Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач 24.01.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] , згідно якого просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 39 525 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.08.2017 року між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості про поставку резервуару для зберігання паливно-мастильних матеріалів. На виконання цих домовленостей позивача 14.08.2017 року перерахував відповідачу кошти у сумі 39 525 грн. Відповідач резервуар не доставив, чим свою частину домовленості не виконав. 09.04.2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, яка також була проігнорована. Отримана відповідачем сума вважається такою, що отримана безпідставно, адже жодного договору між сторонами не укладалося. Ухвалою суду від 29.01.2020 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 10.03.2020 року. У судове засідання 10.03.2020 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 06.04.2020 року. У судове засідання 06.04.2020 року, у зв`язку з неявкою сторін та запровадження на території України карантинних заходів, розгляд справи відкладено на 15.06.2020 року. У судове засідання 15.06.2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Матеріали справи містять заяву [PERSON] про розгляд справи за його відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за відсутності заперечень позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 23.12.2016 року було проведено державну реєстрацію фізичної особи - підприємця [PERSON] з видами діяльності, зокрема, оптова торгівля машинами й устаткуванням для добувної промисловості та будівництва. 14.08.2017 року [PERSON] перерахував ФОП [PERSON] грошові кошти у сумі 39525 грн. на р/р [NUMBER] в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805, що підтверджується квитанцією (а.с.5). 09.04.2019 року [PERSON] направив на адресу ФОП [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів, в якій зазначив, що на виконання їх домовленості від 14.08.2017 року про поставку резервуару для зберігання паливно-мастильних матеріалів, він перевів 14.08.2017 року на ім`я відповідача 39525 грн., після чого останній мав поставити обумовлений резервуар протягом п`яти днів, однак до дати претензії резервуар не поставив. В зв`язку з чим, [PERSON] вимагав від ФОП [PERSON] повернення отриманих коштів в сумі 39525 грн., протягом семи днів з дня отримання вимоги. Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень наведених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15 та узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 752/13368/15-ц, висновки у яких, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд має враховувати при застосуванні і виборі норм права до спірних правовідносин. На переконання суду, позивачем доведено, що правова підстава щодо отримання коштів між сторонами не виникла, жодного договору між сторонами не укладалось, а тому оспорювана сума є отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що за подання даного позову Позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 21.01.2020 року на зазначену суму. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам на суму 840,80 грн.

Outcome: approved