Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач 18.03.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов обґрунтовано тим, що у вересні 2015 року позивачка отримала від Дванадцятої київської державної нотаріальної контори повідомлення з якого дізналась, що [INFO] року помер [PERSON], а на користь позивача був складений заповіт від 07.04.2011 року. Із спадкодавцем позивач познайомився в ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів «Пенсіон». Представник позивача 26.10.2015 року подав до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак, постановою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 02.11.2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що позивачем пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини. Окрім того, представнику позивача у нотаріальній конторі стало відомо, що гр. [PERSON] теж подала заяву про прийняття спадщини за законом, та існує судове рішення, яким визнано [PERSON] цивільною дружиною [PERSON] Таким чином, позивачем було пропущено строк для прийняття спадщини, оскільки станом на [INFO] року - дату смерті спадкодавця - [PERSON], позивачка не мешкала з ним та не підтримувала відносин і не спілкувалась, а відтак не могла знати про смерть спадкодавця. З огляду на зазначені обставини, позивачка просила суд визначити їй додатковий строк тривалістю у три місяці для подання заяви до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті гр. [PERSON], який помер [INFO] року. У судовому засіданні 06.07.2016 року представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про вивід зі складу відповідачів [PERSON] у зв'язку зі скасуванням 02.03.2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду м. Києва від 18.08.2015 року, яким встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В решті представник позивача позов підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Ухвалою суду із занесенням до журналу судового засідання клопотання представника позивача [PERSON] щодо виводу зі складу відповідачів [PERSON] - задоволено. Відповідач [PERSON] у судове засідання 06.07.2016 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами. Представник третьої особи: Дванадцятої київської державної нотаріальної контори у судове засідання 06.07.2016 року не з'явився та направив до суду лист у якому зазначив про можливість розгляду справи без участі їхнього представника. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 37). [PERSON] 07.04.2011 року залишив заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до якого все майно, рухоме та нерухоме, яке йому належатиме на день смерті останній заповів [PERSON], [INFO] (а.с. 91). Як вбачається із копії спадкової справи №963/2013 до майна померлого [PERSON], до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись: [PERSON] (а.с. 30), [PERSON] (а.с. 36). 26.10.2015 року позивачка подала до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 86). Однак, постановою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 02.11.2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що позивачем пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини (а.с. 101). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1 та 3 ст. 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року N7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Разом з тим, судом встановлено, що позивач вчасно не звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та звертаючись до суду зі згаданою позовною заявою, позивач не обґрунтовує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, а підстава, як створення власної сім'ї та не знання про смерть спадкодавця не є підставою для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, про що вже було судом наголошено позивачу у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 02.03.2016 року у справі №2/759/1399/16 (ун.№759/18554/15-ц), яке набрало законної сили (а.с. 11-12). Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12). Ця правова позиція в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та не надано доказів, які свідчать про наявність для нього перешкод для подачі такої заяви. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк для прийняття спадщини без поважних причин, та не надано доказів, які свідчать про наявність для нього перешкод для подачі такої заяви у визначені законом строки. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed