Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] «ПриватБанк» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначивши, що між позивачем [PERSON] акціонерним товариство [PERSON] «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір від 09 вересня 2008 року. Позивач відкрив відповідачу картковий рахунок і надав відповідну платіжну карту. 09 вересня 2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії, згідно якого позивач надав відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії на картковий рахунок, з розміром кредитного ліміту в сумі 14 000 грн. зі сплатою процентів 30% за користування коштами. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 30 листопада 2014 рік має заборгованість в розмірі 34 381,99 грн., яка складається з 25 282,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 985,85 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пунктів 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. та 1 613,43 грн. Виходячи з наведеного, з урахуванням уточнень до позову, позивач [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 34 381,99 грн., яка складається з 25 282,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 985,85 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пунктів 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. та 1 613,43 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» [PERSON] посилався на обставини викладені в позові та просив суд вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 34 381,99 грн., яка складається з 25 282,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 985,85 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пунктів 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. та 1 613,43 грн. та судові витрати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити в задоволенні позові, у звязку з тим, що заборгованість за вищезазначеним договором вже була погашена. Вислухавши представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 вересня 2008 року між позивачем [PERSON] акціонерним товариство [PERSON] «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії, згідно якого позивач надав відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії на картковий рахунок, з розміром кредитного ліміту в сумі 14 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи 11 травня 2011 року рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області з відповідача [PERSON] була стягнута заборгованість за кредитним договором від 09.09.2008 року в розмірі 17 164,50 грн., з якої 13 977 грн. 41 коп. заборгованість за кредитом та судові витрати. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року № 6-1206цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Наявність судового рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Але необхідно зазначити, що рішення суду від 11 травня 2011 року про стягнення з відповідача коштів за вищезазначеним договором не виконано, тому на даний час продовжують діяти умови договору та нараховувалися проценти за користування кредитними коштами. Згідно до вимог ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням наданих розрахунків вбачається, що у відповідач на даний час має заборгованість в розмірі 25 282,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 985,85 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пунктів 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 грн. та 1 613,43 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів штрафів суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а також сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня в цьому разі є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому підстави для стягнення штрафів відсутні. За таких обставин загальна сума заборгованості за кредитним договором № DZL0GA00000057 від 20.08.2008 року складає 25 282,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 985,85 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом. Що стосується посилань відповідача на те, що позивачем пропущений строк позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Ст.261 ЦК України передбачено, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з наданих представником позивача розрахунків, останній платіж відповідач здійснив в жовтні 2014 року в розмірі 76,56 грн., а звернувся до суду позивач із позовом в січні 2015 році, у звязку з чим, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду вчасно в межах строку позовної давності. Отже посилання відповідача про те, що позовна давність сплила є безпідставними. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню 25 282,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 985,85 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, а тому, сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Так, при зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 510,46 грн., яка відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial