Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.05.2019 р. звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2018 р. Зі слів продавця квартири, [PERSON] , як вказує позивач, вона дізналася, що там раніше проживала і була зареєстрована його племінниця - [PERSON] , [INFO] . На момент продажу квартири та станом на сьогоднішній день, відповідач у квартирі не проживає. Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , підтверджується Актом від 15.05.2019 р., затвердженим ЖЕД № 905. Позивач посилається на те, що відповідач після придбання позивачем квартири, у ній ніколи не проживала. При цьому, відповідач не є членом сім`ї позивача, є сторонньою для позивача особою, не підтримує ніяких зв`язків з позивачем, а тому жодних підстав проживати чи бути зареєстрованою у квартирі позивача у відповідача немає. Враховуючи наведені обставини, а також те, що після купівлі квартири відповідач ніколи не проживала у вказаній квартирі, її особистих речей у квартирі немає, вона не є членом сім`ї позивача, не сплачує жодних платежів з житлово-комунальних послуг та не приймає участі в поточному ремонті квартири, її місце проживання не відоме, тому позивач вважає, що вона втратила право на користування цим житлом. Наявність реєстрації в квартирі відповідача, яка в ній не проживає, очевидно тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.05.2019 р., зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 30.05.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. 28.01.2020 р. до суду від представника позивача надійшло клопотання, відповідно до якого представник підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити та визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , проти заочного розгляду справи представник позивача не заперечує, а справу просить розглянути за відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача у поданому до суду клопотанні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1256. Право власності позивача на квартиру [ADDRESS] , також підтверджується інформаційною довідкою №197776653 від 27.01.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №3372450 від 29.05.2019 р., за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , - з 10.10.2002 р. по теперішній час. Позивач просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач після придбання позивачем квартири, у ній ніколи не проживала. При цьому, відповідач не є членом сім`ї позивача, є сторонньою для позивача особою, не підтримує ніяких зв`язків з позивачем, а тому жодних підстав проживати чи бути зареєстрованою у квартирі позивача у відповідача немає. Наявність реєстрації в квартирі відповідача, яка в ній не проживає, очевидно тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг та перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 28.11.2018 р . відповідно до договору купівлі-продажу квартири, придбала у гр. [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання відповідача у даній квартирі є зареєстрованим з 10.10.2002 р., тобто до набуття позивачем квартири у власність. Згідно даних свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, гр. [PERSON] помер [INFO] . Відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки реєстрація її місця проживання у квартирі відбулась за довго до придбання квартири позивачем. Відповідач не несе витрат по утриманню житла, будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Факт не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.05.2019 р., підписаним мешканцями будинку [ADDRESS] , майстром тех. дільниці, посвідченого печаткою і підписом начальника ЖЕД №905 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з`явилася, відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень/ в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, враховуючи наявність достатніх доказів не проживання відповідача [PERSON] у кв. [ADDRESS] , суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved