділянку у власність. У свою чергу, відповідачу [PERSON] оскаржуваним рішенням Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 1139 від 31.08.2017 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,0700 га гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Сколівського району Львівської області, на території Славської селищної ради» (а. с. 39) було передано зазначену земельну ділянку у власність. Наведені вище встановлені судом обставини, при відсутності першочергового, одночасного чи хоча б у подальшому звернення позивача, поряд із відповідачами, у Славську селищну раду Сколівського району Львівської області з приводу передачі їй у власність згаданої вище земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, повністю спростовують посилання позивача у поданому нею позові на порушення її законного інтересу, котрий полягає у легітимному прагненні до отримання у не заборонений законом спосіб для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, яка передана відповідачам. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що у той час, коли позивач упродовж тривалого часу лише прагнула отримати у власність земельну ділянку із комунальних земель сільськогосподарського призначення, не будучи при цьому її користувачем, відповідачі, будучи такими користувачами після смерті [PERSON] та [PERSON], поряд із своїм аналогічним прагненням, вживали реальних заходів для досягнення цієї мети. Тобто, «прагнення до того, що не заборонено законом» та «вжиття конкретних заходів до того, що не заборонено законом» не є тотожними поняттями і при відсутності реальних перешкод позивачу з боку відповідачів вжити конкретних заходів для користування земельною ділянкою і отримання її у власність, наприклад перешкод для звернення у селищну раду із відповідною заявою, не розгляду селищною радою такої заяви у визначені законом строки та порядку, або ж відмова селищної ради у задоволенні такого звернення позивача, не свідчить про порушення законного інтересу позивача. Відповідно до п. п. «а», «д» ч. 1 ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, організація землеустрою належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст відповідно. Відповідно до п. «34» ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин належить до виключної компетенції сільських, селищних та міських рад і такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради відповідно. Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у сфері регулювання земельних відносин детально регламентовані статтею 33 вказаного Закону. В силу ч. ч. 1, 6 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Одночасно у заяві передбачено обґрунтування бажаного місця розташування земельної ділянки, її орієнтовні розміри, а також долучення до неї графічних матеріалів та документів, що посвідчують досвід роботи у сільському господарстві. У свою чергу, норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені статтею 121 ЗК України, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.. Суд переконаний, що у даному, конкретному випадку, має місце звернення відповідачів із відповідними заявами на підставі ст. ст. 12, 118, 121-122 ЗК України про передачу їм у власність вільних земельних ділянок комунальної власності, котрими користувався [PERSON] (батько та дід відповідачів) і котрими, поряд із покійним [PERSON] користувалися та користуються надалі вони, для ведення ними особистого селянського господарства у визначених можливих розмірах, а Славська селищна рада Сколівського району Львівської області, розглянувши такі заяви обох відповідачів, у кожному випадку прийняла рішення у межах наданих їх дискреційних повноважень, на власний розсуд та на підставі ст. ст. 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Посилання позивача на відсутність розпорядження селищного голови про скликання відповідно до регламенту сесії Славської селищної ради Сколівського району Львівської області, на котрій було прийняте одне із оскаржуваних рішень, а саме рішення про надання дозволу відповідачу [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою, як і на відсутність при подачі відповідачами [PERSON] та [PERSON] заяв про передачу їм у власність земельних ділянок долучених графічних матеріалів із схематичним зображенням таких земельних ділянок, не заслуговують на увагу суду, так як зазначені обставини, навіть при умові їх доведеності у судовому засіданні, при наявній виготовленій у подальшому технічній документації із землеустрою її затвердженні, не спростовують прийняття селищною радою оскаржуваних рішень про передачу у власність земельних ділянок на підставі поданих виключно відповідачами заяв та у межах наданих дискреційних повноважень, а, основне, - не спростовують встановлених судом обставин справи про відсутність порушення права чи законного інтересу позивача. Крім того, оскаржувані рішення Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 2491 від 25.06.2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON].» та № 660 від 03.11.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», котрими відповідачам [PERSON] та [PERSON] були надані відповідні дозволи на виготовлення проектів землеустрою, після виготовлення останніми такої технічної документації, вичерпали свою дію (були реалізовані), у зв'язку з чим не можуть бути скасовані через їх припинення в силу виконання. Відповідно, перевірка судом факту надання відповідачами [PERSON] та [PERSON] при зверненні із заявами про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою графічних матеріалів чи довідок про досвід роботи у сільському господарстві, втрачає будь-який сенс. Таким чином, підстав для визнання протиправними та скасування рішень Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 2491 від 25.06.2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON].», № 2645 від 31.08.2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,4859 га гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Сколівського району Львівської області на території Славської селищної ради», № 660 від 03.11.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» та № 1139 від 31.08.2017 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,0700 га гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] Сколівського району Львівської області, на території Славської селищної ради», у суду немає і у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити. У свою чергу, відмова у позові у наведеній частині має наслідком відмову у позові і у решті позовних вимог, - про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 43681822 від 11.09.2015 року та про скасування Рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, індексний номер 24344737 від 11.09.2015 року, оскільки такі позовні вимоги є похідними. Одночасно, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідачів на користь позивача не підлягає до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed