Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач 20.08.2018 року звернулася до суду з позовною заявою про позбавлення відповідача батьківських прав. В обґрунтування позову зазначила, що відповідачі є батьками [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Малолітні діти проживають в родині позивача. Позивач займається їх вихованням, створює сприятливі умови для їх проживання, виховання і розвитку. Відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов'язків щодо малолітніх дітей, не цікавляться їх долею і станом здоров'я, не надають матеріальної допомоги на утримання, ведуть аморальний спосіб життя, вживають наркотичні речовини, не працюють, часто змінюють місця тимчасового проживання, не мають засобів для існування. Просить суд позбавити відповідачів батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], а також стягнути з відповідачів аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх доходів заробітку на користь особи, яка буде виховувати дитину. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що свої вимоги підтримує в повному обсязі, а також про згоду на ухвалення судом заочного рішення. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомили. Представник третьої особи в судове зсідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] і [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 04.10.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 04.11.2016 р. Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Батьками [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] є [PERSON] і [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 28.05.2009 р. виконкомом Гірницької міської ради м.Селидове Донецької області, свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 09.11.2016 року Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. З довідки Гірницької міської ради м.Селидове Донецької області виданої 23.04.2018 року за №216 вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із онуком [PERSON], [INFO], і онукою [PERSON], [INFO], батьком [PERSON], [INFO], і матір'ю [PERSON], [INFO]. Також, дана обставина підтверджується наданим суду актом №203, складеним 23.04.2018 року депутатом Гірницької міської ради, за участю свідків [PERSON] і [PERSON] Те що вихованням [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], займається їх бабуся - позивач [PERSON], підтверджується наданими суду характеристикою Гірницької ЗОШ І-ІІ ступенів №18 і характеристикою дитячого навчального закладу №26 «Рябінка» . Також, характеристики містять інформацію, що батьки не приділяють дітям уваги, не відвідують навчальний та дитячий заклади, не цікавляться їх вихованням і навчанням. З акту обстеження умов проживання, складеного 25.04.2018 року начальником служби у справах дітей Селидівської міської ради [PERSON], головним спеціалістом служби у справах дітей Селидівської міської ради [PERSON] вбачається, що за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], умови проживання створені належні, санітарно гігієнічні умови відповідають встановленим нормам, є окрема кімната та необхідні для навчання та розвитку предмети, стосунки в сім'ї доброзичливі. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положення частини першої статті 165 СК України визначають, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 2 статті 157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до статті 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно п. 15 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі без поважних причин не приймає участі в вихованні та утриманні дітей [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Відповідно до частини першої статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визнає, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов'язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв'язку між батьками й дитиною (кровний зв'язок між батьками та дитиною або зв'язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами першою та другою Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до висновку виконавчого комітету Гірницької міської ради №17/02-34 від 14.05.2018 р., рішенням комісії визнано, що батьки малолітніх дітей ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], а саме: не цікавляться їх долею та станом здоров'я, не надають матеріальної допомоги на утримання, не приймають участі у вихованні, вони ведуть аморальний спосіб життя, вживають наркотичні засоби, не працюють, часто змінюють місця тимчасового проживання, не мають засобів для існування, орган опіки та піклування - виконавчий комітет Гірницької міської ради дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], відносно неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], доцільне та відповідатиме їх інтересам. Таким чином, суд приходить до висновку, що у даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких [PERSON] і [PERSON] можуть бути позбавлені батьківських прав відносно [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], і це не буде суперечити статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1, 9 Конвенції про права дитини. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачів аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 СК України, відповідач зобов'язаний матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття, і згідно ч. 2 ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав не звільняє його від цього обов'язку. Позивачем не конкретизовано особу, на користь якої слід стягнути аліменти, не вказані її данні, опікун дитині не призначений. На думку суду це унеможливлює виконання судового рішення в цій частині в подальшому, оскільки згідно вимог ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються, зокрема, прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів задоволенню не підлягають. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, станом на 1 січня 2017 року встановлено у розмірі 1762 грн. Відповідно до вимог п.п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Виходячи з вимог ч 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави належить стягнути судові витрати у розмірі 704,80 грн. в рівних частках, тобто у розмірі 352,40 грн. з кожного.

Outcome: partial