Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач 24.02.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, визнання частково недійсним заповіту, договору дарування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 1996 року по теперішній час проживає у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що він тривалий час добросовісно володіє чужим майном, частково за свої кошти побудував спірний будинок, а саме частину будинку з другим поверхом, площею 57,1 кв.м. і продовжує відкрито, безперервно володіти вищевказаним будинком, посилаючись на ст.344 ЦК, просить визнати за ним право власності на частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 57,1 кв.м., яка складається з: приміщення №7 - житлова,площа 12,9 кв.м.,приміщення №6-кухня, площею 9,8 кв.м., приміщення №9-житлова, площа 14,4 кв.м., приміщення №10-житлова площа 13,2 кв.м., приміщення №8-санвузол, площею 4,8 кв.м. Окрім того, позивач, стверджує, що попереднім власником [PERSON] 12.11.1999 року було складено заповіт на ім` я [PERSON], і лише із позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, йому стало відомо, що 30.08.2005 року [PERSON] склала інший заповіт на імя [PERSON], а згодом 20.09.2005 року [PERSON] подарувала відповідачу спірний будинок зі всіма спорудами, проте, як зазначає позивач, перед укладанням вищевказаних правочинів перебувала у важкому постійному, психічному, фізичному стані, тож позивач просить суд: визнати частково недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] в частині розпорядження [PERSON] частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 57,1 кв.м., яка складається з: приміщення №7 - житлова,площа 12,9 кв.м.,приміщення №6-кухня, площею 9,8 кв.м., приміщення №9-житлова, площа 14,4 кв.м., приміщення №10-житлова площа 13,2 кв.м., приміщення №8-санвузол, площею 4,8 кв.м.; визнати частково недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині відчуження [PERSON] частини житлового будинку,розташованого по [ADDRESS], загальною площею 57,1 кв.м., яка складається з: приміщення №7 - житлова,площа 12,9 кв.м.,приміщення №6-кухня, площею 9,8 кв.м., приміщення №9-житлова, площа 14,4 кв.м., приміщення №10-житлова площа 13,2 кв.м., приміщення №8-санвузол, площею 4,8 кв.м., судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.11.1999 року [PERSON] склала заповіт на ім'я [PERSON], у відповідності до якого все своє майно заповідала [PERSON] (а.с.10). Проте, як стверджує позивач після смерті [PERSON] з позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, йому стало відомо, що [PERSON] 30.08.2005 року склала інший заповіт, яким все своє майно заповідала [PERSON] 20 вересня 2005 року приватним нотаріусом Щукіною Л.С. посвідчений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок з господарчими спорудами під [ADDRESS], що складається в цілому з житлового будинку на плані зазначеного під літ «А», житловою площею 58,9 кв.м., загальною площею 111,8 кв.м., та господарчих споруд під літ «Б», «В»,»Д» - сараїв, «Г»-підвалу, «Є»-вбиральні, №2,4-6 - споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 481 кв.м. (а.с.12). На підставі вищезгаданого договору дарування, [PERSON] 07.11.2008р. зареєстрував своє право власності на житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.13). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.11). Позивач у своєму позові вказує, що він тривалий час добросовісно володів майном, спірний будинок був побудований частково за кошти позивача, а саме частина будинку з другим поверхом, площею 57,1 кв.м., починаючи з 1998-2015 р.р. вважав себе власником частини спірного будинку, не знав, що в цей період вказана частина будинку була оформлена, як єдиний житловий будинок за [PERSON], а в подальшому стала власністю [PERSON], тобто позивач не знав, що володіє чужим майном. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. відповідно до частини першоїстатті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшому сумніву щодо правомірності набуття майна. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування від 22 листопада 1951 року була власником житлового будинку [ADDRESS], яке зареєстровано 03 січня 1999 році в Білгород-Дністровському міжміському БТІ №953. На підставі рішення виконкому №495 від 21.04.1994 року та проекту забудови, виданого відділом головного архітектора у квітні 1994 року, актом від 18 січня 1999 року про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку прибудову було введено в експлуатацію на ім'я [PERSON] одноособово.(а.с.63) [PERSON] з 1951 року була єдиним законним власником спірного майна, яким володіла, користувалася, розпоряджалася на власний розсуд з 07.11.2008р. власником спірного майна та по цей час є [PERSON] Проте [PERSON] все своє життя по день смерті [INFO] проживала та користувалася спірним будинком про що також не заперечується позивачем. Таким чином спірне майно ніколи не вибувало з володіння власників. Суд вважає неспроможними посилення позивача, на ту обставину, що спірний будинок був побудований частково за кошти [PERSON], оскільки вимоги ст.344 ЦК України на ці правовідношення не поширюються. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову в частині визнання права власності на частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 57,1 кв.м., за набувальною давністю, оскільки позивачем не доведено факту добросовісного заволодіння чужим майном та відкритого їм користування протягом десяти років. Також суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо визнання частково недійсними заповіту укладеного 30.08.2005р. [PERSON] на належне їй майно на ім'я [PERSON] та договору дарування, укладеного 20.09.2005р. [PERSON] на користь [PERSON] з підстав ст..225 ЦК України з наступних підстав. За змістом ст.225 ЦК України, зокрема, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (аба) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.07.2015р. при розгляді справи №2-2500/11 за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту та договору дарування недійсним, встановлено, що в момент складання заповіту від 30.08.2005р. і договору дарування, укладеного 20.09.2005р. в силу свого психічного стану здоров'я, віку і розвитку [PERSON] 1924 р.н., могла правильно розуміти і усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки і могла керувати ними . Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. Таким чином, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.07.2015р. встановлено, що [PERSON] під час укладання заповіту від 30.08.2005р. і договору дарування від 20.09.2005р. в силу свого психічного стану здоров'я, віку і розвитку [PERSON] 1924 р.н., могла правильно розуміти і усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки і могла керувати ними, та у відповідності до статті 61 ЦПК України це є обставиною, яка не підлягає доказуванню. Таким чином, оскільки в момент складання заповіту і договору дарування в 2005 році, в силу свого психічного стану здоров'я, віку і розвитку, [PERSON], 1924 р.н., могла правильно розуміти і усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки і могла керувати ними, та позивач обґрунтовуючи позовні вимоги в частині скасування договору дарування та заповіту посилається саме на цю обставину, а саме ст..225 ЦК України, розлад психічного стану [PERSON] та те, що вона при укладанні спірних правочинів не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними,враховуючи те, що психічних стан [PERSON], встановлений рішенням суду яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи, отже позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed