Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач 14.08.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 31.08.2012 року у розмірі 29125,11 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 31.08.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 14300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти. Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 29125,11 грн. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» були задоволені Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року. В результаті задоволення заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення, справу була призначена до розгляду у судовому засіданні на 04.06.2019 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити. Кондарьєв В.В . заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що він сплатив ще 6726,31 грн., проте дана сума не ввійшла до розрахунку банку, з чим погодилась і представник банку. Заперечення відповідача, викладені в заяві про перегляд заочного рішення ґрунтуються на тому, що позивачем пропущений строк на звернення до суду з позовом, оскільки незрозумілим є дата останнього платежу (без використання Банком права на списання коштів з рахунків), яке не може слугувати аргументом на переривання строків позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 31.08.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 14300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк. Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» базова відсоткова ставка в місяць складає 3%, а згідно тарифу «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базова відсоткова ставка в місяць складає 2,5%. З наданих до позову документів вбачається, що Позивач має Банківську ліцензію за № 22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність» та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Позивач виконав вимоги укладеного між ним та відповідачем договору та надав Відповідачу кредитні кошти, які в цьому договорі зазначені. [PERSON] зазначає, що в Анкеті-заяві міститься підпис невстановленої особи, при тому що відповідач не заперечує факт отримання кредитної картки та відкриття кредитної лінії, постійне користування картою. Більше того, відповідачем не заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення факту того, що Анкету було підписано іншою особою. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов`язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини кредиту кредитор має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань кредитного договору № б/н від 31.08.2012 року у [PERSON] виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої згідно розрахунку банку становить 29125.11 грн. Проте, відповідач вказав та позивач погодився з тим, що за час розгляду справи судом відповідачем було сплачено заборгованість у розмірі 6726,31 грн. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з положеннями статей 530, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. На підставі вищенаведеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам кредитного договору та ст.1050 ЦК України за вирахуванням сплаченої суми в період розгляду справи у розмірі 6726,31 грн. Щодо строку позовної давності варто відзначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. [PERSON] зазначає, що з розрахунку банку не зрозуміло коли кошти вносив відповідач, а коли було автоматичне списання коштів з його картки. Проте, с таким твердженням відповідача не можливо погодитися, з огляду на те, що з довідки щодо руху коштів по картковому рахунку [PERSON] (а.с.93-94) вбачається розрізнення операцій за найменуваннями та поповнення карти готівкою у відділенню «Южное ГРУ» №80 на суму 2000 грн. відбулося 12.07.2018 року. Відповідний позов було подано представником ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду 14.08.2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку є обґрунтованими частково, зважаючи на вирахування суми, що не ввійшла до розрахунку банку, а саме 29125,11 грн. - 6726,31 = 22398,69 грн., що і підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Також внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору, позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 08.08.2018 року, на зазначену суму. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про списання з його рахунку суми судового збору банком, адже вони не підтверджені належними доказами. Витяг (а.с.67) не відповідає вимогам ч. 5 ст. 95 ЦПК України, згідно якої учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Outcome: partial