Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 132271,31 гривень, з яких: 128450 гривень сума неповернутої позики; 1284,50 гривень сума штрафу; 2533,81 гривень сума 36% річних. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно договору безпроцентної позики від 11 серпня 2017 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що на дату укладання договору еквівалентно 128450 гривень, які зобовязався повернути протягом 15 календарних днів з моменту їх отримання. На підтвердження факту отримання вказаної суми грошових коштів 11 серпня 2017 року відповідач [PERSON] написав розписку про отримання грошових коштів згідно договору позики від 11 серпня 2017 року. Відповідно до умов укладеного договору сторони погодили, що при простроченні повернення позики (її частин) позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповернутої суми позики та додатково до штрафу сплачує проценти в розмірі 36% річних від неповернутої суми за весь строк прострочення. Однак, по даний час, позика відповідачем не повернута. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак, його представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позовну заяву не подавав. За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Відповідно до договору безпроцентної позики укладеного 11 серпня 2017 року між Позикодавцем [PERSON] та Позичальником [PERSON] позикодавець [PERSON] передав у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на дату укладення договору становить 128450 гривень, а позичальник [PERSON] зобовязався їх повернути. Також, 11 серпня 2017 року відповідач [PERSON] написав розписку про отримання коштів згідно договору позики від 11 серпня 2017 року, якою підтвердив, що у присутності свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримав від позикодавця [PERSON] грошові кошти згідно договору позики у розмірі 5000 доларів США на строк 15 днів із дня їх отримання та зобовязується їх повернути не пізніше 30 серпня 2014 року. Пунктом 4.1. вказаного договору сторони погодили, що строк повернення позики становить 15 календарних днів. Згідно п. 6.1. договору при простроченні повернення позики (її частини) Позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповернутої суми позики. Відповідно із пунктом 6.2. договору при простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 6.1 Договору сплачує проценти в розмірі 36% річних від неповернутої суми за весь строк прострочення. Однак, всупереч умов укладеного договору відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та позику не повернув, ні в установлений договором термін . У звязку із цим, станом на день звернення до суду із позовом у відповідача [PERSON] утворилася заборгованість у розмірі 132268,31 гривень, з яких: 128450 гривень сума неповернутої позики; 1284,50 гривень сума штрафу; 2533,81 гривень сума 36% річних. 13 лютого 2018 року позивач [PERSON] направив відповідачу [PERSON] письмову вимогу про повернення боргу у розмірі 5000 доларів США та штраф у розмірі 36% річних. Однак, станом на день розгляду справи заборгованість відповідачем [PERSON] не повернута. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зазначеного позивачем розрахунку заборгованості, сума неповернутої позики становить 128450 гривень; сума штрафу 1284,50 гривеньта сума 36% річних 2533,81 гривень. Отже, загальна сума заборгованості становить 132268,31 гривень, а не 132271,31 гривень як вказано позивачем . Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Вимогами частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із вимогами ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування зазначених у позові обставин. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі 132268,31 гривень . На підставі наведеного та

Outcome: partial