Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 вересня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові зазначила, що шлюб із [PERSON] уклала 22 листопада 1991 року в Сербівській сільській раді Кодимського району Одеської області. Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Сторони проживають окремо. З цих підстав просила позов задовольнити та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». В судове засідання позивач не з'явилась, надавши заяву в якій підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, однак повідомив суду про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Суд, дослідивши позов позивача, докази, що є у справі, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав і інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 22 листопада 1991 року в Сербівській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №26, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 22 листопада 1991 року вказаною сільською радою. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Згідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved