Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 вересня 2019 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» про визнання незаконним звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовна заява обґрунтована тим, що в квітні 2019 року був прийнятий на роботу на посаду аналітика з питань фінансово-економічної безпеки сектору економічної та інформаційної безпеки ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», а наказом від 22.04.2019 доручено виконання додаткової роботи на умовах суміщення за посадою начальника сектору економічної та інформаційної безпеки. 02.09.2019, прибувши на роботу, не був допущений до робочого місця представниками служби охорони підприємства, у зв`язку з чим разом з іншими недопущеними працівниками звертався до органів поліції та до Управління Держпраці у Харківській області зі скаргами. 06.09.2019 позивачу стало відомо, що його звільнено у зв`язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. В поданій до суду позовній заяві просив визнати незаконним його звільнення з посади аналітика з питань фінансово-економічної безпеки ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», поновити на посаді аналітика з питань фінансово-економічної безпеки ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10000 грн на відшкодування моральної шкоди. Просив також покласти на в.о. генерального директора ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою працівникові вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 7 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про час, дату та місце судового засідання з розгляду справи по суті. Відповідачем ДП «Новопокровський КХП» 12 листопада 2019 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову повністю. Свої заперечення обґрунтовував тим, що звільнення позивача було обумовлено порушенням останнім трудового законодавства, звільнення було проведено з дотриманням вимог, передбачених нормами ст. 149 КЗпП України. Позивач [PERSON] в судове засідання для участі в розгляді справи не з`явився, будучи повідомленим про розгляд, подав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених в поданому до суду відзиву на позовну заяву. Суд, заслухавши представника відповідача, розглянувши матеріали позовної заяви та інші заяви по суті справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач з квітня 2019 року перебував в трудових відносинах з ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», наказ № 80-П від 15 квітня 2019 року (а.с. 10). Наказом № 150-П від 3 вересня 2019 року позивача [PERSON] звільнено з посади аналітика з питань фінансової та економічної безпеки Сектору економічної та інформаційної безпеки 03.09.2019 у зв`язку з відсутністю на робочому місця більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно зі ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] вважає своє звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним, таким, що здійснене з порушенням приписів ст. 149 КЗпП України. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При цьому в силу норм законодавства для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визначаються такі причини, що виключають вину працівника. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] згідно табеля обліку робочого часу за серпень 30.08.2019 протабельовано відпрацьований робочий час - 7,2 години, а згідно табеля обліку робочого часу за вересень 2019 року з 02 вересня - прогул. В ході проведення інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці в Харківській області (акт № ХК6661/286/АВ від 21 жовтня 2019 року ) факт відсторонення працівників підприємства, а саме - [PERSON] , від роботи не встановлено. Також Головним управлінням Держпраці в Харківській області встановлено, що працівники підприємства, серед яких і [PERSON] , протягом дня 02.09.2019 з`являлися у вестибюлі, але до пропускного пункту не підходили та через електронну пропускну систему «Бар`єр» не проходили, викликали для розмови головного інженера [PERSON] , від надання йому пояснень про причини відсутності на робочому місці відмовилися. Факт відсутності позивача [PERSON] на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 02.09.2019 підтверджується складеними актами від 02.09.2019 № 1/9, від 02.09.2019 № 2/9, від 03.09.2019 № 4/9, від 03.09.2019 № 5/9 (а.с. 68-72), матеріалами інспекційного відвідування Головного управління Держпраці у Харківській області від 21 жовтня 2019 року № ХК6661/286/АВ (а.с. 37-41) та фактично не оспорюється позивачем в поданій до суду позовній заяві. Твердження позивача про те, що не був допущений до робочого місця представниками служби охорони підприємства, не підтверджено дослідженими в справі доказами. Позивач [PERSON] , використовуючи на власний розсуд надані йому процесуальні права, самостійно обираючи спосіб захисту свого права, в судове засідання для надання відповідних пояснень суду не з`явився, жодні клопотання про залучення чи витребування доказів на підтвердження даної обставини, в тому числі і щодо допиту свідків, не заявляв. Будь - яких даних на спростування доказів про неповажність причин відсутності на роботі позивач суду не надав. За таких обставин суд вважає доведеним факт наявності прогулу позивача [PERSON] , тобто, факт його відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без жодних поважних причин. Тому відповідач, який є роботодавцем, в силу норм п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України мав повноваження на розірвання укладеного з позивачем трудового договору. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, уповноваженим органом, правомірно. Позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі є безпідставними та не підлягають задоволенню. При цьому судом враховується, що відповідач в порядку, визначеному ст. 149 КЗпП України, вжив всіх можливих заходів для того, щоб отримати від порушника трудової дисципліни пояснення, які останній надати відмовився. Суд приймає до уваги, що метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з`ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. Дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач як роботодавець, звертався до позивача з проханням надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці, але [PERSON] від надання таких пояснень відмовився, про що складено відповідні акти (а.с. 69-72), які не спростовані позивачем. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки в судовому засіданні неправомірність звільнення позивача не знайшла свого підтвердження, не встановлено підстав для поновлення [PERSON] на роботі, а повний розрахунок з позивачем відповідач провів, що підтверджено даними відомості на перерахування заробітної плати (а.с. 74), та даними акту інспекційного відвідування Головного управління Держпраці у Харківській області від 21 жовтня 2019 року № ХК6661/286/АВ (а.с. 37-41), вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивачем не доведено наявність моральних страждань, які були б спричинені в результаті протиправних дій відповідача, жодні докази наявності моральної шкоди не наведені. Суд, вирішуючи справу в межах вимог та на підставі наданих до суду доказів, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними від позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заявлені безпідставно та не підлягають до задоволення. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні заявлених ним позовних вимог понесені ним судові витрати зі сплати судового збору відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не підлягають йому відшкодуванню. Судовий збір в частині вимог про поновлення на роботі суд вважає за можливе віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed