Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач 11 липня 2017 року звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила. Уточнена позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 24.10.2016 року офіційно працевлаштована на посаду контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634, позивач трудову дисципліну не порушувала, жодних претензій з приводу роботи від керівництва не було. З 14.03.2017 року її від роботи відсторонила керівник Душина Л.А. без будь-якої підстави, і до сьогодні її не ознайомлено з наказом про відсторонення від роботи, ні з наказом про звільнення з посади, не повернута трудова книжка, а тому з цього періоду у позивача вимушені прогули. Позивач просила визнати відсторонення її з посади контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» - незаконним; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 764,67 грн. і стягнути середній заробіток до дня ухвалення рішення у справі. Ухвалою від 17 жовтня 2017 року замінено первісного відповідача - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» Філії Дніпропетровське обласне управління належним відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України». 11 вересня 2017 року,17 жовтня 2017 року, 20 листопада 2017 року судом постановлені ухвали про витребування доказів. 16 березня 2018 року представник відповідача Стаднік Н.О. заявила клопотання про закриття провадження у справі, оскільки позивачка не позбавлена можливості працювати відповідно до укладеного трудового договору, а відтак предмет спору за поданою позовною заявою відсутній. Разом з тим, суд відхиляє вказане клопотання, оскільки відсутні підстави для закриття провадження у справі. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суду пояснив, що своїми діями позивач унеможливлює роботу ТВБВ в звичайному режимі враховуючи, що на закріплене за позивачем робоче місце відповідач не має змоги прийняти нового співробітника, а позивач в свою чергу 14.03.2017 року залишила своє робоче місце та не з'являється на роботі по теперішній час без поважних причин та не виконує покладені на неї обов'язки, що підтверджується відповідними актами щодо невиходу на роботу без поважних причин. Враховуючи не виконання роботи покладеної на позивача посадовою інструкцією та відсутності її на робочому місці без пояснення причини, що підтверджують табелі робочого часу та акти невиходу на роботу без поважної причини у відповідача відсутні підстави для виплати заробітної плати. Крім того, АТ «Ощадбанк» дотримується вимог ст. 184 КЗпП України щодо заборони звільняти одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Згідно наказу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № 2691-к від 21 жовтня 2016 року [PERSON] призначено на посаду контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», з 24 жовтня 2016 року (а.с.44). [PERSON] виконувала покладені на неї обов'язки згідно посадової інструкції контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», затвердженого начальником філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» Малашенко Г.Ф.(а.с.62-64). У період з 02.03.2017 року по 13.03.2017 року [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності (а.с.121). Разом з тим, після виходу з лікарняного 14 березня 2017 року позивача не було допущено до робочого місця та виконання обов'язків контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», тобто відсторонено з посади без збереження заробітної плати, даних про її звільнення з роботи у матеріалах справи не міститься, як і наказу про відсторонення. Суд неодноразово витребував зазначені докази, однак відповідачем не було надано у встановленому законом порядку належні докази в підтвердження відсторонення з посади, або звільнення позивача за порушення трудової дисципліни, або з інших підстав. Як зазначила позивач, вона неодноразово письмово зверталася до відповідача за роз'ясненнями, телефонувала, зверталася до органів поліції з заявою про вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 172 КК України, відомості про кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР в порядку ст. 214 КПК України. Заяву про звільнення, чи згоду на переведення її на іншу роботу вона не надавала, унаслідок чого вважає, що з 14 березня 2017 року її незаконно відсторонено з посади контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», чим порушено її трудові права. Згідно наказу № 1928-к від 06 липня 2017 року Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» призначено [PERSON] на посаду контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», тимчасово на час відсутності основного працівника [PERSON], з 07 липня 2017 року по день фактичного виходу її на роботу (а.с.67). Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Отже, право громадян на працю забезпечується державою. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані Кодексом законів про працю України. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 31 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Натомість, доповідною запискою від 16.03.2017 року, складеною керуючою ТВБВ № 10003/0634 Душиною Л.А., повідомлено начальника філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» Малашенко Г.Ф., що контролер-касир ТВБВ № 10003/0634 [PERSON], яка працює з жовтня 2016 року, за час роботи неодноразово порушувала трудову дисципліну, недотримувалась правил внутрішнього трудового порядку, охорони праці і пожежної безпеки на робочому місці (куріння в приміщенні відділення банку), при цьому ігнорує зауваження керівника відділення. В судовому засіданні була допитана в якості свідка Душина Л.А., яка свідчила, що 14.03.2017 року позивач прийшла на роботу з лікарняного, однак листок непрацездатності не надала. Свідок її попередила, що палити на робочому місці заборонено, з роботи її не виганяла, від виконання обов'язків не відсторонювала, про відсутність на робочому місці без поважних причин складали відповідні акти та доповідну. 20.10.2017 року позивач прийшла і запитала коли їй вийти на роботу, оглянула своє робоче місце, посадову інструкцію, свідок стверджує, що до позивача не було застосовано жодного заходу стягнення за порушення трудової дисципліни. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON], мати позивача свідчила, що після лікарняного її донька прийшла на роботу віддати листок непрацездатності, де керуюча повідомила, що позивач більше працювати на підприємстві не буде. Наступного дня позивача знову не допустили до роботи на займаній посаді, викликали наряд поліції, Душина Л.А. повідомила, що допускати позивача до роботи не буде, оскільки вона порушує трудову дисципліну. Допитана в якості свідка [PERSON], яка також працює на підприємстві повідомила, що їй відомо про виклик поліції, не чула щоб позивача відсторонювали з посади, свідок бачила лікарняний, але за який період не знає. Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов'язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак, при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов'язків. Залежно від причин відсторонення заробітна плата на цей період не зберігається, хоч у деяких випадках виплачується допомога за рахунок коштів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або ж нараховується середній заробіток. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Стаття 46 КЗпП України передбачає правило, за яким працівник може бути відсторонений від роботи роботодавцем при появі його на роботі у нетверезому стані, стані наркотичного або токсичного сп'яніння; при відмові або ухиленні від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної безпеки, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з Табелю обліку використання робочого часу за 14.03.2017 року -вересень 2017 року (а.с.68-74) та актів про відсутність працівника на роботі (а.с.75-105) працівник [PERSON] була відсутня на робочому місці. Однак, вказані акти та доповідна записка не є належним та допустимим доказом, адже відповідачем жодних заходів стягнення проведено не було, крім складання вищезазначених актів. На питання суду стосовно допуску [PERSON] до робочого місця, представник відповідача повідомив, що це питання можливо вирішити. Проте, доказів на обґрунтування викладених у актах доводів про неналежне виконання позивачем своїх повноважень, що призвело до грубого порушення трудової дисциплини, суду не надано, зазначених порушень з вини позивача встановлено не було. Відсторонення позивача від посади на невизначений термін без будь-якої підстави порушує її трудові права, в тому числі встановлені договором, перешкоджає повноцінно виконувати повноваження контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк». Враховуючи, що [PERSON] відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, а даних про її звільнення з роботи у матеріалах справи не міститься, то і поновлювати позивача на роботі не має правових підстав. Натомість, з огляду на те, що відповідач грубо порушує право позивача на працю, позивач майже рік не працює на підприємстві, не виконує покладені на неї обов'язки, не отримує заробітну плату, при цьому позивач не звільнена, згідно наказу не відсторонена від роботи, суд приходить до висновку, що дане відсторонення (усунення) з посади контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» -слід визнати незаконним. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, дослідивши вищевказані норми та враховуючи обставини справи, для більш ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд вважає за можливе визначити такий спосіб захисту як зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» допустити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]) до роботи на посаді контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк». Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить с того, що відсторонивши [PERSON] від виконання обов'язків контролера-касира служби касових операцій ТВБВ III типу № 10003/0634 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк», відповідач не забезпечив її іншою роботою і не звільнив з роботи, у зв'язку з чим позивач перебував у вимушеному прогулі, тому на його користь слід стягнути середній заробіток. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). З п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. На підставі довідки від 04.12.2017 року, [PERSON], відповідно до вищезазначеної постанови КМУ розрахована середньогодинна заробітна плата яка складає 22,76 грн., яку суд бере до уваги при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.151). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2017 р. по день ухвалення рішення 21.03.2018 р. На час ухвалення судом рішення [PERSON] не працює 256 робочих днів, тому за вимушений прогул підлягає стягненню 46 307,50 грн. (2034,6 (годин) х 22,76(середньогодинна заробітна плата ). Нормами ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження доводи позову, порушено право позивача на працю, тому суд вважає, що позовні вимоги є законні, обґрунтовані та такими, що підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу немайнового характеру в розмірі 704,80 грн., та за позовну вимогу майнового характеру в розмірі 704,80 грн. про стягнення середнього заробітку, а разом 1409,60 грн., оскільки позивач при поданні позову звільнений від сплати судового збору у справі, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного і

Outcome: partial