Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.01.2019 року звернулась до суду з позовом, просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] кошти, внесені на поліпшення домоволодіння за адресою [ADDRESS] в сумі 244 002 гривні та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частку вартості вказаних поліпшень в розмірі 122 001 гривні. Позов мотивує тим, що з 02 жовтня 2006 року до 10 квітня 2009 року вона проживала однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, а 10.04.2019 року вони офіційно зареєстрували шлюб. Згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 лютого 2014 року шлюб між ними розірвано. 24.01.2018 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/338/15-ц встановлено факт проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 02.10.2006 року по 09 квітня 2009 року. В порядку поділу майна подружжя стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 122 001 грн. грошової компенсації вартості майна. 16 квітня 2018 року Апеляційний суду Сумської області скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про поділ майна, зазначивши при цьому, що суд порушив принцип диспозитивності та вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача половину вартості поліпшень домоволодіння за час спільного проживання подружжя в сумі 122001 грн., оскільки позивач просила лише про поділ спільного майна. У зв`язку з цим позивач, посилаючись на обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Сумської області, що набрало законної сили, просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності кошти, внесені на поліпшення домоволодіння за адресою [ADDRESS] в сумі 244 002 гривні та стягнути з відповідач на свою користь Ѕ частку вартості вказаних поліпшень в розмірі 122 001 гривні та судові витрати. Ухвалою суду від 08.02.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 01.04.2019 року. 28.02.2019 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю, зазначив, що він є неналежним відповідачем, оскільки 21.06.2018 р. він подарував житловий будинок за адресою [ADDRESS] , [PERSON] . Судове засідання 01.04.2019 року було відкладено на 20.06.2019 року у зв`язку з перебуванням головуючого на лікарняному. 20.06.2019 року судове засідання було відкладено на 10.09.2019 року у зв`язку з неявкою сторін. 10.09.2019 року та 21.10.2019 року судові засідання відкладалися у зв`язку з неявкою відповідача. В судовому засіданні 13.11.2019 року позивач підтримала позовні вимоги, відповідач до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Вивчивши докази у справі, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Встановлено, що з 02 жовтня 2006 року до 10 квітня 2009 року позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 10.04.2019 року вони офіційно зареєстрували шлюб. Згідно з рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 лютого 2014 року шлюб між ними розірвано. 24.01.2018 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/338/15-ц встановлено факт проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 02.10.2006 року по 09 квітня 2009 року. В порядку поділу майна подружжя стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 122 001 грн. грошової компенсації вартості майна (а.с.14, 21-26). 16 квітня 2018 року Апеляційний суд Сумської області скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про поділ майна, зазначивши при цьому, що суд порушив принцип диспозитивності та вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача половину вартості поліпшень домоволодіння за час спільного проживання подружжя в сумі 122001 грн., оскільки позивач просила лише про поділ спільного майна (а.с.16-20). Відповідно до ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/338/15-ц встановлено факт проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 02.10.2006 року по 09 квітня 2009 року. В цій частині вказане рішення залишено в силі судом апеляційної інстанції, отже, вказана обставина не підлягає доказуванню. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 16 квітня 2018 року встановлено, що як вбачається з висновку експертного дослідження, вартість поліпшень, проведених у домоволодінні становить 244 002 грн., що складає 20,47% ринкової вартості цього домоволодіння. А оскільки позивач має право на половину цих поліпшень, тобто на 10, 235%, що в розумінні ст. 62 СК України не є істотним збільшенням його вартості, місцевий суд обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання домоволодіння об`єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на певну частину домоволодіння, про що і просила позивач, звертаючись до суду з позовом. Проте, місцевий суд в порушення вимог ст. 13 ЦПК України, розглядаючи дану вимогу, необґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості цих поліпшень в сумі 122001 грн. Таких вимог позивач не заявляла (а.с.20). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поняття спільної сумісної власності наведено в ч. 1 ст. 368 ЦК України, згідно з якою це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Як зазначено в ч. 1ст. 61 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно вимог ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суд відхиляє як необгрунтовані доводи відповідача про те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки подарував цей будинок третій особі у справі - [PERSON] . При цьому суд враховує, що предметом позову є поліпшення, проведені у домоволодінні за час шлюбних відносин, у грошовому виразі, та позивач ставить питання про стягнення з відповідача вартості вказаних поліпшень, а отже, він є належним відповідачем у даній справі. Оскільки поліпшення, проведені у домоволодінні за час шлюбних відносин, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і це встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили, враховуючи вартість цих поліпшень, суд вважає, що позивач має право на Ѕ частку вартості вказаних поліпшень в розмірі 122 001 гривні. Враховуючи, що вказані поліпшення є невід`ємною частиною нерухомого майна, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частку вартості вказаних поліпшень в розмірі 122 001 гривня. Таким чином, позов підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved