Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.10.2018 року звернулася у суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати транспортний засіб марки PEUGEOT BOXER, 2005 року випуску, тип пасажирський-В, номер шасі (кузова, рами) VF3ZBRMFB17676201, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Також просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь Ѕ частину вартості вищевказаного автомобіля, у сумі 67\~722, 50 грн.. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді 29.10.2018 року, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого засідання від 01.02.2019 року у даній справі підготовче провадження закрито та призначено її судовий розгляд по суті. Розгляд справи по суті відбувся 19.03.2019 року, з участю позивача. Позов, із врахуванням додаткових пояснень позивача, обґрунтовано тим, що 14.11.2009 року між сторонами було зареєстровано шлюб, котрий було розірвано рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 03.10.2017 року. Від спільного проживання у сторін народилися дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], які, після розірвання шлюбу, проживають разом із позивачем за фактичним її місцем проживання. Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі, а саме у 2013 році сторонами за спільні кошти придбаний автомобіль марки PEUGEOT BOXER, 2005 року випуску, тип пасажирський-В, номер шасі (кузова, рами) VF3ZBRMFB17676201, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], право власності на котрий було зареєстровано за відповідачем. Ще за час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідач, без згоди позивача та без її відома відчужив вищевказаний транспортний засіб третій особі. Вартість, за яку було відчужено такий транспортний засіб, становила 135\~445, 00 грн.. Позивач наголошує на тому, що виручені від продажу автомобіля кошти відповідач залишив виключно у своєму розпорядженні, що вона вважає вкрай несправедливим. За таких обставин, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 60-62, 69-71 СК України, за захистом своїх прав майнового характеру звернулася до суду із даним позовом із обраним нею способом захисту про визнання спірного автомобіля обєктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ у спосіб стягнення половини вартості від відчуження. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті зявилася, позовні вимоги підтримала повністю, просила такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. \~ \~ \~ \~ Відповідач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Разом з тим, відповідачем подано відзив на позовну заяву (надійшов на адресу суду 18.12.2018 року, вх. № 6120), у котрому він проти позову заперечив повністю з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини придбання спірного транспортного засобу за час перебування у зареєстрованому шлюбі, як і спільної участі подружжя коштами або працею у набутті такого транспортного засобу, що тягне за собою неможливість вважати його обєктом права спільної сумісної власності подружжя та подальшого поділу за правилами ст. 69 СК України. Крім того, на переконання відповідача, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження вартості спірного автомобіля, у звязку з чим розмір запропонованої нею суми, котра становить половину від його відчуження, не може братися судом до уваги. Ще відповідач посилається на вчасну сплату ним аліментів на двох дітей за рішенням суду, що, на його переконання, повинно взятися судом до уваги при ухваленні рішення за результатами розгляду даної справи. Відтак, просив у позові відмовити повністю за його недоведеністю. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та розяснень, суд, перевіряючи порушення прав позивача цивільного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із свідоцтва про одруження серії І-СГ № 121088, копія якого міститься у матеріалах справи (а. с. 8), 09.11.2014 року сторонами у справі зареєстровано шлюб, про що Славською селищною радою Сколівського району Львівської області складено актовий запис № 28. Шлюб сторін було розірвано на підставі заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 03.10.2017 року у цивільній справі № 453/559/17, провадження № 2/453/398/17, за позовом [PERSON], котре 24.10.2017 року набрало законної сили (а. с. 9). Встановлено, що за час перебування у шлюбі, у 2013 році на імя відповідача зареєстровано транспортний засіб марки PEUGEOT BOXER, 2005 року випуску, тип пасажирський-В, номер шасі (кузова, рами) VF3ZBRMFB17676201, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № 170357, копія якого міститься у матеріалах справи (а. с. 10). Такий транспортний засіб 01.06.2017 року був відчужений відповідачем на підставі договору купівлі-продажу № 4645/2017/481922, укладеного у Територіальному сервісному центрі 4645 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, що стверджується довідкою-відповіддю від 23.09.2017 року за вих. № 31/13/4645-1545 (а. с. 11). Хоча відповідачем у поданому ним відзиві на позовну заяву й заперечується факт придбання спірного автомобіля за час перебування у зареєстрованому щлюбі з позивачем, однак ним не долучено жодного доказу на спростування такої обставини, що, на переконання суду, свідчить про надуманість та необґрунтованість тверджень відповідача з вказаного приводу. Щодо походження коштів, за котрі спірний автомобіль було придбано, то матеріалами справи документально підтверджується факт можливої участі поряд із відповідачем позивача у такому придбанні, якою, зокрема надано у належно засвідчених копіях виписки про рух коштів на своєму картковому рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» в іноземній валюті за період з 2011 року по 2015 роки (а. с. 67-70, 71-73, 74, 79), які свідчать про вклади на депозит на зняття з депозитів грошових коштів, нарахування процентів та зняття їх, тощо. Натомість відповідачем, на відміну від позивача, окрім зазначення у своєму відзиві на позовну заяву про можливе придбання спірного автомобіля за особисті кошти, жодних аргументованих доводів на підтвердження такого не надано, що робить їх голослівними. Крім того, як вбачається з трудової книжки позивача серії АА № 140399, копія котрої міститься у матеріалах справи (а. с. 59-66), остання у період з 05.03.2008 року по 17.02.2010 року та з 20.08.2012 року по 26.10.2016 року працювала на керівних посадах у ТзОВ «Поліфарб Україна», де отримувала заробітну плату, що стверджується однією із довідок про доходи, зокрема за 2013 рік, тобто у рік придбання спірного автомобіля (а. с. 76), котра, у порівнянні із довідкою про доходи відповідача за 2013 рік (а. с. 75), свідчить про більший дохід позивача за вказаний період. Наведене вище, на переконання суду, безперечно свідчить про участь позивача поряд із відповідачем у придбанні спірного транспортного засобу. В силу положень ст. ст. 60, 63, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України. Як розяснюється\~у п.\~23\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21.12.2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»,\~спільною \~сумісною \~власністю подружжя,\~що підлягає\~поділу відповідно\~до частин\~2,\~3\~ст.\~325\~ЦК України\~можуть бути\~будь-які\~види майна,\~за винятком\~тих,\~які згідно\~із \~законом \~не можуть\~їм належати\~(виключені\~з цивільного\~обороту),\~незалежно від\~того,\~на ім'я\~кого з\~ подружжя\~ вони\~ були\~ придбані\~ чи\~ внесені\~грошовими \~коштами,\~ якщо\~інше не\~встановлено шлюбним\~договором чи\~законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, суд дійшов висновку про визнання спірного транспортного засобу обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у звязку з чим позовні вимоги у наведеній частині підлягають задоволенню. Щодо поділу спірного транспортного засобу як обєкта права спільної сумісної власності подружжя, у запропонований позивачем спосіб, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, жодної домовленості між сторонами з приводу володіння, користування та розпорядження спільно нажитим майном спірним транспортним засобом не існує, як і не існує шлюбного договору, укладеного між ними. \~ \~ \~ \~Разом з тим, на переконання суду, здійснити поділ спірного транспортного засобу у спосіб, як це просить позивач шляхом стягнення грошової компенсації половини його вартості, не представляється можливим, так як сторони не досягли згоди щодо вартості спірного автомобіля, експертних висновків для визначення його дійсної вартості на час вирішення питання про поділ автомобіля та на час його відчуження сторони не надали, а довідку-відповідь, видану 23.09.2017 року Територіальним сервісним центром 4645, у котрій, з-поміж іншого йдеться про вартість, за яку був відчужений спірний транспортний засіб,- у розмірі 135\~445,00 грн. (а. с. 11), без надання суду в оригіналі чи належно засвідченій копії відповідного платіжного документа та договору, суд, виходячи з положень ст. ст. 81, 89 ЦПК України, вважає неналежним та недопустимим доказом у справі, погоджуючись таким чином із наведеними обґрунтуваннями відповідача у поданому ним відзиві на позовну заяву з вказаного приводу. \~ \~ \~ \~Крім того, згідно розяснень, які містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд може визнати ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. У даному випадку має місце згода одного з подружжя на отримання грошової компенсації без попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок взамін виділення останньому спірного автомобіля і він такого не бажав, а також недосягнення між сторонами згоди щодо вартості автомобіля, так як відповідач заперечує факт одержання коштів за відчуження спірного автомобіля саме у тій сумі, котра зазначена у договорі купівлі-продажу. Однак, суд не вважає за можливе визначати частки колишнього подружжя сторін у спірному неподільному майні без їх реального поділу і, як наслідок, залишення такого майна у їх спільній частковій власності по Ѕ частині, так як спірний автомобіль був відчужений ще за час перебування у зареєстрованому шлюбі третій особі і такий знаходиться у володінні та розпорядженні цієї особи. Відтак, вирішувати питання про визнання за позивачем права на Ѕ частину спірного рухомого майна, хоча й без його реального розподілу, при наявності цього майна у власності третьої особи, яка не є учасником справи, є неприпустимим. За таких наведених вище та встановлених судом обставин, у задоволенні позовної вимоги про поділ спірного транспортного засобу у спосіб стягнення половини його вартості слід відмовити, без визначення часток подружжя сторін у цьому майні та визнання за позивачем права на Ѕ його ідеальну частину, однак із розясненням позивачу про можливість захисту її порушеного права в інший передбачений чинним законодавством спосіб у випадку доведеності відчуження відповідачем спірного автомобіля без її згоди на це. Судовий збір, сплачений позивачем за подання позову згідно квитанції № 64 від 04.10.2018 року (а. с. 1), у відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, слід компенсувати позивачу пропорційно да задоволених позовних вимог за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідач у справі звільнений від оплати судових витрат на підставі п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як є учасником бойових дій (а. с. 86).

Outcome: partial