Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивач 29 грудня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що 30.09.2010 року з ПАТ «[PERSON] Дніпро» було укладено кредитний договір № 300910-UAH. За умовами вказаного кредитного договору [PERSON] надає позичальнику споживчий кредит у сумі 3\~640\~000 грн. під 22 % річних, а позичальник зобов`язався повернути одержаний кредит до 01.04.2011 року з урахуванням відсотків та комісії, які визначені в договорі. Але, окремі положення такого кредитного договору та договору іпотеки не відповідають вимогам закону та є недійсними. Банк був зобов`язаний надати споживачеві у письмовому вигляді інформацію щодо умов договору перед його підписанням. Однак, позивач ознайомився з договором вже безпосередньо під час його підписання, що свідчить про недотриманням банком вимоги закону. Крім того, не було повідомлено і про наявні форми кредитування з описом їх відмінностей, а також про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що фактично позбавило позивача вибрати найоптимальнішу ставку за кредитом, вигідні умову його повернення, тощо. Також, в кредитному договорі не було зазначено порядок нарахування процентних доходів відповідно до вибраного банком методу як того вимагають пункт 3.1, 3.3 Постанови НБУ № 168 та пункту 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Більш того, у кредитному договорі не зазначено абсолютне подорожчення кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за сукупні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, комісії (тарифи), здійснені споживачем як на користь кредитодавця, так і в інтересах третіх осіб під час отримання обслуговування та погашення кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення, тощо. 30.03.2011 року сторони підписали Договір № 1 про заміну кредитного договору № 300910-UAH від 30.09.2010 року, в якому виклали пункти 1.4 та 4.3 в наступній редакції «1.4 у разі порушення п 4.3 цього договору плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту (його частини) згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється в розмірі 44 відсотки річних», «4.3 повернути одержаний кредит в строк встановлений графіком погашення кредиту (Додаток 2) до 01.04.2012 року, сплатити нараховані відсотки та комісії за цим договором, шляхом внесення готівки в касу перерахування Банку грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих відсотків та комісій відповідно до вказаних строків». В подальшому сторони підписали також Додаток № 2 про зміну від 29.03.2012 року шляхом внесення змін до п. 4.3 договору погодили остаточний строк погашення кредиту до 01.10.2012 року. В договорі іпотеки також міститься положення щодо необґрунтованої зміни процентної ставки. Позивач просив визнати недійсними наступні положення Кредитного договору №300910-UАН від 30.10.2010 року укладеного між ПАТ «[PERSON] Дніпро» та [PERSON]: пункт 1.4. «у разі порушення п. 4.3. цього Договору, плата за користування одержаним кредитом в період, який починається на наступний день за днем погашення [PERSON] (його частини) згідно цього Договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником, встановлюється в розмірі 44 (сорок чотири) проценти річних»; пункт 5.3. «Змінювати (збільшувати або зменшувати) відсоткову ставку за [PERSON] у залежності : змін на ринку грошових коштів, від зміни облікової ставки НБУ. Такий перегляд відсоткової ставки в односторонньому порядку може здійснюватись банком протягом строку дії цього Договору до моменту повного виникнення Позичальником обов'язків. В такому випадку [PERSON] направляє Позичальнику та майновому поручителю відповідне повідомлення із зазначенням нової відсоткової ставки, також причин, з якими [PERSON] пов'язує необхідність зміни плати за користування [PERSON], та пропозицію укласти додатковий договір до цього договору та договорів забезпечення у десятиденний строк з моменту відправлення повідомлення»; пункт 11.2. «у разі зміни кредитно - грошової політики згідно з рішенням Верховної Ради України, Національного банку України, а також інших економічних показників, в Договір вносяться відповідні зміни у десятиденний строк з моменту відправлення повідомлення шляхом підписання відповідного додаткового договору. При розбіжності сторін, у разі не підписання Позичальником додаткового договору, цей Договір вважається достроково розірваним за згодою сторін і [PERSON] достроково пред'являє [PERSON] до стягнення. При цьому кредит, а також відсотки за [PERSON], повинні бути сплаченими Позичальником в п'ятиденний строк з моменту відправлення Банком письмового повідомлення про дострокове виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором. У разі відсутності у Позичальника коштів [PERSON] вноситься на рахунок прострочених кредитів з правом нарахування банком відсотків згідно з умовами договору»; Визнати недійсним п. 1.2. Договору іпотеки від 30.09.2010 р. №300910-UАН-1П, з урахуванням змін до даного договору від 27.07.2011 р. та від 29.03.2012 р., в частині забезпечення предметом іпотеки зобов'язання [PERSON] за кредитним договором: «по сплаті відсотків за користування кредитом, за ставкою, яка встановлена у розмірі 44 відсотки річних у разі прострочення повернення [PERSON], відповідно до п. 1.4 Кредитного договору». Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином, про причини неявки не повідомили. У звязку з значним строком розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, на підставі поданих доказів. Від представника відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву не визнали та просили відмовити в її задоволенні в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що 30 вересня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] Дніпро» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 300910-UAH, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3\~640\~000,00 грн. на строк до 01.04.2011 року (а.с.6-8). Згідно умов договору позичальник зобовязався сплачувати банку відсотки за користування кредитом в розмірі 22 % річних. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 30 вересня 2010 року між сторонами укладено договір іпотеки (а.с.43-49). Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як зазначено у ч.2 цієї статті, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками, є договором про надання споживчого кредиту; а отже, на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2, п. 3, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч. ч. 5, 6, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Суд не погоджується із твердженням позивача щодо несправедливості умов кредитного договору, а саме, пунктів 1.4, 5.3, 11.2 кредитного договору № 300910-UAH від 30.09.2010 року та пункту 1.2 договору іпотеки №300910-UАН-1П від 30.09.2010 року, оскільки [PERSON] ознайомлений з умовами Кредитного договору та не мав до них будь-яких заперечень і, погодившись із ними, підписав. На момент укладення договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними. Підписавши вказану угоду, позивач погодилася із їх змістом, у тому числі з терміном повернення кредитних коштів, порядку нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій. Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1 ст.628 ЦК України. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 цієї статті істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилами ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчиненої іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Оскільки, відповідно до принципу свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), сторони договору на власний розсуд визначають його зміст і формулюють його конкретні умови, якщо тільки зміст якої-небудь умови імперативно не визначений законом чи іншими правовими актами. Умови кредитного договору задовольняли позивача на протязі значного часу, позичальник сплачував кредит, тим самим погоджувався зі всіма його істотними умовами. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У той же час, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що кредитний договір та договір іпотеки суперечили нормам цивільного законодавства України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства на момент його укладання. Судом встановлено, що при укладенні договорів [PERSON] мав вільне волевиявлення на вчинення правочину, що підтверджується його підписом на кредитному договорі. Сторони мали достатній обсяг дієздатності для укладення спірного кредитного договору та спрямованість на настання правових наслідків, обумовлених ним. Таким чином забезпечується принцип свободи договірних відносин, а позивачем не надано жодних доказів того, що він звертався до відповідача з пропозицією внести зміни до укладеного кредитного договору. Згідно ч.2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Крім того, відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Таким чином, позивачем не надано суду доказів про наявність одночасно чотирьох умов передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, які б могли бути підставою для розірвання кредитного договору у разі істотної зміни обставин, якими сторона керувалася при укладенні договору. Згідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed