Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач 28 серпня 2018 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. Йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 28 січня 1989 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2-428; на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 січня 1989 року, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстровий №\~2-157; на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 1981 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2175 належить житловий будинок з надвірними будівлями № 7 по провулку Іжевський у м. Нікополі Дніпропетровської області. У цьому будинку, крім нього зареєстровані його дружина [PERSON] та його дочка [PERSON] з малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Вказані особи не проживають у його будинку з квітня 2016 року, тобто понад один рік без поважних причин, що підтверджується відповідним [PERSON] квартального комітету № 6 від 17 серпня 2018 року. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у будинку також не мають. Фактично його дружина, донька та внуки проживають за адресою - вул. Ковельська, буд. 14 у м. Нікополі Дніпропетровської області, що підтверджується [PERSON] квартального комітету № 34 від 12 червня 2016 року. Вважає, що відповідачі втратили право користування його будинком у звязку з тривалою, понад один рік, без поважних причини відсутністю за місцем реєстрації та він, як власник будинку вимушений звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки реєстрація відповідачів у його будинку створює йому перешкоди у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Зняття з реєстрації не порушує прав малолітніх дітей, так як вони фактично проживають за іншою адресою. Будучи зареєстрованими у його будинку онуки не набувають за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно цього будинку і , відповідно, будучи знятими з реєстрації у спірному будинку, ніяких майнових прав не втрачають. На підставі викладеного просить суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком № 7 по провулку Іжевський у м. Нікополі Дніпропетровської області. Ухвалою про відкриття провадження від 07.09.2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачам був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву [PERSON], що надійшов від відповідача [PERSON] на адресу суду 04 жовтня 2018 року (а.с. 41-42). Згідно відзиву [PERSON] просить відмовити у позовних вимогах, посилаючись на наступне. Так, вона з дочкою та малолітніми онуками вимушена була виїхати з будинку, оскільки позивач зловживав спиртними напоями, постійно ображав її та всіх членів своєї родини, лаявся нецензурно та погрожував розправою. З огляду на це, вони з дочкою та онуками вимушені були знайти тимчасове місце для проживання, а саме - житловий будинок № 14 по вул. Ковельській у м. Нікополі, поки власники будинку не знайдуть покупця на цей будинок. Таким чином, вони вимушені знімати житло і не мають можливості проживати за місцем реєстрації через вказані вище обставини. В матеріалах справи також наявний відзив на позовну заяву [PERSON], що надійшов від відповідача [PERSON] на адресу суду 04 жовтня 2018 року (а.с. 45-47). Згідно відзиву [PERSON] просить суд відмовити у позовних вимогах, посилаючись на наступне. Позивач є її батьком та дідусем її малолітніх дітей, який зловживаючи спиртними напоями, постійно ображав її та всіх членів своєї родини, лаявся нецензурно та погрожував розправою. З огляду на це, вона з матірю та дітьми знайшли тимчасове місце для проживання, а саме - житловий будинок № 14 по вул. Ковельській у м. Нікополі, поки власники будинку не знайдуть покупця на цей будинок. Вважає, що при задоволенні позову, будуть порушені особисті немайнові права її малолітніх дітей, права на користування житлом, оскільки вони є похідними від права користування житлом її матірю. Також зазначила, що сподівається, що ситуація зміниться найкраще у відносинах з позивачем і вона може звернутися з дітьми до батьківської хати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали частково, малолітніх дітей просили залишити зареєстрованими в житловому будинку № 7 по провулку Іжевський у м. Нікополі Дніпропетровської області, а [PERSON] та [PERSON] просили визнати такими, що втратили право користування в житловому будинку № 7 по провулку Іжевський у м. Нікополі Дніпропетровської області. Представник [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, оскільки відповідачі вимушені проживати за іншою адресою, у звязку зі складними сімейними обставинами. Крім того, задоволення позовних вимог [PERSON] приведе к порушенню особистих немайнових прав малолітніх дітей [PERSON] Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення вимог в частині визнання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житлом заперечував. Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] та вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі наступного. Як встановлено судом, житловий будинок № 7 по провулку Іжевський у м. Нікополі Дніпропетровської області належить на підставі договору дарування від 28 січня 1989 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2-428; на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 січня 1989 року, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстровий №\~2-157; на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 1981 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2-175 [PERSON] (а.с. 23-29). У вказаному будинку, крім позивача зареєстровані його дружина [PERSON] та його дочка [PERSON] з малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 11 21), що підтверджується довідками квартального комітету № 6 від 12 червня 2018 року та 17 серпня 2018 року ( 15, 18). Факт реєстрації у спірному будинку [PERSON], [PERSON] підтверджується відповідними довідками Виконавчого комітету від 05 вересня 2018 року, згідно яких [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою м. Нікополь, провулок Іжевський, будинок 7 (а.с. 33-34). Факт реєстрації у спірному будинку малолітніх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджується довідками квартального комітету № 6 від 12 червня 2018 року та 17 серпня 2018 року (а.с. 16, 18) В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилався на те, що відповідачі не проживають у його будинку з квітня 2016 року, тобто понад один рік без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у будинку також не мають. Також вважає, що відповідачі втратили право користування його будинком, оскільки їх реєстрація у спірному будинку створює йому перешкоди у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних\~правовідносин та врегульовані нормами Житлового та\~ Цивільного кодексів України. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 ЖК України\~ слід дійти до висновку що положення статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення\~статті 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім'ї власника житла,які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4\~ст. 9 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до\~статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1\~ ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона\~повинна\~довести\~ті обставини,\~на\~які\~вона посилається\~як\~на\~підставу своїх\~вимог\~або\~заперечень,\~крім\~випадків,\~встановлених\~цим\~Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до частини другої\~статті 89 ЦПК\~жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] з квітня 2016 року у будинку позивача не проживає, не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні платежі. Факт не проживання [PERSON] у будинку з квітня 2016 року зафіксовано в [PERSON] квартального комітету № 6 від 17 серпня 2018 року (а.с. 17). Отже, [PERSON] не проживає і не користується спірним житловим приміщенням, не виконує свої зобов'язання по оплаті комунальних послуг. Таким чином, суд вважає доказаним факт, що [PERSON] понад рік відсутня за місцем своєї реєстрації. \~ \~ \~ \~ Доказів щодо поважних причин не проживання [PERSON] в спірному будинку з квітня 2016 року не предявлено, підстав вважати поважними причини не проживання [PERSON] з квітня 2016 року у будинку позивача в судовому засіданні судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування його житловим будинком № 7 по провулку Іжевський у м. Нікополі Дніпропетровської області є обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими такими, що втратили право користування його житловим будинком задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Статтею 47 Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З матеріалів справи вбачається, що в житловому будинку позивача зареєстровані малолітні діти, яких позивач просить визнати такими, що втратили право на користування житловим будинком. Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей позивачем суду не надано. Окрім того, представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради у судовому засіданні проти визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом заперечував, посилаючись на порушення немайнових особистих прав дітей у такому випадку. Частиною 2 та 3ст.\~18\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Реєстрація неповнолітніх дітей була вчинена за згодою всіх членів сім'ї, зокрема і позивача як власника житлового будинку, і це надає можливість батькам неповнолітніх дітей реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своїх дітей за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо. Позивачем не доведено, що неповнолітні діти чи їх мати, [PERSON], які зареєстровані в його будинку мають своє власне житло та може відповідно і забезпечити реєстрацію своїх дітей на теперішній час, а тому, зняття неповнолітніх дітей з реєстраційного обліку в будинку тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, тобто, це суперечить інтересам дитини. Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги про визнання [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням за даних конкретних обставин направлено всупереч інтересів малолітніх дітей, а тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині. Згідно зі статтею 32 ЦК України,статтею 177\~СК України та статтею 17\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Крім того, у відповідності до ст. 29 ЦК України,ст. 177 СК України, ст. ст. 5,\~17,\~18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст.\~1,\~4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей»,ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року N 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити частково, в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком № 7 по провулку Іжевський у м. Нікополі Дніпропетровської області. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial