Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 вересня 2015 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що 26 січня 2015 року уклала з відповідачем договір довічного утримання, за умовами якого передала відповідачу у власність квартиру [ADDRESS], а відповідач зобовязалася забезпечувати її утриманням та доглядом. Вказувала, що відповідач свої обовязки за договором не виконує. Просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений між нею та відповідачем [PERSON] Просила також повернути сторони договору в первісний стан та припинити право власності [PERSON] на квартиру та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Тому суд, враховуючи наявність повторної неявки відповідача в судове засідання та відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи, вважає за можливе провести розгляд справи без участі осіб, які не зявилися. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, згідно якого позивач передала у власність відповідача [PERSON] квартиру № 39 в м. Полтаві по вулиці Шевченка, 102. Відповідач [PERSON] згідно договору зобовязалася надати позивачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування). При цьому за умовами договору за згодою сторін оцінка матеріального забезпечення складає 1200 грн., а догляд (опікування) включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами, надання медичної допомоги, будь-якої іншої допомоги, вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення всіма засобами домашнього вжитку, речами, літературою, тощо. Договір посвідчено державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори 26 січня 2015 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-50. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. За ст. 755 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини, на вимогу відчужувача договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду. Пунктом 5.1. договору довічного утримання його сторони передбачили, що договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] протягом терміну дії договору не виконувала в повному обсязі покладені на неї за договором обовязки. При цьому відповідач [PERSON], використовуючи на власний розсуд надані їй процесуальні права, жодні заперечення з приводу заявлених позовних вимог не надала, відсутні жодні докази, які б спростовували твердження позивача про неналежне виконання відповідачем покладених на неї обовязків. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконувала свої обовязки по договору, суд, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів та матеріалів, приходить до висновку, що договір довічного утримання від 26 січня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання відчужував набуває право власності на майно, яке ним було передане і має право вимагати його повернення. Позивач в поданій до суду позовній заяві просила суд повернути сторони в первісне положення. Тому суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 756 ЦК України припинити право власності [PERSON] на [ADDRESS], знявши заборону на відчуження квартири, та визнати за позивачем [PERSON] право власності на зазначену квартиру. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення за договором грошових коштів в розмірі 9600 грн. як не отриманої суми матеріальної допомоги, суд виходить з того, що укладеним між сторонами договором, визначено обовязок відповідача [PERSON] надавати позивачу [PERSON] матеріальну допомогу, розмір якої має складати 1200 грн. Проте умовами укладеного між сторонами договору не передбачено можливість грошової компенсації в результаті ненадання такої допомоги у разі розірвання договору. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення грошової суми в розмірі 9600 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів щодо заподіяння їй такої шкоди в результаті дій відповідача. Крім того, обовязок відповідача на відшкодування моральної шкоди не було передбачено умовами укладеного між сторонами договору. З цих підстав вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2085,20 грн. (1598 грн. щодо вимог майнового характеру про визнання права власності + 487,20 грн. щодо вимог немайнового характеру щодо розірвання договору).

Outcome: partial