Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 12.11.2019 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики від 01 серпня 2016 року в розмірі 93000,00 доларів США; 20% річних за невиконання умов договору позики від 01 серпня 2016 року - в розмірі 40818,00 доларів США; судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9989,20грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01.08.2016 року він уклав з відповідачем договір позики, відповідно до якого надав йому у борг грошові кошти у розмірі 93000,00 доларів США до 01.09.2017 року зі сплатою 20% річних у випадку несвоєчасного повернення боргу. В установлений строк борг не повернуто, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, пропонував переглянути умови повернення коштів, відповідач обіцяв повернути борг цілком, потім частинами, однак до теперішнього часу борг не повернуто, тому позивач звернувся до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовні заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково в сумі 46000 доларів США, не заперечував, що періодично брав в борг у [PERSON] грошові кошти, останній раз 46000 доларів США. Розписка про отримання грошових коштів в сумі 93000 доларів написана ним, але кошти в такій сумі він не отримував. Пропонував позивачу різні варіанти вирішення даного спору, але він всяк час не погоджувався на його пропозиції. Розписка написана під впливом інших обставин, але не під психологічним тиском. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з договору позики між фізичними особами від 01.08.2016 року, позикодавець [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] отримав у борг 93000,00 доларів США на строк до 01.09.2017 року, які зобов`язався повернути за місцем проживання позикодавця (а.с.13). Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачем [PERSON] (а.с.14), що ним заперечується в частині отримання суми та не заперечується, що розписка написана ним. Пунктом 7 договору позики передбачено, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 20 відсотків річних від простроченої суми (а.с.13). За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18 січня 2017 р. у справі № 6-2789цс16; від 1 березня 2017р. у справі № 6-284цс17). Судом встановлено , що відповідно до договору позики від 01 серпня 2016 року та розписки від 01 серпня 2016 року [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у борг грошові кошти 93000,00 доларів США . Грошові кошти надано у безвідсоткове користування. Станом на 01.09.2017 року зобов`язання за договором позики відповідачем [PERSON] не виконано, у зв`язку з чим 18.09.2019 року позивачем вручено [PERSON] вимогу-попередження, щодо отримання якого відповідач розписався особисто, що ним не спростовується (а.с.12). Проте, станом на день розгляду справи заборгованість має місце. Судом не можуть бути взяті до уваги заперечення відповідача щодо неотримання суми в розмірі 93000 доларів США у борг, оскільки він підтверджує, що розписка написана саме ним, тому суд розцінює його заперечення щодо отримання зазначеної суми, як намір уникнути відповідальності за договором. Доказів того, що написання такої розписки суперечило його волевиявленню суду не надано. Позивач просить стягнути суму боргу у валюті укладення договору 93000,00 доларів США та 20% річних від простроченої суми за 801 день прострочки -40818,00 доларів США. Така вимога позивача узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Отже, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у зазначеній вище постанові, як сума основного зобов`язання, так і відсотки за прострочення зобов`язання можуть стягуватися у валюті, визначеній в договорі. Такою валютою у спірному договорі є долар США, а встановлений договором розмір відсотків - 20% річних від простроченої суми. Враховуючи, що борг виник з 02.09.2017 року та станом на 11.12.2019 року не погашений - повернення боргу прострочено на 801 день, тому 20% річних від суми 93000,00 доларів США - 40818,00 доларів США ( із розрахунку 93000х801х20%/100%/365=40818). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та частково визнаються відповідачем, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.142 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати пропорційно до задоволених вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 9989,20 грн. ( 9605,00 грн. - за звернення до суду з позовом, 384,20 грн . - забезпечення позову) , які слід стягнути з відповідача на його користь. На підставі вищенаведеного та ст.ст. 218, 1046, 1047, 1049 ЦК України; ст.ст.4, 5, 13, 77, 121, 141, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved