Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 жовтня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб з відповідачем уклала 28 липня 2007 року в Олексіївській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис № 01. Від шлюбу дітей не мають. Відносини з відповідачем не склалися через різні погляди на життя та шлюб та безвідповідальність до сім»ї з боку відповідача. З цих підстав просила шлюб розірвати. В судове засідання позивач не зявилася, надавши до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, розглянувши справу без її участі. В судовому засіданні, яке мало місце 01 листопада 2016 року, відповідач [PERSON] заявленого позову не визнав та вказав про своє бажання зберегти шлюбу. У звязку з цим ухвалою суду від 01 листопада 2016 року сторонам у справі був наданий час для примирення терміном один місяць. Після закінчення наданого судом строку для примирення, позивач до суду не зявилась, але надала до суду письмові заяви, в яких свій позов підтримала та наполягла на його задоволенні, вказавши про відсутність можливості зберегти шлюб. Відповідач після закінчення строку на примирення в судовому засіданні погодився з відсутністю можливості зберегти шлюб, а тому з його розірванням погодився. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, вважає необхідним позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони у цій справі перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 28 липня 2007 року в Олексіївській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №01, що, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №053112, виданим 28 липня 2007 року виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради Кодимського району Одеської області. Від шлюбу сторони дітей не мають. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідач [PERSON] позов визнав та погодився з необхідністю розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1 та 4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши про це усну заяву. У разі визнання відповідачем позову, яке (визнання) має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі (п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Судом на підставі пояснень позивача, викладених нею у позовній заяві та долучених до позову письмових заявах, а також на підставі пояснень відповідача [PERSON], наданих ним в судовому засіданні, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, з грудня 2014 року не підтримують між собою подружніх відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved