Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач 19.12.2016 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, вказуючи на те, що [PERSON] позичив у нього гроші в сумі 15\~000, 00 доларів США обіцяючи повернути їх протягом трьох місяців, про що відповідач власноруч написав розписку. Останній до цього часу борг не повернув, а тому просить стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 405\~405, 00 грн., 3% річних за період з 01.12.2016 року по 16.12.2016 року в розмірі 533, 12 грн., та по 33, 32 грн. щоденно по день розгляду справи судом, а також судові витрати за подачу позову. Представник позивача за довіреністю [PERSON] надала до суду заяву, згідно якої просить суд розглядати справу без її участі, наполягає на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначене на 05.01.2017 року та 13.02.2017 року не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. В письмовій заяві не заперечив проти наявності боргу, але просив застосувати до вимог позовну давність. \~Оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. \~Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дані відносини відносяться до цивільних правовідносин і регулюються нормами цивільного законодавства, предметом спору являється право на стягнення боргу в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] 15 000,00 доларів США, які зобовязався повернути без вказання строку, про що написав розписку (а.с. 2). Відповідач вчасно борг не повернув, у звязку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Між сторонами склались договірні відносини. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з зазначеної норми права, розписка, яку надав Антонов [PERSON] [PERSON] є належним доказом у підтвердження договору позики. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовий доказ розписка не може бути спростований поясненнями свідків. Як вказано у правовій позиції, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як зазначено в ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Суд приходить до висновку, що строк позовної давності не пропущено, адже відповідно до п. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Лист з вимогою відповідачу був направлений 21.11.2016 року (а.с. 4), а отже про порушення свого права позивач довідався з 01.12.2016 року. Відповідно до вимог п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, суд визначає до стягнення з відповідача 405 405, 00 грн. боргу, виходячи з валютного курсу долара США станом на момент подачі позову (15 000 х 27, 027). Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суд визначає до стягнення з відповідача 533, 12 грн. 3% річних та заборгованість в сумі 1 466, 08 грн. з моменту отримання вимоги відповідачем та по день розгляду справи судом (33, 32 грн. х 44 дні). На підставі вимог\~ст. 88 ЦПК України\~судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved