Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що згідно мирової угоди від 22.12.2017 року укладеної між ним та відповідачем [PERSON] за ним визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] . Після укладення мирової угоди [PERSON] зобов`язалася в добровільному порядку звільнити житловий будинок та знятися разом із сином [PERSON] з реєстрації. 31.12.2017 року відповідачі переїхали проживати по сусідству в інший житловий будинок в с. Онут , однак відмовляються в добровільному порядку знятися із реєстрації. Позивач зазначає, що як власник будинку, не має можливості безперешкодно на свій розсуд користуватись, розпоряджатись своїм майном, оформити субсидію, саме тому просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав, просив задовольнити. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною. В 2004 році вони разом купили будинок в с.Онут, в якому разом проживали. У жовтні 2017 році шлюб між ними розірвано. З грудня 2017 року [PERSON] разом із сином [PERSON] в його будинку не проживають. В добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала. Суду пояснила, що відповідач [PERSON] є колишня дружина позивача. А відповідач [PERSON] є сином її довірителя. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] 23.10.2017 року розірвано. Спільно нажите ними майно розділено. Згідно укладеної між ними мирової угоди відповідач [PERSON] до 31.12.2017 року зобов`язувалася знятися з реєстрації. З грудня 2017 року вона разом із сином проживають за іншою адресою по сусідству із позивачем, а саме [ADDRESS] , однак знятися з реєстрації в добровільному порядку не бажає. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином судовою повісткою, причини неявки суду не вказали, заяви про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву до суду від них не надходило, а тому справу, зі згоди позивача та представника розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, представника позивача, показання свідків [PERSON] [PERSON] , суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно мирової угоди від 22.12.2017 року укладеної між ним та відповідачем [PERSON] та затвердженої ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області є власником житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] (13,14). Також зазначена обставина підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2019 року. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З довідки виконкому Вікнянської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №196 від 03.04.2019 року вбачається, що у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] , його колишня дружина [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] (а.с.44). Свідок [PERSON] суду показав, що йому відомо, що в грудні 2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено мирову угоду, згідно якої [PERSON] разом із сином [PERSON] добровільно мали знятися з реєстрації. В грудні 2017 році відповідачі забрали свої речі з будинку [PERSON] і перейшли жити до сусіднього будинку. Свідок [PERSON] суду показала, що являється кумою позивача. Їй відомо, що після розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] , а також поділом майна відповідачі покинули будинок [PERSON] і проживають по сусідству. ЇЇ чоловік допомагав відповідачам перенести їх майно до будинку, де вони на даний час живуть. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідачів у його домоволодінні, тому просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК Українизакріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] підлягає до задоволення. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved