Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою 21.01.2019 року, в якій просить суд: визнати 1/2 частку квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири розташованої за адресою [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м; зняти арешт та заборону відчуження на 3/4 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м, Ѕ частка якої належить на праві власності [PERSON] та 1/4 частка якої належить на праві власності [PERSON] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 13.09.1986 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб та перебувають у шлюбі по теперішній час. Під час шлюбу 30.10.2003 року [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти подружжя було придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 44,5 кв.м. Права власності [PERSON] та [PERSON] (їх на момент укладення договору неповнолітньої доньки) зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.11.2003 року номер запису 134 в книзі 78п-134, форма власності приватна спільна сумісна. [PERSON] та [PERSON] є власниками спірної квартири на праві спільної сумісної власності та їх частки є рівними по 1/2 частки спірної квартири. Враховуючи, що квартира придбана у шлюбі, тому 1/2 частка квартири, яка належить [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між подружжям по рівному по 14 частці кожному. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №148288199 від 06.12.2018 року позивачам стало відомо, що державним виконавцем Саксаганського відділу ДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Міщук А.Р. 18.10.2018 року здійснено державну реєстрацію обтяження, а саме: арешт майна боржника від 16.10.2018 року по виконавчому провадженню №57404330 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» боргу у розмірі 578138,38 грн. У цій же інформації №148288199 від 06.12.2018 року містяться дані про те, що державним виконавцем Чемикос К.С. 22.06.2016 року здійснено державну реєстрацію обтяження : арешт нерухомого майна боржника від 16.06.2016 року по виконавчому провадженню №51323146. Накладенням арешту на нерухоме майно [PERSON] , що є спільною сумісною власністю подружжя, порушено право власності позивача [PERSON] на 1/4 частку квартири за адресою [ADDRESS] , належної йому за законом, а також право власності позивача [PERSON] на 1/2 часку зазначеної спірної квартири. За даних обставин за захистом своїх прав вони вимушені звернутися до суду. 29.08.2019 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника АТ «АЛЬФА БАНК» в якому вказано, що щодо позовних вимог [PERSON] стосовно поділу майна слід зазначити, що на час подання позову строк позовної давності сплинув. [PERSON] не наведено причин, котрі б свідчили про поважність пропуску строку позовної давності. Таким чином, [PERSON] була ознайомлена із умовами зазначеного правочину близько 15 років, умови договору цілком влаштовували. Відповідач [PERSON] є поручителем за кредитним договором №0308/1107/71-485. Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 15.09.2015 року з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №0308/1107/71-485 в сумі 574 484,38 грн. Арешти, які є предметом спору, накладені на майно [PERSON] саме на виконання зазначеного рішення. Вважає, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на її майно , та її чоловік діють недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Також, позивачі звернувшись до суду із позовом, не вказують, який саме законний інтерес був порушений діями відповідачів. Не зазначають яким саме чином виділення часток захистить або відновить їх права. У зв`язку із вище викладеним, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 13.03.2019 року позов прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 44-45). Позивачі правом на участь в судовому засіданні не скористались, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, пред`явлені вимоги підтримали, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає. Представник АТ «Альфа Банк» у судове засідання не з`явився, про дату, час, місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Саксаганського відділу ДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Письмових пояснень у встановлений законом строку суду не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 13 вересня 1986 року між [PERSON] та [PERSON] Дзержинським відділом РАЦС було зареєстровано шлюб, актовий запис №800. Від шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 7) З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та сторонами визнано, в період перебування сторін в шлюбу було придбано нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] та їх на момент укладення договору неповнолітньою донькою [PERSON] 05.11.2003 року, запис №134 в книзі 78п-134 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу серії від 30.10.2003 року (а.с.8,9). При цьому, підставою право власності було зазначено Договір дарування від 30.10.2003 року та 17.12.2018 року внесено правильну інформацію в підстави виникнення права власності - договір купівлі-продажу (а.с. 11-12). Відповідно до ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, згідно п.1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до абз. 1 п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, яки виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір був фактично укладений у 2003 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року (далі ЦК УРСР) та про визначення часток в нерухомому майні, придбаному подружжям, слід застосовувати положення КпШС України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15. Відповідно до ст.ст. 112, 115 ЦК УРСР (які діяли на момент купівлі спірної квратири) положення якої кореспондуються зі ст.ст.355, 368, ч.2 ст.370 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) без визначення часток кожного з них, належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Наявності будь-яких домовленостей між співвласниками щодо відступлення від рівності їх часток в спільній сумісній власності в ході судового розгляду не встановлено. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та в силу діючої правової презумпції рівності часток в праві спільної сумісної власності, частки [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] є рівними та становлять по 1/2 частці за кожним. Як вказували позивачі, що також визнано відповідачем, частку на квартиру набуто [PERSON] в період перебування з відповідачем в шлюбі, у зв`язку з чим в силу ст.22 КпШС УРСР, діючого на момент набуття майна у власність, є їх спільною сумісною власністю, питання про поділ майна між ними не вирішувалось. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та в силу діючої правової презумпції рівності часток в праві спільної сумісної власності, частки [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] є рівними та становлять по 1/4 частині за кожним, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірної квартири в період перебування сторін в офіційно зареєстрованому шлюбі, будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом не встановлено, тому суд приходить до висновку, що частки кожного із подружжя у цій 1/2 частці квартири є рівними та становлять по 1/4 за кожним. При цьому, підстав для визнання за відповідачем права власності на 1/4 частку квартири, суд не вбачає, виходячи із принципу диспозитивності та враховуючи,що таке її право ніким не оспорюється, у зв`язку із чим в цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, приводом та підставою звернення [PERSON] та [PERSON] до суду з позовом стало виявлення наявності на всьому належному їм майні, а саме на квартирі [ADDRESS] , обтяження у вигляду арешту, накладені на підставі постанови державного виконавця Саксаганського відділу ДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області Міщук А.Р. №б/н від 16.10.2018 року, номер запису обтяження 28436585 та постанови державного виконавця Саксаганського відділу ДВС міста кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Чемикос К.С. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.06.2016 року, номер запису обтяження 15075747 . Факт наявності такого обтяження підтверджувався Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відомостями з реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.11). Так, згідно з матеріалів виконавчого провадження №57404330 вбачається, що виконавчий лист №2/403/150/15 виданий 23.02.2016 року Устинівським районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» боргу 578138,38 грн. перебував на виконанні у Саксаганському відділі державної виконавчої служби міста Кривий Ріг ГТУ юстиції у Дніпропетровської області, державний виконавець Міщук А.Р. Постановою від 16.102018 року було накладено арешт на майно боржника [PERSON] (а.с. 123). Постановою державного виконавця від 24.03.2020 року виконавчий лист №2/403/150/15 виданий 23.02.2016 року Устинівським районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» боргу 578138,38 грн. було повернуто стягувачу на підставі заяви стягувача про поверненян виконавчого документу без подальшого виконання та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 112). Крім того, з відповіді Саксаганського відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 04.11.2020 року слідує, що виконавчі документи про стягнення з [PERSON] боргів у відділі не перебувають. При закінченні виконавчих проваджень обтяження з майна, що належить боржникам (квартира за адресою: [ADDRESS] ) було знято. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути реальним, дійсним та існувати на момент її звернення до суду. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до п.3 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Судовим розглядом встановлено, що на теперішній час права [PERSON] та [PERSON] як власників належних їм часток в майні не обмежені, обтяження з спірної квартири зняті, що свідчить про відсутність предмету частини позовних вимог, у звязку із чим у задоволенні позову в частині зняття арешту з майна. Щодо посилання відповідача АТ «Альфа-Банк» на позиції ВС (справа №317/3272/16-ц) щодо зловживання цивільним правом сторонами шляхом поділу з метою уникнення сплати боргу боржником, суд не не приймає до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження». Так дійсно, 06.11.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» було укладено договір поруки №0308/1107/71-485-Р-1, за яким вона зобов`язалась солідарно із позичальником [PERSON] за виконання зобов`язань за кредитним договором (а.с. 83). 15.09.2015 року Устинівським районним судом Кіровоградської області було винесено заочне рішення, яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] борг за кредитним договором в сумі 574 484,38 грн. (а.с. 84-86). Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ч.3 ст. 61 СК України, згідно з якою якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, [PERSON] уклала договір поруки не в інтересах сім`ї, а тому вказані АТ «Альфа-Банк» не відносяться до вказаних правовідносин. Щодо посилань представника АТ «Альфа-Банк» щодо пропущення строку позовної давності щодо вимоги про недійсність договору, суд не приймає до уваги, оскільки не є предметом розгляду. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з Відповідача на її користь судових витрат, суд

Outcome: partial