Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 квітня 2016 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб із [PERSON] уклала 23 жовтня 2013 року у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 117. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися через розбіжність поглядів на життя. Шлюбні відносини припинені з квітня 2015 року. З цих підстав просила шлюб розірвати та неповнолітню доньку залишити проживати із нею. В судове засідання позивач не зявилась, однак надала до суду письмову заяву, в якій підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, розглянувши справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Зокрема, виклик відповідача було здійснено відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України шляхом опублікування оголошення про виклик в газеті «Одеські вісті» №39 від 21 травня 2016 року. Про причини неприбуття відповідач суд не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без нього не надав, тому суд відповідно до ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. Суд, дослідивши докази, що є у справі, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 23 жовтня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис № 117, що, крім пояснень позивача, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД №195, виданим 23 жовтня 2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі позовної заяви позивача встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Позивач просить залишити дитину проживати з нею, що не суперечить вимогам закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. Окрім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача піддягають понесені позивачем судові витрати 551 грн.20 коп. судового збору та 90 грн. витрат на публікацію у пресі оголошення про виклик відповідача (квитанції 0.0.535506891.1 від 14 квітня 2016 року, №30 від 18 квітня 2016 року та №118 від 19 травня 2016 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved