Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по відсоткам у розмірі 5590,68 доларів США за кредитним договором № 700004756 від 19.03.2008 року. Позов мотивований тим, що між сторонами був укладений вищевказаний кредитний договір. У звязку із неналежним та несвоєчасним невиконанням умов договору у боржника утворилась заборгованість по відсоткам, яка до цього часу не погашена. Представник позивача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача за довіреністю [PERSON] в якій він просить розглянути справу без участі представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення. Представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог в повному обсязі та просили суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначила, що 19.04.2011 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором № 700004756 від 19.03.2008 року у розмірі 93508,24 грн. Рішенням Постійно діючого третейського суду від 12.05.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 87269,88 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 3599,88 грн. та пеню у розмірі 2638,48 грн. 16.11.2016 року [PERSON] виконала вищевказане рішення Постійно діючого Третейського суду в повному обсязі через Фрунзенський ВДВС м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, про що 22.11.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 32773955. Рішенням постійно діючого Третейського суду від 12.05.2011 року встановлено, що ПАТ «Альфа-Банк» направив [PERSON] досудову вимогу вих. № 789 про дострокове повернення кредиту, надавши для цього тридцяти денний строк. Таким чином, банк відповідно до положень ст. 1050 ЦК України та п.п. 6.1, 10 Загальних умов кредитного договору скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобовязання 21.03.2011 року. Враховуючи викладене, відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності для повторного звернення до суду, який сплинув 19.04.2014 року. Також представник відповідача вказує, що позивач вимагає в своїх вимогах сплати заборгованості по відсоткам за період після спливу визначеному у договорі строку їх повернення, оскільки дату основного зобовязання позивачем було змінено на 21.03.2011 року), а кредитним договором не встановлений розмір процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, а отже, нарахування процентів після спливу строку дії договору 21.03.2011 року в розмірі 16,5 % суперечить нормам чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до\~ст. 55 Конституції\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями\~ст. 24 Конституції\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в\~ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи 19.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі Банк), та [PERSON] (далі Позичальник) було укладено кредитний договір № 700004756, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 14879,89 доларів США з кінцевим терміном повернення 20.03.2015 року. Судом встановлено, що Банк виконав свої зобовязання за Договором кредиту, надавши відповідачу зазначені вище кредитні кошти. Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору відповідач зобовязався погашати кредит та проценти за користування кредитом щомісячно згідно графіку платежів, не пізніше дати вказаної у графіку платежів. Після укладення договору між позивачем і відповідачем, відповідно до вимог ст. 509 ЦК України, виникли певні зобовязання, що є правовідношеннями, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити) гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Ці зобовязання згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Однак в порушення умов, передбачених кредитним договором, відповідач грошові зобовязання перед кредитодавцем належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість. У звязку з цим, рішенням Постійно діючого Третейського суду від 12.05.2011 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 87269,88 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 3599,88 грн. та пеню у розмірі 2638,48 грн. за кредитним договором № 700004756 від 19.03.2008 року. Рішення Постійно діючого Третейського суду від 12.05.2011 року набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,\~ \~не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Такі обставини мають преюдиційне значення при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі вказаного рішення Постійно діючого Третейського суду 26.09.2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова було видано виконавчий лист № 6-326/4. Як вбачається з матеріалів справи, рішення Постійно діючого Третейського суду від 12.05.2011 року виконано в повному обсязі, сума боргу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнуті із боржника у повному обсязі, згідно розпорядження державного виконавця Фрунзенського ВДВС м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 22.11.2016 року, ВП № 32773955. Тобто, Кредитор скористався своїм правом щодо стягнення заборгованості за кредитним договором\~\~№ 700004756 від 19.03.2008 року, хоча не повідомив суд про існування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз».\~\~ Таким чином, з ухваленням рішенням постійно діючого третейського суду від 12.05.2011 року, мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, тому строк дії кредитного договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобовязальні правовідносини. Тому банк втратив право на стягнення з боржника відсотків та інших платежів за користування кредитом, а також штрафних санкцій. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобовязання. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз.1,2 п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних прававідносин» судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконане грошове зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України. Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків та інших платежів за користування кредитом, а також штрафів поза строку дії кредитного договору законом не передбачено, а заборгованість за тілом кредиту вже стягнута судовим рішенням, яке набрало законної сили. Вимоги згідно ст. 625 ЦК України позивач не заявляв. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed