Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 01.03.2016 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 29.01.2014 р. по 02.12.2015 р. в розмірі 51585, 45 грн. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 р. з урахуванням індексу інфляції в розмірі 39904, 25 грн. В обґрунтування позову зазначає, що в період часу з 01.07.2010 року по 28.01.2014 року. 28.01.2014 був звільнений з роботи за\~ст. 36 КЗпП\~за згодою сторін. Відповідно до судового наказу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.04.2014 з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» було стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі за період з серпня по листопад 2013 року в розмірі 10420, 01 грн. Кошти у розмірі 10420, 01 гривень були отриманні позивачем у повному обсязі лише 03.12.2015. У зв`язку з тим, що на день звільнення, в порушення вимог ст. 115 - 116 КЗпП України, відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, останній звернувся з даним позовом до суду. В судове засідання позивач не зявився, але від нього до суду надійшла заява про розгляд даної справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та, просить суд, їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надав до суду через канцелярію письмові заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. З 01.07.2010 по 28.01.2014 [PERSON] працював в ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на посаді слюсара ремонтника, 28.01.2014 року був звільнений з роботи за\~ст. 36 КЗпП\~за згодою сторін. Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.04.2014 з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 10420, 01 грн., які позивачем фактично отримано у повному обсязі 03.12.2015 році. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України\~виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, середньоденна заробітна плата складає 76,65 грн. виходячи з наступного розрахунку (2014,29 + 1281, 82) / 43 = 76,65 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає період з 29.01.2014 по 02.12.2015 (дата погашення заборгованості по заробітній плати) , а саме робочих 673 днів складає 51585,45 грн. (76,65*673). Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 29.01.2014 по 02.12.2015 в розмірі 51585,45 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 року, суд не вважає правильним наданий позивачем розрахунок індексу інфляції у розмірі 39904, грн. і не бере його до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»(далі - Закон) встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідності до вимог ст. ст. 2, 3вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Заборгованість по заробітній платі позивача становила 10420, 01 грн. Тобто компенсація за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції становить суму 9516,66 гривень з розрахунку: 10420, 01 х 177,36 / 100 = 18480,93. Таким чином, компенсація за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 з урахуванням індексу інфляції становить 18480,93 гривень які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. За приписами ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому необхідно враховувати, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки основної заробітної плати, повинні буnи заявлені в межах тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України для вирішення таких спорів. Дані положення норм матеріального права узгоджуються із роз'ясненням, що викладено в п. 25\~постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченоїст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст. ст. 117, 237 - 1 цього Кодексу, надав тлумачення, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати, а також відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахункута про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. За ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Одночасно з відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial