Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач 13 червня 2019 року в особі свого представника за довіреністю [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] діючого також в інтересах [PERSON] [INFO] , третя особа: управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м.\~Дніпрі ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.1-4), у якому посилаючись на викладені обставини просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням , а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2019р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач 08 серпня 2019 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на викладені обставини, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю., за реєстровим №7113 (а.с.12,13). Згідно довідки № 18833 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.12.2018 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] уповноважений власник, [PERSON] донька, [PERSON] син, [PERSON] - онука (а.с.14). Із наданих позивачем актів про не проживання вбачається, що [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , не проживають в квартирі [ADDRESS] тривалий час, а саме: [PERSON] починаючи з 30 грудня 2017 року, а малолітня з моменту народження, тобто з 19.01.2018 року (а.с.16,17,18). Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур повідомлено, що реєстрацію малолітньої [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , здійснено за зареєстрованою адресою місця проживання одного із батьків, в даному випадку батька (а.с.20). 15 січня 2019 року спеціалістом управління-служби у справах дітей Новокодацької районної у м.\~Дніпрі ради проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт (а.с.19), в якому зазначено, що дитина в квартирі не проживає, дитячі одяг, взуття та речі відсутні. Крім того, у відзиві який надав відповідач він вказує, що після пологів дружини він разом із родиною переїхав проживати до батьків дружини за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що дружина потребує сторонньої допомоги. Отже із цього можна зробити висновок, що відповідач підтверджує факт свого не проживання у спірній квартирі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16. Таким чином, вирішуючи даний спір встановивши, що відповідач з грудня 2017 року, у тому числі на момент набуття права власності позивачем на квартиру, і на момент звернення до суду з цим позовом у спірній квартирі як член сім`ї позивача не проживав, а так само малолітня дитина відповідача [PERSON] , [INFO] , не проживала у спірній квартирі з моменту народження, суд приходить до висновку, що вимоги позову є достатньо обґрунтованими та доведеними. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно до ст. 141 ЦПК України, суд враховую те, що позовні вимоги задоволено, у зв`язку із чим, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved