Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] державна аграрна академія 26 липня 2017 року звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги. В поданій до суду позовній заяві позивач посилався на те, що [PERSON] державна аграрна академія є балансоутримувачем житлових будинків, в тому числі будинку № 1а по вулиці Г.Сковороди в м. Полтаві. Також позивач вказував, що відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі № 24 будинку по вул. Г.Сковороди, 1а в м. Полтаві, є власниками даного житла, але плату за надані послуги з утримання будинку т а прибудинкової території, комунальні послуги не сплачують. Просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за отримані послуги за період з 2006 року по 01 липня 2017 року в розмірі 53277,71 грн. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на ту обставину, що [PERSON] державна аграрна академіє не є належним позивачем у справі, лише з листопада 2016 року стала балансоутрмиаувачем житлового будинку, де проживають відповідачі, не є ні виробником, ні виконавцем створення або надання житлово-комунальних послуг. Також посилалася та те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] лише в липні 2014 року було укладено договір про надання послуг, до цього часу договірні відносини відсутні. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Сул, заслухавши пояснення представників, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали цивільної справи № 552/1428/16-ц, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачі відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 2001 року, виданого відділом приватизації житла Полтавського державного сільськогосподарського інституту є власниками квартири [ADDRESS], частки співвласників є визначеними, рівними, частка кожного в праві власності складає 1/5. Також встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрували своє постійне місце проживання за вказаною адресою. Позивач [PERSON] державна аграрна академіє є балансоутримувачем будинку по вулиці Сковороди, 1а в місті Полтаві. Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що даний факт не доведено позивачем в судовому засіданні, судом оцінюється критично. Як встановлено судом, згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 15 листопада 2016 року № 1368 за [PERSON] державною аграрною академією закріплено на праві господарського відання майно, зазначене у додатку до зазначеного наказу, в тому числі і будинок по вул. Сковороди, 1а в м. Полтаві. Також Міністерство освіти і науки України своїм листом від 15 грудня 2015 року № 1/11-18141 (аркуш 35 справи № 552/1428/16-ц) підтвердило, що будівлі, що знаходяться на балансі [PERSON] державної аграрної академії, в тому числі і будівля по вул. Сковороди, 1а в м. Полтаві, перебуває в сфері управління Міністерства освіти і науки України та закріплено за [PERSON] державною академією на праві господарського відання. Окрім того, саме відділом приватизації житла Полтавського державного сільськогосподарського інституту (в подальшому [PERSON] державна аграрна академія) в 2001 року було видано позивачам свідоцтво про право власності на житло квартиру № 24 в будинку по вул. Сковороди, 1а. Дана обставина свідчить про те, що ще в 2001 році відповідачі зверталися до позивача як балансоутримувача майна в відповідними заявами про приватизацію житлового фонду. Також встановлено, що за період 2006 року по липень 2017 року позивач [PERSON] державна аграрна академія, будучи баласоутримувачем будинку по вул. Сковороди, 1а, здійснювала нарахування для оплати позивачам за отримані послуги з опалення, водопостачання та утримання будинку, але плата за такі послуги вносилася лише частково, за вказаний період існує заборгованість в розмірі 53277,71 грн. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обовязок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України передбачено обовязок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. Виходячи зі змісту ст. 319 ЦК України, зокрема, п. 4 наведеної норми, набуття права власності на певне майно породжує виникнення не тільки прав, а й обов'язків щодо його належного утримання та експлуатації. За нормами ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Оскільки відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності, частки співвласників є рівними, суд приходить до висновку, що в силу норм ст. 360 ЦК України на кожного з них покладений обовязок відшкодувати плату за отримані послуги відповідно до їх часток в праві спільної часткової власності, а не лише у відповідача [PERSON], яка уклала відповідний договір в 2014 році. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] державної аграрної академії підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідачів заборгованості не в солідарному порядку, а відповідально до часток в праві спільної часткової власності, з кожного з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в розмірі по 10655,54 грн. (53277,71 грн. / 3). Посилання представника відповідача на відсутність між сторонами договірних відносин в період до 07 травня 2014 року, тобто до часу укладення між сторонами по справі письмових договорів, не заслуговує на увагу. Як встановлено судом та не оспорювалося представником відповідача в судовому засіданні, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками, мешканцями квартири [ADDRESS], відтак, отримували послуги з водопостачання, опалення та утримання будинку, користувалися ними, але в повному обсязі плату за них не вносили, з будь-якими іншими організаціями договори на отримання таких послуг не укладали. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до\~\~ 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» також передбачає, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений саме обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком відповідачів, як користувачів жилого приміщення та споживачів відповідних послуг, за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Як встановлено судом, хоча письмовий договір між сторонами за весь період з 2006 року по травень 2015 року укладено не було, але фактично послуги позивачем надавалися, а відповідачами відповідно отримувалися. Тому суд приходить до висновку, що між сторонами по справі фактично склалися правовідносини з надання послуг, при цьому надання позивачем неналежних послуг жодними доказами в справі не підтверджено, наданий розрахунок не спростовано. При цьому саме відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В та [PERSON], будучи співвласниками житлового приміщення, є належними споживачами послуг. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності не заслуговує на увагу. За нормами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Судом встановлено, що відповідачі в грудні 2006 року, червні, липні, серпні та грудні 2007 року, травні-жовтні, грудні 2008 року, січні листопаді 2009 року, травні-вересні 2013 року, червні 2014 року частково вносили плату за отримані послуги. Тим самим, сплачуючи кошти в рахунок боргу, відповідачі в силу норм ст. 264 ЦК України визнавали наявність заборгованості за комунальні послуги та перервали термін позовної давності. Окрім того, як встановлено судом, позивачем [PERSON] державною аграрною академією дотримано вимоги цивільного процесуального законодавства щодо звернення до суду попередньо з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідачів. За частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ за ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Подання особою заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України, перериває позовну давність (Ухвала ВССУ від 23 вересня 2015 року в справі N 6-18668св15). Враховуючи вказані обставини, посилання представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності та застосування судом наслідків спливу строків позовної давності є необґрунтованим. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 1600 грн. з кожного в рівних частках, по 320 грн.

Outcome: partial