Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Позивач 20.03.2014 року звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин» на його користь не нараховану частину заробітної плати за серпень 2013 року у розмірі 339 грн. та за вересень 2013 року у розмірі 426,90 грн. В обґрунтування позову зазначає, що він перебуває з відповідачем у трудових відносинах з 2007 року. Згідно наказу № 28 від 20.03.2012 року переведений на посаду юрисконсульта товариства на 0,5 ставки. У серпні та вересні 2013 року позивач відповідно до наказу виконував обов'язки тимчасово відсутнього працівника. За вказану роботу від роботодавця [PERSON] отримав доплату у розмірі 100% ставки (окладу) відсутнього працівника, проте заробітну плату за основним місцем роботи останньому не нарахували взагалі. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача збільшив (уточнив) свої вимоги та просить стягнути з ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин» не нараховану частину заробітної плати за серпень 2013 року у розмірі 333,40 грн. та за вересень 2013 року у розмірі 407,49 грн., не нараховану заробітну плату за 16.08.2013 року у розмірі 5,9 грн., індекс інфляції 0,87 грн. та 1,78 грн. ріст мінімальної заробітної плати за 2012 рік. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Так, заробітну плату за 16.08.2013 року у розмірі 5,9 грн. бухгалтер могла помилково недорахувати, однак всі інші вимоги є безпідставними. Просять відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов до такого висновку. Суд відповідно до положень ст. 174 ЦПК України приймає визнання представником відповідача позову, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Тому підставними суд вважає вимоги позивача про стягнення з ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин» не нараховану заробітну плату за 16.08.2013 року у розмірі 5,9 грн. Також законність вказаних вимог підтверджується табелем обліку робочого часу, де зазначено, що 16.08.2013 року [PERSON], юрист, відпрацював 4 години, а згідно роздруківки заробітної плати отримав 31,05 грн. (а.с. 5, 27). Стосовно стягнення заробітної плати за серпень-вересень 2013 року за основним місцем роботи, то судом встановлено наступне. Згідно наказу № 137 від 29.08.2013 року по ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин» на юрисконсульта заводу [PERSON] з 19.08.2013 року покладено виконання обов'язків начальника охоронно-господарської служби з оплатою згідно штатного розкладу (а.с. 4). Фактично обов'язки тимчасово відсутнього працівника [PERSON] виконував з 19.08.2013 року по 16.09.2013 року включно (згідно табелю обліку використання робочого часу, та вказані обставини визнавались сторонами в ході судового засідання). За вказаний період позивач отримав 921,43 грн. в серпні та 1126,19 грн. у вересні 2013 року, тобто 100% окладу начальника охоронно-господарської служби заводу. Оскільки оплата праці за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника врегульовано ст.105 КЗпП України та в п. 5.16 колективного договору встановлено, що за виконання вказаних обов'язків доплата проводиться до 100% окладу відсутнього працівника, тому вимоги позивача ґрунтуються на положеннях закону, і суд знаходить їх обґрунтованими. Заперечення представників відповідача, що в наказі просто не уточнено, що доплата проводиться згідно різниці окладів, суд не може прийняти до уваги, оскільки буквально в тексті наказу від 29.08.2013 року зазначено, що на [PERSON], який є юристом, ще покладаються обов'язки і начальника ОГС, з оплатою згідно штатного розкладу. Також позивач в судовому засіданні наголосив, що у вказаний період він виконував обов'язки юрисконсульта, що підтверджується резолюцією директора від 02.09.2013 року та копією договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 06.09.2013 року, проект якого він підготовив (а.с. ). Розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд погоджується з розрахунком позивача та вважає за необхідне стягнути з відповідача за серпень 2013 року 333,40 грн. та за вересень 2013 року 407,39 грн. недоплачених за основним місцем роботи. Однак безпідставними суд вважає вимоги позивача про стягнення індексу інфляції у розмірі 0,87 грн., оскільки згідно ст.4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. За серпень та вересень 2013 року величина індексу споживчих цін не перевищила вказаний поріг індексації (а.с. 15). Стосовно росту мінімальної заробітної плати, то згідно Галузевої угоди роботодавець зобов'язаний при зміні розміру мінімальної заробітної плати вносити відповідні зміни по оплаті праці всіх працівників на протязі року згідно рішень ВР та КМУ (п. 5.6). Тому вимога про стягнення 1,78 грн. росту заробітної плати не підлягає задоволенню. Відтак, суд приходить до переконання про часткове задоволення позову. Також відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати пропорційно задоволених вимог, тобто судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial