Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] , 16 червня 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «УКРНТЦ «Енергосталь» (надалі - ДП «УКРНТЦ «Енергосталь») на його користь суму заборгованості щодо нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 206427,14 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати в розмірі 77723,52 грн., моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн., а також судові витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн., на підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47,83,115-117,233 Кодексу законів про працю України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він був прийнятий на посаду заступника головного інженера до УкрДНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ», який в подальшому згідно наказу Агентства держмайна України № 81 від 24.04.2012р. було перейменовано на Державне підприємство «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ» (ДП «УКРНТЦ «Енергосталь»). 18 липня 2016 року позивача було переведено на посаду заступника директора науково-технічної роботи структурного підрозділу на підставі наказу № 297-к від 14.07.2016р., 01 березня 2018 року - переведено в відділ нормативно-технічної документації на посаду головного спеціаліста на підставі наказу № 67-к від 28.02.2018р., а 01 червня 2018 року - переведено до технічного відділу на посаду головного спеціаліста на підставі наказу № 148-к від 25.05.2018р.. 27 серпня 2019 року позивача було звільнено з займаної посади у зв`язку із виходом останнього на пенсію. За період трудових відносин у ДП «УКРНТЦ «Енергосталь» перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платів розмірі 206427,14 грн., однак, в день звільнення зазначена заборгованість з заробітної плати, розрахункові та належні компенсації в порушення ст.ст. 115-117 КЗпП України сплачені не були. Позивач зазначає, що у зв`язку із протиправними діями відповідача останнім було понесено моральну шкоду, яку позивач оцінує в розмірі 30000,00 грн., а також судові витрати по сплаті послуг адвоката в розмірі 20000,00 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.06.2020 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.10.2020 закрито підготовче провадження. В судове засідання позивач [PERSON] , а також його представник не з`явились, подали до суду заяву, в якій просять розглянути справу за їх відсутності не заперечуючи проти прийняття судом заочного рішення. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача на неодноразові виклики у судове засідання не з`явився, хоча судом вживались заходи щодо його належного повідомлення про день та час слухання справи шляхом направлення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомили. Будь-яких заяв та клопотань від відповідачів не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи неодноразову неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці серії [NUMBER] , а саме запису № 32 (Наказ № 535к від 30 листопада 2009 року), позивач був прийнятий на посаду заступника головного інженера до УкрДНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ», який в подальшому згідно наказу Агентства держмайна України № 81 від 24.04.2012р. було перейменовано на Державне підприємство «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «ЕНЕРГОСТАЛЬ». 18 липня 2016 року позивача було переведено на посаду заступника директора науково-технічної роботи структурного підрозділу на підставі наказу № 297-к від 14.07.2016р., 01 березня 2018 року - переведено в відділ нормативно-технічної документації на посаду головного спеціаліста на підставі наказу № 67-к від 28.02.2018р., а 01 червня 2018 року - переведено до технічного відділу на посаду головного спеціаліста на підставі наказу № 148-к від 25.05.2018р.. 27 серпня 2019 року позивача було звільнено з займаної посади у зв`язку із виходом останнього на пенсію (наказ № 304-к від 19.08.2019р.). Відповідно довідки ДП «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» від 08.04.2020р., заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.04.2018р. до 27.08.2019р. складає 206427,14 грн. (а.с. 21). Згідно з розрахунком середньої заробітної плати, середньоденна заробітна плата [PERSON] , виходячи із заробітку за 2 місяці(липень-серпень) 2019 року складає 404,81 грн. (а.с. 13) Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] зазначає, що після його звільнення до теперішнього часу з ним не було проведено повного розрахунку по заробітній платі. Відповідач відзив не подав, на спростування цієї інформації суду жодних відомостей також не надавав. Позивач наголошує, що за період з 27 серпня 2019 року по 01 червня 2020 року пройшли 192 робочих дня, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за зазначений період становить 77723,52 грн. (із розрахунку 404,81 грн. х 192 робочих дня). Таким чином, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача і до теперішнього часу з ним не були проведені остаточні розрахунки та виплати, що є підставою для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки по виплаті заробітної плати. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. З п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача розрахована з врахуванням вимог вказаного порядку, відповідає відомостям які зазначені у довідці ДП «УКРНТЦ «ЕНЕРГОСТАЛЬ» від 08.04.2020р. та складає 404,81 грн. без врахування податків. Позивачем розраховано розмір середнього заробітку за період з 27 серпня 2019 року по 01 червня 2020 року за 192 робочих дня сума 77723,52 грн.. Заперечень щодо позовних вимог від відповідача до суду не надходило. Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки за період з 27 серпня 2019 року по 01 червня 2020 року складає 77723,52 грн. (404,81 грн. х 192 робочих дня), що і підлягає стягненню в межах позовних вимог. При звільненні позивачу [PERSON] не було виплачено остаточного розрахунку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 206427,14 грн., суми середнього заробітку за час затримки заробітної плати в розмірі 77723,52 грн., яка стягується на користь позивача з відповідача, враховуючи межі позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доказів на спростування доказів позивача відповідачем до суду не надано, а враховуючи вимоги ст. 84 ЦПК України суд визнає обставини невиплати заробітної плати встановленими під час розгляду справи. Крім того, звертаючи із зазначеним позовом до суду, позивач також зазначає, що протиправними діями відповідача йому були заподіяні моральні страждання, викликані тим, що позивач був позбавлений джерела існування, змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя родини. Тривала невиплата відповідачем заробітної плати заподіяла позивачу значну моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 30000,00 грн.. Суд вважає позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача моральної шкоди такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п`ята). Аналіз чинного законодавства дає підстави суду робити висновок, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Виходячи з цього, суд вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки відповідачем фактично не оскаржується факт існування заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем, то суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення компенсації за моральну шкоду є обгрунтованими. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Дійсно невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, ситуація яка склалася дійсно вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування на його користь моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим позивачем розміром відшкодування моральної шкоди, бо він не підтверджений належними та допустимими доказами. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювався, зазнав моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.2 ст.164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви. Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Враховуючи, що судові витрати, пов`язані із зверненням до суду [PERSON] із позовною заявою включаються до загальної суми судових витрат, а також, що позивачем представлений до суду витяг з договору про надання правової допомоги, детальний опис послуг, з вартістю наданих послуг та кількості витрачених представником годин, квитанції про їх сплату в розмірі 20000 грн., що є співмірним з розміром позовних вимог, таким чином підлягают задоволенню. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial