Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач 15.12.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], Київського міського БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду у Святошинському районі м. Києва, третя особа: Перша Київська Державна нотаріальна контора, про поновлення строку для прийняття спадщини, встановлення факту вступу в управління та володіння спадковим майном, виділення частки із майна в порядку спадкування за законом, визнання права власності на нерухоме майно, в порядку спадкування за законом та визнання заповіту частково недійсним. Позов обґрунтовано тим, що 13.03.2014 року позивач звернувся до Першої Київської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд та земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] після померлого [INFO] року [PERSON]. Проте, нотаріусом Першої київської Державної нотаріальної контори винесено постанову від 13.03.2014 року, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд та земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS], після померлого [INFO] року [PERSON], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ? частину житлового будинку та на земельну ділянку, а також з підстав пропущення 6-ти місячного строку для прийняття спадщини. В кінці березня 2014 року позивач дізнався про існування заповіту [PERSON], яким він заповів належну йому половину будинку в [ADDRESS] свому синові [PERSON]. Позивачем зазначено, що на його думку згаданий заповіт підлягає визнанню не дійсним у зв'язку з тим, що заповідач заповів [PERSON] належну йому половину будинку з відповідною йому частиною надвірних будівель і не врахував ту обставину, що йому не належить половина будинку з відповідною частиною надвірних будівель, добудованих у 1954 році. Позивач зокрема зазначає, що він та його батько [PERSON] мають право на спадкування за законом в першу чергу та бажають прийняти спадкове майно, яке входить до складу спадщини, де б воно не було і з чого б воно не складалось. Окрім того, позивачем зазначено, що законодавством України не надається ніякого значення тривалості періоду, який пройшов з дня закінчення строку для прийняття спадщини, що не виключає можливості одержання своєї частки спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, також і після спливу значної кількості часу. З огляду на згадані обставини, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 26.01.2016 року позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач - [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні 26.01.2016 року заперечували проти позову, зазначивши на його необґрунтованості та безпідставності, про що відобразили у письмових запереченнях (том 1, а.с. 61-63). Представники відповідачів - Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду у Святошинському районі м. Києва та Київського міського БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна у судове засідання 26.01.2016 року не з'явились, про причини неприбуття суд не повідомляли. Представник третьої особи - Першої Київської Державної нотаріальної контори в засідання суду не з'явився та направив лист у якому зазначив про можливість розгляду справи без участі їхнього представника (том 2, а.с. 16). Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. При цьому положення ч. 1 ст. 58 Конституції, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи). Згідно роз'яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Згідно положення статей 525, 527 Цивільного кодексу УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. (ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР) Відповідно до ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п. 124 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, у редакції, що була чинною на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 550 Цивільного кодексу УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Як вбачається із копії спадкової справи №289/2014 до майна померлого [INFO] року [PERSON], до Першої Київської Державної нотаріальної контори 13.03.2014 року звернувся позивач - [PERSON] із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом (том 1, а.с. 100). Разом з тим, нотаріусом Першої київської Державної нотаріальної контори винесено постанову від 13.03.2014 року, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд та земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS], після померлого [INFO] року [PERSON], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на ? частину житлового будинку та на земельну ділянку, а також з підстав пропущення 6-ти місячного строку для прийняття спадщини (том 1, а.с. 5). Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов'язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Разом з тим, судом встановлено, що позивачем - [PERSON], строк подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] пропущено без поважних причин. Звертаючись до суду із зазначеною позовною заявою, [PERSON], жодним чином не обґрунтовано причини пропуску строку для прийняття спадщини. Позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та не надано доказів, які свідчать про наявність для нього перешкод для подачі такої заяви. Із матеріалів справи вбачається, що єдиним спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та підтримував спадкове майно в належному стані, сплачував податки та інші платежі, був [PERSON], якому спадкодавець заповів належну йому половину будинку в [ADDRESS] (том 1, а.с. 119, 121), яку надано йому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво житлового будинку, яка належала йому на праві власності, посвідченого 3-ю Київською державною нотконторою 06.09.1950 р. №7928/1, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 05.05.1955 р., в книзі 62-19 за реєстровим №11868 (том 1, а.с. 134 - копія довідки БТІ). Окрім того, позивачем не надано суду жодних належних доказів, які б давали підстави для визнання недійсним заповіту [PERSON], яким він заповів належну йому половину будинку в [ADDRESS] своєму синові [PERSON]. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, в частині поновлення позивачу строку для прийняття спадщини та визнання заповіту частково не дійсним. Правовідносини між сторонами, пов'язані з виділом часток із майна в порядку спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, є похідними від наявності підстав для задоволення позову в частині поновлення позивачу строку для прийняття спадщини та визнання заповіту частково не дійсним, а оскільки суд відзначає відсутність передбачених законом підстав для задоволення цих вимог, то вимоги пов'язані з виділом часток із майна в порядку спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом не підлягають задоволенню також. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed