Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Нестеренка М.М. звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , мотивуючи його тим що згідно свідоцтва про право на спадщину від 25.02.2020 позивачу на праві особистої приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований [PERSON] , який в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає, хоча не проживає в житловому будинку з 15.03.2013 по даний час, домовленостей про проживання відповідача в будинку немає. Оскільки відповідач зареєстрований у житловому будинку, позивач не має можливості використовувати в повній мірі своє право на належне використання житлового будинку, не має можливості оформити субсидію та інші соціальні допомоги, тому вимушений звертися до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 13.08.2020 розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача - адвокат Нестеренко М.М. не з`явився. До суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав, інших заяв та клопотань не надходило, за номером телефону, зазначеним у позові, відповідача повідомити не вдалось. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був двічі належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, а тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.02.2020 року [PERSON] є спадкоємцем спадкового майна після смерті [PERSON] , яке складається з житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] вказане право зареєстроване за [PERSON] (а.с. 7). Актом комісії від 23.07.2020 підтверджено факт не проживання [PERSON] в будинку, належному [PERSON] з 15.03.2013 (а.с. 8). Вбачається, що відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї (син власниці - [PERSON] ) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Після смерті [PERSON] [INFO] та зміни власника на [PERSON] (брата відповідача) наявність домовленостей з ним про подальше проживання [PERSON] в будинку не встановлено. Вказані відносини між сторонами регулюються наступним нормами права. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічні висновки містить Постанова Верховного Суду від 25.07.2018, справа № 638/13030/13-ц. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Згідно ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 283/1443/16-ц. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності [PERSON] у житловому будинку, що належить на праві власності позивачу, а також не містять матеріали справи і доказів наявності перешкод у проживанні відповідача за вказаною адресою, угоди про порядок користування цим житлом сторонами суду не надано. Водночас, доданими доказами підтверджено ту обставину, що відповідач не проживає в будинку більше року. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved