Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач 20.03.19 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона власником вказаної вище квартири на підставі договору дарування від 20.07.18 р.. Відповідач є її батьком. Останній у спірній квартирі не проживає біля 5 р., має інше житло у [ADDRESS] . 27.12.18 р. останній подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу з її матір`ю, у якій сам вказав факт та причину непроживання у спірній квартирі біля 5 р.. Будь яких інших домовленостей між сторонами щодо проживання у спірній квартирі немає. Реєстрацією у спірній квартирі відповідач порушує її права як власника квартири, так як вона не має змоги скористатись соцпільгами. Покликаючись на ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 9, 71, 72 ЖК України, просить позов задовольнити. Провадження у справі було відкрито за ухвалою суду від 21.05.19 р.. 06.09.19 р. справа передана для розгляду головуючому судді Логвинюк І.М.. \~ \~ \~ \~Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачеві надіслано судом у встановленому законом порядку. За станом на 06.02.20 р. до суду не надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У судовому засіданні позивач позов підтримала та надала суду пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Додатково суду пояснила, що відповідач, який є її батьком, правильно є по батькові « [PERSON] », а не « [PERSON] », як вона зазначила помилково у позовній заяві. Вона була власником ј частки спірної квартири та у подальшому їй було подаровано решту ѕ часток спірної квартири. Тому вона стала одноосібним власником спірної квартири. Просить позов задовольнити. Представник позивача адвокат у судовому засіданні позов також підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належно повідомлений. Причини неявки суду не повідомив. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності відповідача. Слід врахувати, що відповідач правильно по батькові є « [PERSON] ». А не « [PERSON] », що стверджують учасники судового засідання та це ж випливає з копії договору дарування часток спірної квартири позивачеві. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, кожна зокрема, проти позовних вимог не заперечили, підтвердили те, що, дійсно, відповідач, який є їх, відповідно, колишнім чоловіком, та батьком, по батькові правильно є « [PERSON] », а не « [PERSON] »; тривалий час не проживає у спірній квартирі та має іншу сім`ю. Суд,\~заслухавши пояснення\~учасників справи,\~дослідивши докази,\~зібрані у\~справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як стверджується копією паспорта позивача серії [NUMBER] , довідки (виписки з домової книги) про склад сім`ї та прописку № 310 від 19.03.19 р., вона є домовласником, проживає у спірній квартирі, як і відповідач - з 1997 р.. Аналізуючи надані\~позивачем письмові\~докази,\~суд,\~разом з\~тим,\~спираючись на\~положення ст.79 ЦПК України «Достовірність доказів», відкидає та не бере до уваги копію аркушу із записами, зокрема, «Розділ III. Прописка (реєстрація)», так як з копії такого аркуша неможливо встановити, частиною якого документа чи будинкової книги для реєстрації осіб у якому житловому приміщенні він є. Хоча позивачем у додатку до позовної заяви зазначено про подання копії будинкової книги в кількості 4 шт., однак, це дійсності не відповідає. Тому такий доказ є недостовірним, так як на підставі такого доказу не можна встановити дійсні обставини справи, зокрема, реєстрацію сторін у спірній квартирі. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності\~будинок,\~користуються\~ним\~для\~особистого проживання\~і\~проживання\~членів\~їх\~сімей та інших осіб,\~мають\~право розпоряджатися\~цією\~ власністю на\~ свій\~\~ розсуд. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з копії договору дарування квартири від 20.07.18 р., позивач отримала в дар, в дійсності, не квартиру за цим договором, а ѕ її частки, та, відповідно, стала власником часток спірної квартири, зазначених у договорі. Наведена вище обставина стверджується також копіями: Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 131\~914\~920 від 24.07.18 р.; Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1331 914\~474 від 24.07.18 р.; Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 131\~914\~574 від 24.07.18 р.. Доказів того, що позивач є одноосібним власником цілої спірної квартири суду не надано, однак вказаними вище письмовими доказами стверджується наявність у позивача права власності стосовно спірної квартири, що відповідачем та третіми особами у справі на стороні відповідача, зокрема, не оспорено. Суд враховує, що однією з осіб відчуджувачів спірної квартири за вказаним вище договором дарування на користь позивача - був і відповідач. Право власності позивача на, зокрема, ѕ частки спірної квартири, що доведено нею суду документально, виникло не раніше 24.07.18 р. дата реєстрації власності на подаровані позивачеві частки спірної квартири. Саме 20.07.18 р. дата договору дарування позивачеві належної відповідачеві частки спірної квартири - відповідач перестав бути співвласником спірної квартири. Згідно з приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є, зокрема, квартира, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування\~житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує свободу й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Гл. 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пл. ВС України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Обгрунтовуючи свій позов позивач покликалась на положення ст. 71 ЖК України, що врегульовує загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом 6 міс.. Однак суд враховує, що спірна квартира не належить до державного чи комунального або відомчого житлового фонду, була з 04.12.08 р. власністю громадян відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і залишається такою на даний час, тому суд вважає, що підстав для застосування до спору положень ст. 71 ЖК України немає. Суд враховує, що спірна квартира перебувала з 2008 р. і перебуває на даний час у приватній власності. Спірна квартира перебувала у співвласності відповідача до 20.07.18 р.. Тому суд вбачає підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 405 ЦК України. Остання визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що до 20.07.18 р. відповідач був\~співвласником \~спірної квартири, на час подання розглядуваного позову до суду - 20.03.19 р. - позивач, дійсно, мала у власності спірну квартиру та позовні вимоги закладає саме як власник спірної квартири, а не квартиронаймач, тому суд відкидає доводи позивача та її представника адвоката про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у спірній квартирі по спливу 6 міс. з дня залишення квартири. Суд відмічає, що за правовідносин, що склались між сторонами з приводу спірної квартири, непроживання відповідача у спірній квартирі навіть тривалий час біля 5 р., для вирішення спору не має жодного значення з огляду на дату втрати відповідачам права власності на частку у спірній квартирі після її відчудження на користь позивача 20.07.18 р., та дату закладення позову до суду 20.03.19 р.. Власник (співвласник) житла може бути відсутній у ньому як завгодно тривалий проміжок часу і ця обставина не може впливати на обмеження прав відповідача як співвласника у користуванні житловою площею у спірній квартирі. Для право відносин, що склались між сторонами та з врахуванням положень ст. 405 ЦК України, цей строк встановлений терміном 1 р., а не 06 міс.. Непроживання особи у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання її у судовому порядку такою, що втратила права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Таким чином статус члена сім`ї позивача (батька), який відчужив своє право власності на частку у спірній квартирі, відповідач став не раніше 20.07.18 р., а тому суд вважає, що позивач не має підстав для твердження, що відповідач, будучи відсутнім по місцю реєстрації свого місця проживання у спірній квартирі як її співвласник будь який без обмеження проміжок часу (до відчудження свої частки на користь позивача) та не більше року з цього моменту, тобто, з 20.07.18 р. до дати пред`явлення розглядуваного позову до суду 20.03.19 р., порушує її права як власника спірної квартири фактом реєстрації та непроживання у ній проміжок часу, що складає менше року (в дійсності за період з 20.07.18 р. по 20.03.19 р.). Тому, з врахуванням положень ст. 405 ЦК України, позов слід визнати передчасним та відмовити у його задоволенні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed