Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в імені якого діє представник - [PERSON], звернувася до суду із позовом до територіальної громади с. Степанівка Заставнівського району Чернівецької області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, в якому визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS], яку вона відповідно до заповіту від 08.11.1996 року який зареєстрований в реєстрі під №7 та посвідчений секретарем Прилипченської сільської ради та на час відкриття спадщини змінений та скасований не був, заповіла йому. Спадкоємицею, що має право на обов'язкову частку при спадкуванні за заповітом є донька померлої [PERSON] - [PERSON], котра на спадщину не претендує. Зазначає, що спадщину після смерті [PERSON] він прийняв вчасно, з метою її оформлення, звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на згаданий будинок, однак у його видачі нотаріусом було відмовлено, у зв'язку з тим, що ним не було надано належним чином оформлених документів, що посвідчують право власності на дане майно за [PERSON] Відсутність правовстановлюючих документів на будинковолодіння є перешкодою в оформленні спадщини. Саме тому, він змушений в судовому порядку визнавати право власності на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтував вищенаведеним та просив задовольнити. Представник відповідача територіальної громади с. Степанівка Заставнівського району Чернівецької області в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про визнання позову та проханням розглянути справу в його відсутності. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований і його слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Дана правова позиція також закріплена в п.9 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, в якому зазначено: «якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК, судам слід враховувати, що ст. 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майно». Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 того ж Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що видно із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] (а.с. 8). Після смерті останньої відкрилася спадщина на все належне їй майно, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 524, 525, 526, 527 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Судом встановлено, що 08.11.1996 року спадкодавець [PERSON] вчинила заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу [PERSON] Вказаний заповіт на час відкриття спадщини змінений та скасований не був, посвідчений секретарем Прилипченської сільської ради та зареєстрований в реєстрі під №7. Вказане вбачається із копії заповіту (а.с. 22), довідок виконавчого комітету Прилипченської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №128, №127 від 06.03.2017 року (а.с. 23, 25). Відповідно до ст. ст. 534, 535 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. На виконання зазначених вимог закону судом встановлено, що спадкоємицею, що має право на обов'язкову частку спадкового майна померлої [PERSON] при спадкуванні за заповітом є її донька - [PERSON], проте остання обов'язкову частку не приймала, на спадщину після смерті матері не претендує, що вбачається завою яка міститься в матеріалах спадкової справи №78/2017 що перебуває у провадженні державного нотаріуса Заставнівської державної нотаріальної контори, яка витребувана судом та досліджена (а.с. 4 спадкової справи). Судом також встановлено, що позивач [PERSON] від спадщини не відмовився, в шестимісячний термін втупив в управління та володіння спадковим майном: обробляла присадибну земельну ділянку, провела ремонт будинку, що є об'єктом спадкового майна. Дана обставина підтверджується довідкою виконкому Прилипченської сільської ради №755 від 23.11.2017 року (а.с. 24) та копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №1161/02-31 від 03.11.2017 року (а.с. 26). Отже, в судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідно до ч.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ч. 1 ст. 1268, ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З метою оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS] позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено, оскільки ним не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності на згадане майно за [PERSON], що вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №1161/02-31 від 03.11.2017 року (а.с. 26) та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №46964041 від 03.03.2017 року (а.с. 5 спадкової справи). Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 №69. З довідок виконавчого комітету Прилипченської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №757, №756, №726 від 23.11.2017 року (а.с. 9, 14, 16, 17), копії по господарської книги (а.с. 18-21) та витягу з рішення (а.с. 15) вбачається, що згідно земельно-шнурової книги Прилипченської сільської ради за особистим номером [NUMBER] по [ADDRESS] числиться домогосподарство [PERSON], за якою закріплено земельні ділянки площею 0,26 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та площею 0,34 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; Згідно із записом у по господарській книзі №7 Прилипченської сільської ради за особовим [NUMBER], по [ADDRESS] знаходиться житловий будинок з господарськими спорудами який належав померлій [PERSON] Дане домогосподарство збудоване за власні кошти, колгоспним двором не рахується. Померла [PERSON] була належним землекористувачем земельної ділянки під будинком на підставі по господарської книги №7, документи на право власності Прилипченською сільською радою не видавалися. В п. 3.3.Вищого Спецiалiзованого Суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ в інформаційному листi вiд 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» сказано, що всi господарсько-побутові будiвлi та споруди у домоволодіннях, якi належать громадянам i були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР вiд 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», i під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не вiдносяться до категорії самовільних (самочинних). Також в даному листі зазначається, що записи у по-господарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки i споруди у порядку спадкування, оцiнюються у сукупності з iншими доказами, таким як: рiшення про оформлення права власностi громадян на будинки, технiчним паспортом на будiвлi, документами про вiдведення в установленому порядку земельних дiлянок пiд забудову тощо. Частинами 3, 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що [PERSON] набула право власності на спірний житловий будинок, проте не оформила право власності на нього належним чином. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачем своїх законних спадкових прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved