Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.03.2016 р. звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з [PERSON] 3% річних в розмірі 4636,10 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 46072,45 грн., а всього стягнути з відповідача 50708,55 грн. від простроченої суми грошового зобов'язання, сплата якого встановлена рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року по цивільній справі № 760/1572/15-ц. Також просила стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 р. по цивільній справі № 760/1572/15-ц, провадження № 2/760/6706/15, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти 66180 грн. 87 коп. та судовий збір 661 грн. 80 коп. Всього стягнуто 66842 грн. 67 коп. 20 січня 2016 р. видано виконавчі листи, на підставі яких було відкрито виконавче провадження. Позивач вказує, що станом на березень 2016 р. боржник [PERSON] борг в сумі 66842 грн. 67 коп. не сплатив навіть частково, що підтверджується довідкою ВДВС Великоолександрівського РУЮ від 24.03.2016 р. Зазначеним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09.11.2015 р. стягнуто лише основний борг. Передбачені законом відсотки та збитки через зменшення вартості грошей внаслідок інфляційних процесів в позові не заявлялися. Враховуючи наведене, позивач вважає, що у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, від простроченої суми грошового зобов'язання, сплата якого встановлена рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 р. відповідач повинен сплатити 3% річних та розмір інфляційних втрат з основної суми боргу за весь період безпідставного користування грошима в розмірі 66180 грн. 87 коп. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та просила задовольнити. По суті заявлених вимог пояснила, що згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09.11.2015 р. відповідачу було призначено грошове стягнення на користь позивачки, проте він не виконує свої зобов'язання. Позивачка вважає, що у зв'язку із невиконанням боржником грошового зобов'язання, він згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України повинен відшкодувати втрати від інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми. Розмір втрат від інфляції, згідно розрахунку позивачки, складає 46072 грн. 45 коп., а 3% річних - 4636 грн. 10 коп., цю суму позивачка й вимагає стягнути з відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно ст. 224 Цивільного Процесуального Кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, враховуючи думку позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 р., задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 66180,87 грн. та судовий збір у розмірі 661 грн. 80 коп. За вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили 07 грудня 2015 р., 20 січня 2016 р. було видано виконавчі листи, на підставі яких державним виконавцем відділу державної виконавчої служби [PERSON] районного управління юстиції у Херсонській області 03.02.2016 р. відкрито виконавчі провадження ВП № 50070119, ВП № 50070155 та здійснюються виконавчі дії щодо їх примусового виконання. Як вбачається з листа Відділу державної виконавчої служби Великоолександрівського районного управління юстиції Херсонської області від 24.03.2016 р. № 07/1551, станом на 24.03.2016 р. по виконавчим провадженням ВП № 50070119, ВП № 50070155 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - на депозитний рахунок ВДВС [PERSON] РУЮ у Херсонській області кошти в рахунок погашення боргу від боржника [PERSON] не надходили. Заявляючи позовні вимоги позивач посилається на те, що у відповідача виникло зобов'язання про сплату їй коштів згідно судового рішення від 09 листопада 2015 р., в зв'язку з невиконанням якого вона вбачає наявність підстав для покладення на відповідача обов'язку сплатити суми коштів за цим зобов'язанням з врахуванням індексу інфляції та трьох відтоків річних. Однак, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне. Стаття 625 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК, оскільки із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст.536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат відповідно до ч.2 ст.625 цього Кодексу. Спірні правовідносини виникли у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09.11.2015 р. про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] суми безпідставно набутих грошових коштів. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до положень ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають. На підстав викладеного та

Outcome: dismissed