Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач 24.11.2014 року звернувся з позовом про поновлення його з 05.11.2014 року на посаді начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України», з якої наказом Центру № 524к від 05.11.2014 року його було звільнено у зв'язку із припиненням повноважень посадових осіб відповідно до п.5 ст. 41 КЗпП України. Вважав, що наказ про його звільнення є незаконним і таким, що грубо порушує його конституційне право на працю, а тому його звільнення є необґрунтованим і безпідставним, оскільки розірвання трудового договору з невизначених законом підстав суперечить загальним принципам трудового права. Посилався, що відповідно до пояснювальної записки до проекту Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року № 1255-VІІ, яким були внесені доповнення до ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, його розроблено на виконання Національного плану дій на 2013 рік щодо впровадження Програми економічних реформ на 2010 - 2014 роки «Заможне суспільство, конкурентоспроможна економіка, ефективна держава» та Плану заходів щодо підвищення показників України у рейтингу Світового банку та Міжнародної фінансової корпорації «Ведення бізнесу». Тому закон є прийнятим з метою вдосконалення законодавчих актів, що регулюють питання посилення матеріальної відповідальності, припинення повноважень та звільнення посадових осіб юридичної особи - виконавчого органу товариства, членів наглядової ради акціонерного товариства і загалом посадових осіб будь-якого господарського товариства. Таким чином, на його думку, п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України поширюється виключно на правовідносини, що виникають під час розірвання трудових договорів між власником або уповноваженим ним органом та посадовими особами господарських товариств з метою захисту інтересів відповідних інвесторів. Між тим, вказував позивач, в його повноваження не входили організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції, будь-які його дії в якості начальника Управління відповідно до положення про Управління погоджувались із Генеральним директором Центру. Більш того, його посада начальника Управління Центру є постійно діючою, а відповідні повноваження позивача жодним чином не були припинені, як того вимагає п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, відповідно до якого його було звільнено. Також зауважував, що в порушення пункту 8.8 статуту Центру, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України №72-о від 16.05.2013 року, його звільнення не було погоджено з МОЗ тимчасово виконуючим обов'язки Генерального директора Центру. Окрім цього, у наказі Центру № 524к від 05.11.2014 року зазначено, що підставою звільнення стала довідка про проведення перевірки Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» від 22.09.2014 року, яка не була надана позивачу для ознайомлення, оскільки була повністю оформлена та підписана особами, які здійснили таку перевірку, лише 05.11.2014 року (тобто у день прийняття наказу про звільнення). Проте, така довідка не містить жодних фактів виявлення суттєвих (істотних) порушень вимог нормативно-правових актів та висновків щодо припинення повноважень співробітників Центру. Між тим, якщо керівництвом Центру на підставі даної довідки було визначено, що позивачем були допущені порушення вимог трудової дисципліни, посадових обов'язків тощо, то, посилався позивач, чинним трудовим законодавством України передбачений особливий порядок звільнення працівників за порушення трудової дисципліни, який в порушення вимог ст.ст. 139, 147, 149 КЗпП України не був дотриманий, т. я. йому таким чином не пояснили причину його звільнення та не зажадали від нього пояснень. Заявами від 16.01.2015 року та16.03.2015 року позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення по день розгляду справи 16.03.2014 року у розмірі 60 583.56 грн. та компенсації завданої моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги та надав додаткові пояснення до позову за результатами аналізу законодавства, вказавши, що, на його думку, для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відповідно до правової норми п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, формулювання якої характеризується юридичною невизначеністю та за змістом якої важко встановити коло «посадових осіб», припинення повноважень яких має слугувати підставою розірвання трудового договору з ініціативи власника, необхідно одночасне дотримання умови віднесення працівника відповідно до умов трудового договору до окремої категорії, тобто він має бути будь-якою посадовою особою будь-якого господарського товариства; а також прийняття уповноваженою особою (органом) у порядку, встановленому законодавством та установчими документами юридичної особи, рішення щодо припинення повноважень такої посадової особи. За відсутності хоча б однієї з вище перелічених обставин прийняття роботодавцем рішення про дострокове звільнення працівника, з яким укладений трудовий договір на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, буде суперечити, на його думку, вимогам чинного законодавства та порушувати права громадянина, гарантовані ст. 43 Конституції України. Однак вказував, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що свідчили б про віднесення посади, яку обіймав позивач, - начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення до окремої категорії працівників, щодо яких можливе застосування п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП, а також про наявність рішення уповноваженої особи (органу) щодо припинення повноважень такої посадової особи, прийнятого у встановленому порядку, тобто законності та обґрунтованості наказу Державною підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» від 05.11.2014 року № 524к. Крім того, звертав увагу на відсутність будь-якого регулювання процедури, обов'язкової для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП, у Статуті Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» та інших нормативних документах, відповідно до якої здійснює свою діяльність відповідач. Представники відповідача та 3-ї особи в судовому засіданні проти позову заперечували проти доводів позивача щодо неправомірного, безпідставного та необґрунтованого застосування Центром для припинення дії трудового договору з позивачем п. 5 ст. 41 КЗпП України, правила якої, як той зазначав, поширюється виключно на правовідносини, що виникають у разі розірвання трудових договорів між власником або уповноваженим ним органом та посадовими особами господарських товариств з метою захисту інтересів відповідних інвесторів, а позивач як начальник Управління не був посадовою особою у розумінні цієї норми, та, окрім того, в його повноваження не входили організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції, вважаючи їх такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та не підлягають задоволенню. Вказували, що відповідно до положення про Управління останнє є самостійним структурним підрозділом Центру, який підпорядковується безпосередньо Генеральному директору відповідно до розподілу обов'язків між керівництвом Центру. Розділом 4 положення про Управління, передбачено, що його очолює начальник Управління, якій здійснює керівництво роботою Управління, несе відповідальність за виконання покладених на Управління завдань та здійснення ним своїх функцій. Виходячи з того, що у законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє, звертали увагу на необхідність застосування для його визначення листа Міністерства юстиції України від 22.02.2013 року № 1332-0-26-13/11 та роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво». Крім того, посилались на те, що на виконання наказу МОЗ України від 02.09.2014 року № 112-Адм «Щодо проведення комплексної перевірки Державного підприємства «Державний експертний центр МОЗ України» та наказу МОЗ України від 12.09.2014 року № 117-Адм «Щодо проведення комплексної перевірки Державного підприємства «Державний експертний центр МОЗ України», у термін з 03.09.2014 року по 17.09.2014 року відповідною комісією було проведено комплексну перевірку Центру. В ході проведення перевірки, окрім виявлення численних порушень у діяльності Управління, зокрема, ведення договірної, претензійної та позовної роботи Центру, було встановлено, що призначення позивача на посаду начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення було здійснено без належного погодження з МОЗ України, що свідчить, що позивач обіймав зазначену посаду, виконував обов'язки та здійснював відповідні функції, що передбачені даною посадою, без належного підтвердження органом управління Центру таких повноважень. Втім, вказували, що довідка про проведення комплексної перевірки Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» від 22.09.2014 року, посилання на яку містилось у наказі Центру від 05.11.2014 року № 524к, не є підставою припинення трудового договору між сторонами у справі, і тому таке посилання на довідку наказом Центру від 17.02.2015 року № 97к про виправлення технічної описки було виключено. Також звільнення позивача як начальника Управління відповідно до листа Міністерства охорони здоров'я України від 05.11.2014 року № 11.01-29/32173 було погоджено належним чином. При звільненні у відповідності до ст. 44 КЗпП України бухгалтерією Центра було проведено повний розрахунок із позивачем, зокрема виплачено вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку та компенсацію за дні невикористаної відпустки, що підтверджується розрахунковим листом. Разом тим, звертали увагу на відсутність підстав за таких обставин застосування норм ч. 1 ст. 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку та недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди та не підтвердження її розміру. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з того, що при звільненні позивача були додержані норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника. Так, п. 4 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору шляхом розірвання його з ініціативи працівника, власника або виборного органу первинної профспілкової організації чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Зокрема, спеціальною нормою, що дозволяє власнику розірвати трудовий договір є ст. 41 КЗпП України. Судом встановлено, що наказом Державного підприємства «Державний фармакологічний центр» МОЗ України №269к від 28.10.2005 року позивача було призначено на посаду юрисконсульта юридичного відділу зазначеного підприємства шляхом укладення безстрокового трудового договору. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 07.10.2010 року № 188-О державне підприємство «Державний фармакологічний центр» МОЗ України було перейменовано в Державне підприємство «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я». Наказом Центру №359к від 02.08.2012 року позивача було переведено на посаду заступника начальника Юридичного управління, а наказом №114к від 21.03.2014 - на посаду начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення Центру. Наказом Центру від 05.11.2014 року № 524к «Про звільнення» позивача як начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення було звільнено із займаної посади у зв'язку із припиненням повноважень посадових осіб відповідно до п.5 ст. 41 КЗпП України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Такі доповнення до ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року № 1255-VІІ, прийнятим з метою поліпшення інвестиційного клімату в Україні. Вказана підстава звільнення ні за редакцією самої правової норми, ні за змістом пояснювальної записки до Закону від 13.05.2014 року № 1255-VІІ, що с невід'ємною частиною законопроекту, не передбачає необхідність з'ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів і не містить обмежень щодо категорії посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір. При цьому винятків щодо сфери застосування нової підстави звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 у КЗпП не вказано, ніяких «певних умов», про якій йдеться в назві статті 41, не визначено, оскільки мета законодавчої інновації полягала в наданні власникам можливості звільнити посадових осіб на підставі їхнього волевиявлення без будь-яких інших формальних підстав. Закріплення вичерпного переліку випадків, у яких повноваження посадових осіб можуть бути припинені, перешкодила б досягненню цієї мети. За таких обставин, встановлена законодавством про працю підстава звільнення - у зв'язку із припиненням повноважень посадових осіб, враховуючи внесення даної норми до КЗпП України, тобто загальних норм законодавства про працю, поширюються на всі види трудових правовідносин. Як вбачається зі змісту наказу Державного експертного центру МОЗ від 05.11.2014 року № 524к «Про звільнення», припинення трудового договору з позивачем та звільнення його з роботи з посади начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення Центру відбулось з підстави, передбаченої п. 5 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку із припиненням повноважень посадових осіб. Разом з тим, слід зазначити, що у законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє, але є в Законах України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року № 2493-III, тому головним критерієм віднесення особи до посадової є наявність в такої особи організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій. Близьким до терміну «посадові особі» є термін «службові особи», яким оперує Кримінальний кодекс України під час визначення суб'єктів злочину та Кодекс України про адміністративні правопорушення. Утім, застосування в трудових відносинах аналогії із поняттям, яке визначене кримінальним законом, є з правової точки зору некоректним, тому суд не приймає їх до уваги в даних правовідносинах. Так, згідно з роз'ясненнями, які містяться в листі Міністерства юстиції України від 22.02.2013 року № 1332-0-26-13/11, для вирішення питання щодо визначення поняття «посадова особа» необхідно виходити з правозастосовної практики, яка зазначає, що головним критерієм віднесення особи до кола посадових осіб є наявність в неї організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій. Аналогічні висновки зробила й Державна інспекція України з питань праці у роз'ясненні «Категорія «посадові особи» у трудовому законодавстві» від 24.07.2014 року, на думку якої, терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну службу» посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій. Встановлено, що Центр являється уповноваженою Міністерством охорони здоров'я України спеціалізованою експертною установою у сфері доклінічного вивчення, клінічних випробувань та державної реєстрації лікарських засобів, що проводить експертизу реєстраційних матеріалів (реєстраційного досьє) на лікарські засоби перед державною реєстрацію лікарських засобів та внесенням їх до Державного реєстру лікарських засобів України. Відповідно до організаційної структури в Центрі існує структурний підрозділ Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення, керівником якої був позивач. Відповідно до положення про Управління воно є самостійним структурним підрозділом Центру, який підпорядковується безпосередньо Генеральному директору відповідно до розподілу обов'язків між керівництвом Центру. Розділом 4 вищезазначеного положення про Управління, передбачено, що його очолює начальник Управління, якій здійснює керівництво роботою Управління, несе відповідальність за виконання покладених на Управління завдань та здійснення ним своїх функцій; організовує, забезпечує та контролює виконання у встановлені строки доручень керівництва, несе відповідальність за стан виконання дисципліни в Управлінні; розробляє і вживає заходів з організації та підвищення ефективності роботи працівників Управління; визначає ступінь відповідальності та функціональні обов'язки працівників Управління; готує і подає в установленому порядку керівництву Центру пропозиції щодо призначення, переміщення та звільнення працівників Управління, про заохочення і накладання дисциплінарних стягнень; забезпечує додержання працівниками Управління правил внутрішнього розпорядку, раціональний розподіл обов'язків між ними, вживає заходів щодо підвищення фахової кваліфікації працівників Управління; у разі невиконання або неналежного виконання працівниками Управління завдань та функцій, визначених їх посадовими інструкціями, у межах наданих повноважень вживає належних заходів щодо застосування заходів стягнення на таких працівників; вимагає у встановленому порядку від відповідних структурних підрозділів Центру належного матеріально-технічного забезпечення робочих місць працівників Управління; за дорученням керівництва Центру здійснює представництво інтересів Центру в органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності з питань, що належать до компетенції Управління; вживає у межах компетенції заходи щодо запобігання та протидії корупції. У разі виявлення чи одержання інформації про вчинення підлеглими корупційного правопорушення у межах повноважень вживає заходи щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомляє про його вчинення керівництво Центру; здійснює інші функції відповідно до наданих повноважень, згідно з актами законодавства України, положенням про Управління, а також за дорученнями Генерального директора Центру, а, відтак, суд погоджується, що дана посада пов'язана з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій. Таким чином, доводи позивача про відсутність у його повноваженнях організаційно-розпорядчих функцій не відповідають дійсності. Щодо документального оформлення припинення повноважень посадових осіб підприємства, то роботодавець зобов'язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи, який може бути складений як у вільній формі, так шляхом заповнення типової форми наказу про припинення трудового договору № П-4, а також належно оформлену трудову книжку, в якій має міститися запис «Звільнено у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи за п. 5 ст. 41 КЗпП України», та провести з ним розрахунок згідно зі ст. 44 КЗпП. Таким чином, наказ Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» від 05.11.2014 року № 524к «Про звільнення» прийнятий в межах права наданого власнику або уповноваженому ним органу та у відповідності до вимог чинного законодавства України. При цьому, довідка про проведення комплексної перевірки Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» від 22.09.2014 року, на яку є посилання в наказі, не є підставою припинення трудового договору між сторонами у справі, що виправлено наказом Центру від 17.02.2015 року № 97к про виправлення технічної описки. Крім того, відповідно до пункту 8.8 статуту Центру, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України №72-о від 16.05.2013 року, як вбачається з листа Міністерства охорони здоров'я України від 05.11.2014 року № 11.01-29/32173, органом управління Центром було погоджено звільнення позивача з посади начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України». А також у відповідності до ст.44 КЗпП України був проведений повний розрахунок із позивачем при звільненні, зокрема виплачено вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку та компенсацію за дні невикористаної відпустки. Виходячи з викладеного, суд не приймає доводи позивача про незаконність його звільнення та приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення його на роботі, оскільки той був звільнений з передбачених законом підстав і з дотриманням встановленого законом порядку. З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з його звільненням та моральної шкоди також є необґрунтованими.

Outcome: dismissed