Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

Позивач 29 липня 2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд зобов`язати КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради укласти з нею договір найму житлового приміщення на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] з 2002 року. Право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі визнано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2004 року. На момент вселення в квартиру будинок [ADDRESS] знаходився на балансі Запорізького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії Управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз». Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20.06.2017 року № 423 житловий будинок [ADDRESS] був прийнятий у комунальну власність територіальної громади м. Дніпра та переданий на баланс КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради. Позивач вирішила приватизувати спірну квартиру, але з`ясувалось, що у відповідача відсутні будь-які відомості про зміну договору найму житлового приміщення та про укладення з позивачем договору найму на квартиру [ADDRESS] . 31 травня 2019 року позивач звернулась до відповідача з заявою про зміну умов договору найму та укладення договору найму на вищевказану квартиру, однак їй було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, натомість її представник позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не находило. У відзиві на позов просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що до компетенції КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради не входить вирішення питань щодо укладення договору найму жилого приміщення без дозволу відповідної районної у місті ради. Представник третьої особи Новокодацької районної у м. Дніпрі ради просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2004 року визнано за [PERSON] право користування кватирою [ADDRESS] ; зобов`язано ВГІРФО Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зареєструвати [PERSON] в кватирі [ADDRESS] (а.с. 5-6). Позивач зареєстрована за вищевказаною адресою з 28 вересня 2004 року (а.с. 10, 11). Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20 червня 2017 року № 423 житловий будинок [ADDRESS] був прийнятий від Запорізького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії Управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» у комунальну власність територіальної громади м. Дніпра та переданий на баланс КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради (а.с. 8). З відповіді Запорізького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії Управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» (а.с. 104) вбачається, що договір найму житлового приміщення з [PERSON] не укладався. З 2004 року за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] . Станом на 30.09.2017 року заборгованість за комунальні послуги відсутня (а.с. 104). Позивач звернулась до Новокодацької районної у м. Дніпрі ради стосовно умов договору найму. Листом Новокодацької районної у м. Дніпрі ради № П-12 від 03 березня 2020 року позивачу було рекомендовано з приводу зміни умов договору найму звернутись до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, оскільки у Новокодацької районної у м. Дніпрі ради відсутні повноваження надавати дозвіл житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста на зміну умов договору найму житлового приміщення (а.с. 105). Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. З матеріалів справи вбачається, що квартира, щодо якої виникло спірне питання, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра та на балансі КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Однак, позивач пред`явив позов до КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, яке не є належним відповідачем по справі, оскільки належним відповідачем у даній справі є Дніпровська міська рада. Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 51 ЦПК України. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Всупереч зазначеного, позивачем в порушення вимог ст. 51 ЦПК України не було заявлено клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача або про заміну первісного відповідача належним відповідачем. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а отже за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed