Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 червня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності на жилий будинок. Уточнивши свої позовні вимоги, позивач остаточно просила визнати дійсним укладений між нею та відповідачем [PERSON] 14 червня 1977 року договір купівлі-продажу жилого будинку [NUMBER], розташованого в [ADDRESS], оскільки ними дотримані всі необхідні істотні умови, однак вона невзмозі нотаріально посвідчити вказану угоду, оскільки після укладення правочину продавець виїхала за межі району і де перебуває невідомо. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явились, надавши заяву про розгляд справи без позивача. Позов підтримали та просили його задовольнити. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, будучи повідомленою про виклик до суду шляхом публікації оголошення про її виклик в газеті «Одеські вісті» №64 від 25 липня 2015 року. Дослідивши позовну заяву позивача (первісну та уточнену), а також письмові докази, що є у справі, суд вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вирішуючи питання, якими процесуальними нормами слід керуватись при вирішенні виниклого спору, зокрема нормами Цивільного кодексу України в редакції 1963 року чи Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, суд виходить з положень п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, відповідно до якого норми цього кодексу застосовуються до відносин, які виникли після набрання ним чинності, а тому для вирішення вказаного спору суд застосовує норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але регулював спірні відносини на день їх виникнення. Судом встановлено, що 14 червня 1977 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбала у відповідача [PERSON] належний їй житловий будинок [NUMBER], розташований в [ADDRESS] На підтвердження вказаної угоди сторони (позивач та відповідач) у простій письмовій формі уклали угоду (розписку), домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатила продавцеві обумовлену вартість будинку в сумі 300 крб., а та, у свою чергу, прийняла плату та передала позивачеві будинок і документи на нього, які позивач прийняла. Отже, відповідно до ч.2 ст.4 ЦК України в ред.1963 року між сторонами внаслідок укладення угоди купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обов'язки. Укладений правочин, як підставу виникнення між сторонами відповідних цивільних прав та обов'язків, передбачає і п.1 ч.2 ст.11 ЦК України в редакції 2004 року. Відповідно до ст.41 ЦК України в ред.1963 року угодою є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Право власності в Україні набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод (правочинів). Стаття 224 ЦК України в ред.1963 року встановлювала, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність іншої сторони (покупцеві) майно, а покупець приймає його і сплачує певну грошову суму, обумовлену сторонами. Відповідно до ст.225 ЦК України в ред.1963 року право продажу майна належить його власнику. Належність спірного будинку відповідачу [PERSON] підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 15 вересня 1960 року, зареєстрованим у встановленому порядку в органу технічної інвентаризації. Отже, на підставі вказаних відомостей суд приходить до висновку про наявність у [PERSON], як у власника спірного житлового будинку, на момент укладення даного правочину права на його відчуження. Згідно зі ст.227 ЦК України в ред.1963 року договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Невиконання домовленості про нотаріальне посвідчення договору відповідно до ч.1 ст.47 ЦК України може бути підставою для визнання його недійсним. Проте, відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України в ред.1963 року, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.4 постанови №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (втратила чинність відповідно до постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року, але роз'яснювала спірні відносини на день їх виникнення та існування), вказав, що, у разі, коли така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Договір купівлі-продажу вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Судом встановлено, що сторони спірної угоди - продавець і покупець - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу спірного будинку, зокрема, позивач передала продавцеві грошові кошти в обумовленій сумі (300 радянських карбованців), які продавець прийняла, після чого передала позивачеві зазначений будинок, який позивач прийняла. Вказані обставини підтверджуються наявною у справі розпискою та свідчать про виконання сторонами даного правочину в межах взятих на себе зобов'язань. Окрім цього, доказом викладеного є також Акт обстеження матеріально-побутових умов від 30 березня 2015 року, складений уповноваженими особами Слобідської селищної ради Кодимського району, відповідно до якого позивач [PERSON] у спірному будинку постійно проживає з 1981 року і до цього часу, утримує будинок, доглядає за ним, сплачує необхідні податки, тобто володіє та користується ним як власник. Отже суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав їх справжній волі, ними були виконані всі його істотні умови, а його подальшому нотаріальному посвідченню перешкоджає обставина, яка не залежить від волі позивача, зокрема ухилення відповідачем [PERSON] від виконання взятих на себе за цією угодою зобов'язань, яка змінила місце свого проживання, про яке не повідомила позивача, виїхала за межі району, де постійно проживає. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна. Отже суд, встановивши законні підстави придбання позивачем вказаного жилого будинку приходить до висновку про можливість визнання за нею права власності на нього. На підставі викладеного,

Outcome: approved