Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2020 року звернувся до суду з позовом до КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що 02.04.2020 року відповідач видав наказ 340/Ж-ОС про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно поданої ним заяви. Позивача звільнено за цим наказом 15.04.2020 року. Позивач [PERSON] працював водієм автотранспортних засобів Барського відділення екстреної медичної допомоги філії КНП «ВОЦЕМДМК ВОР» «Жмеринська станція екстреної медичної допомоги». Позивач вважає, що наказ видано з порушенням норм трудового законодавства. 01.04.2020 року [PERSON] подав заяву про звільнення його з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Дана заява зареєстрована відповідачем 01.04.2020 року. На даній заяві є резолюція: « [PERSON] . Кадри в наказ про звільнення за угодою сторін. Підпис 01.04.2020». У цій резолюції відсутня вказівка керівника про звільнення [PERSON] з 15.04.2020 року і видачі наказу про його звільнення 02.04.2020 року. [PERSON] зазначає, що написання такої заяви стала необхідність його поїздки на деякий час до м. Києва, оскільки його дочці здійснили хірургічне втручання, а також оголошено в Україні карантин з приводу гострої распіраторної хвороби Covid-19, оскільки позивач є особою, яка в зоні підвищеного ризику захворіти на вказану хворобу. Позивач вказує, що керівник Жмеринської станції екстреної медичної допомоги [PERSON] при усній розмові відмовила йому в наданні щорічної відпустки або відпустки без збереження заробітної плати і умовою надання відпустки поставила йому написання заяви про звільнення. Вважаючи, що [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням і просив звільнити через 2 тижні написання заяви про звільнення, 06.04.2020 року [PERSON] подав заяву директору відповідача [PERSON] заяви про відкликання заяви про звільнення, яка зареєстрована відповідачем 06.04.2020 року за № 40/01 та заява про надання щорічної відпустки, однак дані заяви залишилися без виконання. У зв`язку з вищенаведеним [PERSON] звернувся до суду та просив поновити строк для подачі позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновити його на роботі на посаді водія автотранспортних засобів Барського відділення екстреної медичної допомоги, стягнути з КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41785,74 грн. Позивач та його представник в режимі відеоконференції позов підтримала, просила його задовольнити. Представник КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» заперечила проти задоволення позову. В судовому засіданні надала суду відзив, який мотивовано тим, що [PERSON] працював у Барському відділенні екстреної медичної допомоги філії КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР». Позивач [PERSON] 01.04.2020 року подав заяву за власним підписом про його звільнення з роботи за згодою сторін з 15.04.2020 року. Позивач у своїй заяві не стверджує та не надає доказів того, що ним до підприємства надавалася заява про звільнення з роботи за власним бажанням. Видання наказу від 02.04.2020 року № 340/Ж-ОС про звільнення [PERSON] з роботи за угодою сторін відповідає вимогам ст. 36 КЗпП України. Так у п. 1 ч. 1 цієї статті значиться. Що підставою для припинення трудового договору є угода сторін. Між підприємством та [PERSON] 01.04.2020 року було досягнуто угоди про його звільнення з роботи з 15.04.2020 року. Відкликання працівником своєї заяви про звільнення з роботи за угодою сторін не передбачене діючим трудовим кодексом. Звільненню позивача з роботи передувало надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 01.04.2020 року по 14.04.2020 року за сімейними обставинами згідно наказу від 01.04.2020 року № 331-Ж-ОС відповідно до його письмової заяви від 01.04.2020 року. Позивач був ознайомлений з наказом про звільнення з роботи за угодою сторін 21.04.2020 року, однак відмовився ставити свій підпис про ознайомлення та відмовився від отримання трудової книжки, про що було складено відповідний акт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона є дружиною позивача. В них захворіла донька, а тому вони звернулись до керівника Жмеринського відділення, щоб позивачу надали відпустку поїхати до доньки в Київ. Однак керівник відмовив та сказав писати заяву на звільнення. Свідок особисто писала заяву на звільнення та відпустку, які позивач підписував. Зрозумівши, що вчинили неправильно, позивач та свідок поїхали в м. Вінницю, де написали заяву про відкликання попередньої заяви про звільнення, яка не була задоволена відповідачем. Свідок зазначила, що позивач та вона приходили на підприємство, де позивачу пропонувалось підписатись за отримання наказів, одак вона вказала позивачу, щоб той не розписувався, оскільки це були коіпії. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, взявши до уваги відзив на позовну заяву, заперечення на відзив, суд, прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР», а саме працював водієм автотранспортних засобів Барського відділення екстреної медичної допомоги філії КНП «ТМО «ВОЦЕМДМК ВОР». За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. При цьому КЗпП України визначає можливість працівнику оскарження наказу про його звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає не можливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу). Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.8 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Судом встановлено, що наказом КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» № 331/Ж-ОС від 01.04.2020 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати», надано [PERSON] водію автотранспортних засобів Барського відділення екстреної медичної допомоги «Жмеринська станція екстреної медичної допомоги» відпустку без збереження заробітної плати на 14 календарних днів з 01.04.2020 року по 14.04.2020 року по сімейним обставинам. Підстава: особиста заява [PERSON] від 01.04.2020 року. Наказом КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» № 340/Ж-ОС від 02.04.2020 року [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів Барського відділення екстреної медичної допомоги філії КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» «Жмеринська станція екстреної медичної допомоги» за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України з 15.04.2020 року. Підстава: особиста заява [PERSON] від 01.04.2020 року. Листом КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» від 14.04.2020 року № 01/549 [PERSON] було повідомлено, що відповідно до його заяви від 01.04.2020 року, що надійшла у підприємство, про звільнення з роботи за угодою сторін з 15.04.2020 року видано відповідний наказ від 02.04.2020 року № 340/Ж-ОС. Підстав для його скасування немає. Заяви від [PERSON] про звільнення з інших підстав в т.ч. за власним бажанням не надходили. Також зазначено, що [PERSON] не вправі в односторонньому порядку відмінити дію угоди та відкликати свою заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, а з 15.04.2020 року з ним припиняються трудові відносини. Крім того, [PERSON] запропоновано відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України у день звільнення отримати трудову книжку та ознайомитися із відповідним наказом. Листом КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» від 16.04.2020 року № 01/559 [PERSON] було повторно повідомлено, що відповідно до ст. 47 КЗпП України йому необхідно отримати трудову книжку та ознайомитись із наказом від 02.04.2020 року № 340/Ж-ОС про звільнення за угодою сторін. З акту від 15.04.2020 року, складений комісією у складі головного фельдшера філії «Жмеринська СЕМД» [PERSON] , провідного бухгалтера [PERSON] , інспектора з кадрів філії «Жмеринська СЕМД» [PERSON] , видно, що 15.04.2020 року водій автотранспортних засобів Барського відділення ЕМД філії «Жмеринська СЕМД» [PERSON] не з`явився для отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом № 340/Ж-ОС від 02.04.2020 року «Про звільнення», про що засвідчено підписами. Відповідно до акту від 21.04.2020 року, складений комісією у складі головного фельдшера філії «Жмеринська СЕМД» [PERSON], провідного бухгалтера [PERSON] , інспектора з кадрів філії «Жмеринська СЕМД» [PERSON] , вбачається, що 21.04.2020 року водій автотранспортних засобів Барського відділення ЕМД філії «Жмеринська СЕМД» [PERSON] з`явився до даної філії та відмовився від ознайомлення з наказами № 331/Ж-ОС від 01.04.2020 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати», № 340/Ж-ОС від 02.04.2020 року «Про звільнення та отримання трудової книжки», про що засвідчено підписами. 06.07.2020 року адвокату Івановій В.О., на її запит від 22.06.2020 року № 96 КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» направлено копію наказу від 02.04.2020 року № 340/Ж-ОС про звільнення [PERSON] з посади водія автотранспортних засобів Барського відділення екстреної медичної допомоги за угодою сторін та довідку про його заробітну плату за 6 місяців перед звільненням. Копії наказів та актів надавалися 12.05.2020 року адвокату Федчук С.М. на її запит за зверненням [PERSON] за правовою допомогою. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Судом встановлено, що 23 липня 2020 року позивач звернувся з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд вважає зазначені відповідачем причини пропуску строку поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, а відтак є підстави для поновлення пропущеного строку для звернення до суду із клопотанням про призначення експертизи. При цьому суд звертає увагу, що відповідач не заперечував щодо поновлення строку. Враховуючи викладене, суд визнає причини пропуску строків поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином та вважає за можливе поновити позивачу пропущений строк для звернення до суду з даним позовом. Судом встановлено, що підставою для видачі наказу № 340/Ж-ОС від 02.04.2019 «Про звільнення» стала особиста заява [PERSON] від 01.04.2020 року. Судом встановлено, що позивачем 06.04.2020 року директору КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» філії «Жмеринська станція екстреної медичної допомоги» Барського відділення була направлена заява, в якій [PERSON] просив заяву про звільнення від 01.04.2020 року незадовільняти, тому, що він її відкликає. Як зазначалось вище, листом КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» від 14.04.2020 року № 01/549, що [PERSON] не вправі в односторонньому порядку відмінити дію угоди та відкликати свою заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, а з 15.04.2020 року з ним припиняються трудові відносини. Оскільки між [PERSON] та КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ВОР» не було досягнуто взаємної згоди щодо анулювання домовленості про звільнення з роботи за угодою сторін, суд приходить до висновку, що одностороння заява [PERSON] про відкликання заяви на звільнення, жодним чином не впливає на правомірність оскаржуваного наказу № 340/Ж-ОС від 02.04.2020 року. В заяві від 01.04.2020 року [PERSON] просив його звільнити саме з 15.04.2020 року. У оскаржуваному наказі № № 340/Ж-ОС від 02.04.2020 року позивача [PERSON] звільнено з посади 15.04.2020 року, тобто за угодоюв строк, обумовлений сторонами. Судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну). Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на те, що будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилався, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення його на роботі. Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо скасування наказу та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Інші доводи позивача цих висновків не спростовують. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed