Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач 14.03.2017 року через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідача і просить стягнути з останнього на свою користь 272 250 грн. 00 коп. - заборгованість за грошовим зобов'язанням щодо повернення завдатку; 272 250 грн. 00 коп. - додаткову суму у розмірі завдатку; 15 104 грн 00 коп. - суму 3% річних; 272 250 грн. 00 коп. - штраф за невиконані зобов'язання; 66 625 грн. 00 коп. - курсову різницю; судовий збір в сумі 8 000 грн 00 коп. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 16 квітня 2015 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) було укладено Попередній договір купівлі-продажу автомобіля (Попередній договір), відповідно до умов якого сторони зобов'язались у майбутньому в строк по 30 квітня 2015 року включно укласти між собою договір купівлі-продажу автомобіля марки «Audі» моделі «Q3» 2012 року випуску. Згідно з умовами вищевказаного Попереднього договору ціна визначається сторонами у розмірі 762 300 грн. 00 коп., що є еквівалентом 35 000 доларів США. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу автомобіля покупець передає продавцю грошове забезпечення у розмірі 272 250 грн. 00 коп., що еквівалентно 12 500 доларів США. Продавець зобов'язується зняти накладене на автомобіль ТОВ «Порше Мобіліті» обтяження на день укладення Договору купівлі-продажу автомобіля. Якщо в строк по 30 квітня 2015 року включно з вини відповідача право власності не перейде до позивача або в разі порушення п. 2.5. (щодо зняття обтяження з автомобіля), відповідач повертає грошове забезпечення позивачу та штраф у розмірі 100 %, що становить 272 250 грн. 00 коп. На виконання вказаної вимоги Попереднього договору позивач передав Відповідачу грошові кошти в сумі 272 250 грн 00 коп. Однак в порушення вимог договору відповідачем не було знято обтяження з автомобіля у строк до 30 квітня 2015 року, у зв'язку з чим Основний договір не було укладено. Позивач звернувся до відповідача із вимогою повернення суми грошового забезпечення, однак останній її не виконав. З огляду на те, що відповідач зобов'язання щодо укладення основного договору з позивачем у строк до 30 квітня 2015 року не виконав і не зняв обтяження з автомобіля, у нього перед позивачем утворилася заборгованість за грошовим зобов'язанням щодо повернення завдатку у розмірі 272 250 грн. 00 коп., за додатковою сумою у розмірі завдатку 272 250 грн. 00 коп. та за штрафом за невиконані зобов'язання у розмірі 272 250 грн 00 коп. Окрім того у зв'язку з неповерненням коштів позивачу за період з 01.05.2015 по 06.03.2017 у відповідача утворилася заборгованість по 3% річних у розмірі 15 104 грн. 00 коп. та по курсовій різниці у розмірі 66 625 грн 00 коп. 20 листопада 2017 року Оболонський районний суд м. Києва заочним рішенням №756/3690/17 (провадження № 2/756/2967/17) позов задовольнив. 19 березня 2018 року Оболонський районний суд м. Києва скасував заочне рішення від 20.11.2017 року та призначив судове засідання на 13 квітня 2018 року та призначив справу до розгляду у загальному позовному провадженні на 10 травня 2018 року. Відповідно до ч.3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 4 вищевказаної статті визначено, що Закон, який встановлює нові обов'язкиёскасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотньої дії в часі. 24 квітня 2018 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва було задоволено заяву представника позивача щодо забезпечення позовних вимог шляхом накладення арешту на 1/3 частину квартири [ADDRESS], яка належить на підставі права власності відповідачу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та стверджував, що позивач не надав жодного доказу про те, що право власності на автомобіль не перейшло до нього через провину відповідача. На його думку, позивач свідомо підмінює поняття грошового забезпечення із завдатком з метою безпідставного стягнення грошових коштів з відповідача. Окрім того позивач не зазначає з якого моменту у боржника виникло грошове зобов'язання, оскільки будь яких строків виконання грошових зобов'язань та реквізитів за якими сплачуються грошові кошти в договорі не передбачено, тому стягнення 3 % річних є неправомірними. Також подав заяву про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення штрафу, вказавши що до штрафу застосовується спеціальний строк позовної давності в один рік, який позивач пропустив, так як зобов'язання щодо укладення основного договору між позивачем та відповідачем мало бути виконано до 30.04.2015 року (п.3.5 попереднього договору від 16.04.2015 р.), строк позовної давності сплинув 30.04.2016 р., а позивач звернувся до суду тільки в березні 2017 року, а тому просив суд застосувати позовну давність та відмовити в позові. Вислушави пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16 квітня 2015 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) було укладено Попередній договір купівлі-продажу автомобіля (Попередній договір), який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петріцькою А.П. та зареєстровано у реєстрі за № 2155 (а.с.11). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до п. 1 Попереднього договору Сторони зобов'язались у майбутньому в строк по 30 квітня 2015 року включно укласти між собою договір купівлі-продажу автомобіля марки «Audі» моделі «Q3» 2012 року випуску. Згідно із п. 2.3. Попереднього договору ціна визначається сторонами у розмірі 762 300 грн., що є еквівалентом 35 000 доларів США. Відповідно до 2.4. Попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу автомобіля покупець передає продавцю грошове забезпечення у розмірі 272 250 грн. 00 коп., що еквівалентно 12 500 доларів США. Посвідчення цього договору свідчить про передачу-отримання зазначеної суми грошового забезпечення. У зв'язку з тим, що Попередній договір посвідчено нотаріусом, судом встановлено, що позивач виконав умови договору та передав відповідачу грошові кошти в сумі 272 250 грн. 00 коп. У пункті 2.5 Попереднього договору вказано, що автомобіль перебуває під заставою у ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» та те, що відповідач зобов'язується зняти обтяження на день укладення Договору купівлі-продажу автомобіля. Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року, яке залишено без змін Апеляційним судом м. Києва, а також Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, встановлено, що автомобіль «Audі» моделі «Q3» 2012 у період квітня 2015 року перебував в арешті, який накладений ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» згідно договору застави. З вказаного підтверджується, що відповідачем не було знято обтяження з автомобіля у строк до 30 квітня 2015 року (а.с.120-132). В пункті 2.4. Попереднього договору купівлі-продажу автомобіля від 16.04.2015 року чітко визначено, що Покупець передає грошове забезпечення у розмірі 272 250 грн. 00 коп., що еквівалентно 12500 доларів США. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Стаття 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальну функцію. Аванс сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач не надав суду достатніх та беззаперечних доказів, що він сплатив на користь відповідача саме завдаток, а не аванс, вказане також не вдається встановити з умов укладеного Попереднього договору, а відтак відповідач не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Врахувавши те, що грошове забезпечення, яке здійснив позивач при укладанні Попереднього договору не може бути визначене в якості завдатку, і вважається авансом, суд дійшов висновку, що у частині вимог позивача про стягнення з відповідача додаткової суми у розмірі 272 250 грн. завдатку - відмовити, а слід стягнути лише суму сплачену за попереднім договором в розмірі 272 250 грн., як аванс. Відповідно до норми п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність застосовується в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Щодо штрафу застосовується спеціальний строк позовної давності в один рік, який позивач пропустив, так як зобов'язання щодо укладення основного договору між позивачем та відповідачем мало бути виконано до 30.04.2015 року (пункт 3.5 Попереднього договору від 16.04.2015 р.), строк позовної давності сплинув 30.04.2016 року, а позивач звернувся до суду тільки в березні 2017 року. Враховуючи те, що сплив строк позовної давності за заявленою вимогою про стягнення штрафу та подане клопотання представника відповідача про застосування позовної давності та відмову в позові по даній вимозі, суд доходить до висновку, що слід відмовити в стягненні штрафу в сумі 272250 грн. через сплив строку позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що відповідач зобов'язання щодо укладення основного договору з позивачем у строк до 30 квітня 2015 року не виконав і не зняв обтяження з автомобіля, у нього перед позивачем утворилася заборгованість за грошовим зобов'язанням щодо повернення авансу у розмірі 272 250 грн 00 коп. У зв'язку з неповерненням коштів позивачу за період з 01.05.2015 по 06.03.2017 р.(675 днів) у відповідача додатково утворилася заборгованість по 3% річних у розмірі 15 104 грн 00 коп. (272250 грн. х 3 х 675/365/100 = 15104 грн.), які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача курсової різниці у розмірі 66 625 грн 00 коп. суд вважає необхідним відмовити через відсутність правових підстав. Вимога про стягнення індексу інфляції позивачем не заявлялася. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 2 873 грн 00 коп. На підставі вищевикладеного та ст. 22, 526, 570, 571, 625, 635 ЦК України,

Outcome: partial