Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 22966 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28 червня 2006 року відповідач [PERSON] позичив у неї 750 доларів США та 40 євро, які зобовязався повернути до 01 червня 2017 року. Однак, у встановлений договором строк відповідач не повернув вказані грошові кошти, у звязку із чим вважає, що станом на 01 червня 2017 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 22966 гривень, яка складається із: 19732 заборгованість у гривневому еквіваленті станом на 01 червня 2017 року, що відповідає 750 доларів США; 2973 гривень заборгованість у гривневому еквіваленті станом на 01 червня 2017 року, що відповідає 40 євро та 1896,21 гривень три проценти річних. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак, її представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірительки, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позовну заяву не подавав. За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно розписки від 28 червня 2006 року [PERSON] позичив у [PERSON] 750 доларів США та 40 євро, які зобовязався повернути до 06 липня 2006 року. Строк повернення боргу за взаємною згодою сторін було відтерміновано та погоджено сторонами кінцеву дату повернення боргу 01 червня 2017 року. Однак, всупереч умов укладеного договору відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув позику в установлений термін. За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Розрахунок наявної у відповідача станом на 01 червня 2017 року заборгованості виконаний позивачем наступним чином: (19732 гривень (гривневий еквівалент станом на 01 червня 2017 року, що відповідає 750 доларів США) + 1337,80 гривень (гривневий еквівалент станом на 01 червня 2017 року, що відповідає 40 євро) + 1896,21 гривень (3 проценти річних), що в загальній сумі становить 22966, 01 гривень. Суд критично оцінює наданий позивачем розрахунок заборгованості, з огляду на наступне. Згідно із частиною другою ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, з огляду на те, що відповідач [PERSON] зобовязався виконати свої зобовязання за розпискою та повернути грошові кошти до 01 червня 2017 року, а позивач заявив позовні вимоги про стягнення суми боргу та трьох процентів річних, які утворилися станом на 01 червня 2017 року, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача 3 процентів річних, оскільки станом на 01 червня 2017 року прострочення виконання грошового зобовязання не відбулося. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Згідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в гривневому еквіваленті станом на 01 червня 2017 року. Як убачається із викладеного на офіційному веб-порталі НБУ за веб-адресою https://bank.gov.ua/control/uk/curmetal/detail/currency?period=daily офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 01 червня 2017 року становить: 100 доларів США 2631,0335 гривень, 100 євро 2 952,2827 гривень. Таким чином, 750 доларів США станом на 01 червня 2017 року в еквіваленті за курсом НБУ становить 19732,50 гривень; 40 євро станом на 01 червня 2017 року в еквіваленті за курсом НБУ становить 1180,80 гривень. За вказаних обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 20913,30 гривень. Частиною 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 та ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування зазначених у позові обставин. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі 20913,30 гривень. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача . На підставі наведеного та

Outcome: partial