Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

позивач 31.08.2017 р. звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги у жовтні 2017 року, та просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики, що оформлений письмовою розпискою від 04.06.2016 р., посилаючись на порушення відповідачами його умов, оскільки останні зобовязувались до 04.06.2017 р. повернути позивачу 1200 доларів США та сплачувати проценти у розмірі 120 доларів США щомісячно. Враховуючи те, що у зазначений час відповідачі не повернули грошові кошти та не сплатили відсотки за користування ними, позивач просить стягнути солідарно з них 30612 грн. основного боргу, що еквівалентно 1200 доларам США за курсом НБУ станом на 29.08.2017 р., а також 35714 грн. відсотків та 663 грн.26 коп. судового збору. Ухвалою суду від 04.10.2017 року було відкрито провадження у даній справі. В звязку з неявкою всіх учасників справи у судові засідання 08.11.2017 р., 13.12.2017 та 31.01.2018 р., розгляд справи було відкладено. У звязку зі змінами до ЦПК України, які набули чинності 15.12.2017 р., ухвалою від 31.01.2018 р. відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 274 ЦПК України, було призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, встановлено відповідачам строк до 20 лютого 2018 року, але не менше пятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву (заперечення проти позову), слухання по справі було відкладено на 05 березня 2018 року для підготовки учасників процесу до розгляду справи. Позивач та його представник, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи в їх відсутності за наявними у справі у матеріалах справи доказами, надавши згоду на заочний розгляд справи. Відповідачі 05.03.2018 р. у судове засідання повторно не з'явились, відзиву на позовну заяву (заперечення проти позову) не надали, від отримання судової повістки відмовились не з'явившись до органів пошти за її отриманням, про що свідчать довідки поштового відділення про причини невручення судових повісток: за закінченням терміну зберігання. Відповідно до\~ч.9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Згідно з\~ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача повідомленого належним чином,без поважних причин або без повідомлення причин, за відсутності у справі поданого ним відзиву, і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів (ухвалює заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з оригіналом розписки від 04.06.2016 року, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], отримали в борг грошові кошти у сумі 1200 доларів США від [PERSON]. Щомісячно 5-го числа зобовязувались виплачувати відсотки у сумі 120 доларів США, а основну суму 1200 доларів США зобовязувались повернути через 12 місяців (04.06.2017 р.), а.с.15-16. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням\~\~умов,\~\~визначених\~\~змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р.(№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. (№6-50цс16). Як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При цьому, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні висновки. Таким чином, враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. За таких обставин, досліджуючи розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобовязань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Враховуючи, що відповідачами не виконано зобовязань щодо повернення отриманих грошових коштів за розпискою у встановленій у ній строк (04.06.2017 р.), позивач просить стягнути з них солідарно 1200 доларів США, що в еквіваленті на день подачі позову за курсом НБУ станом на 29.08.2017 р. складає 30612 грн. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків у сумі 35714 грн. за користування грошовими коштами, визначеними в розписці як сума 120 доларів США на місяць, суд зазначає наступне. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу (див. правову позицію, сформовану Верховним Судом України у Постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14). З огляду на вищевикладене, у задоволенні позову в частині стягнення відсотків слід відмовити. Таким чином, оскільки відповідачами не виконано зобовязань щодо повернення отриманих грошових коштів за розпискою у встановленій у ній строк (04.06.2017 р.), з них необхідно стягнути солідарно 1200 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 29.08.2017 р. складає 30612 грн.. У відповідності до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню (згідно розміру задоволених вимог) понесені останнім судові витрати, у виді сплаченого судового збору, виходячи з мінімальної ставки, встановленої для його сплати у 2017 році в сумі 640 грн., а саме по 320 грн. судового збору з кожного. На підставі викладеного, ст. ст. 15,16, 509, 525, 526, 530, 533, 610, 625, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial