Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

позивач [PERSON] 14.09.2020 р. звернулась в суд із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: відповідач [PERSON] (її колишній чоловік), їх сини [PERSON] , [PERSON] та вона. Дана квартира є не приватизована. Відповідач [PERSON] , хоча і є зареєстрованим у вказаній квартирі, проте від початку 2019 року у такій не проживає, житлово-комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться. Натомість, вона змушена нести вказані витрати, позбавлена можливості оформити субсидію. Із врахуванням того, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР строк, його місцезнаходження не відоме, він не оплачує житлово-комунальних послуг, йому не чиняться перешкоди у проживанні в даній квартирі, вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування квартирою. Ухвалою від 29.09.2020 р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась, 02.11.2020 р. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує, просить такий задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень сторони позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 71 ЖК УРСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до\~ст.72 ЖК УРСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей\~71,\~72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ст.89 ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені\~ст.71 ЖК України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира [ADDRESS] 29.03.1993 р. була надана для проживання [PERSON] та її сину [PERSON] . Основний квартиронаймач даної квартири [PERSON] померла [INFO] (а.с.7,12). Згідно із довідкою ЛКП «Житловик-С» №1914 від 17.08.2020 р., у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28.09.2018 р. у справі №464/3423/18 шлюб між ними розірвано (а.с.13). Відповідно до актів комісії ЛКП «Житловик-С» від 07.02.2020 р., 26.06.2020 р., 14.07.2020 р. та 10.08.2020 р., зі слів сусідів, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вищевказаною адресою, але у квартирі не проживає (а.с. 8, 9, 10, 11). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування нею, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення йому перешкод у користуванні такою, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є підставними та обґрунтованими, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved