Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] в обґрунтування позову зазначає, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення № [NUMBER] , площею 4,6109 га, з кадастровим номером 4421681600:03:001:0021, яка знаходиться на території Єпіфанівської сільської ради. Під час заведення спадкової справи та перевірці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно після смерті його матері, - [PERSON] , ним було з`ясовано, що державним реєстратором, а саме виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області, зареєстровано договір оренди землі б/н від 01.06.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «Гранум». Йому достеменно відомо, що його мати, - [PERSON] , за життя жодного договору оренди землі з ТОВ «Гранум» не укладала та не підписувала, орендну плату не отримувала. Із зазначених підстав він вважає, що договір підписаний іншою особою, а отже є неукладеним, і реєстрація такого договору порушує його права та законні інтереси щодо володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, як успадкованим майном. У зв`язку з цим позивач просив суд: 1) визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору оренди землі б/н від 01.06.2017р. на земельну ділянку № [NUMBER] , яка знаходиться на території Єпіфанівської сільської ради, укладений між [PERSON] та відповідачем; 2) витребувати у відповідача вказану земельну ділянку та зобов`язати останнього передати її власнику; 3) стягнути з ТОВ «Гранум» на користь позивача сплачений ним судовий збір. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, останній через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, наполягають на їх задоволенні, а також не заперечують проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним суду не повідомлялися, відзиву на позову він не подав, а позивач та його представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом 02 листопада 2021 року була постановлена відповідна протокольна ухвала. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач, - [PERSON] , народився [INFO] в м. Сєвєродонецьк Луганської області та його матір`ю є [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с. 8, 12, 14, 15). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки № [NUMBER] , площею 4,6109 га, що знаходиться на території Єпіфанівської сільської ради Луганської області, з кадастровим номером 4421681600:03:001:0021, що належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 064031, виданого Кремінською районною державною адміністрацією 26.02.2004р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кремінською державною нотаріальною конторою 02.12.2003р., за реєстровим № 1644. Після смерті [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку позивачем було оформлено в порядку спадкування за законом, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 15.09.2020р. (а.с. 13). Таким чином, позивач є законним власником земельної ділянки № [NUMBER] , площею 4,6109 га, розташована на території Єпіфанівської сільської ради Луганської області з кадастровим номером 4421681600:03:001:0021. Згідно Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 24.06.2021р. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 4421681600:03:001:0021, площею 4,6109, розташована на території Єпіфанівської сільської ради Луганської області, становить 115491,09 грн (а.с. 16). Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 262681482 від 23.06.2021р. вбачається, що 01.03.2018 року виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області був зареєстрований договір оренди земельної ділянки № [NUMBER] , площею 4,6100 га, розташованої на території Єпіфанівської сільської ради Луганської області б/н від 01.06.2017року між [PERSON] та ТОВ «Гранум», зі строком дії 10 (десять) років (а.с. 11). 18.08.2021р. ухвалою суду було задоволене клопотання представника позивача [PERSON] та зобов`язано уповноважених осіб ТОВ «Гранум», у строк до 28.09.2021р., надати суду оригінал договору оренди землі б/н від 01.06.2017 на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 4,6109 га з кадастровим номером 4421681600:03:001:0021, яка знаходиться на території Єпіфанівської сільської ради, укладений між ТОВ «Гранум» та [PERSON] строком на 10 років, з додатками до нього (а.с. 23-24). Проте відповідачем ухвала суду була проігнорована, ніяких документів на вимогу суду не надано, повідомлень про неможливість їх надати та про причини цього також( ас31). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» під час розгляду справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 24 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гуренко проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним з огляду на приписи ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається у письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Суд зауважує, що неподання позивачем на вимогу суду (на підставі ухвали про витребування доказів за клопотанням представника позивача) оригіналу спірного договору оренди землі з додатками позбавляє сторону позивача можливості довести обґрунтованість доводів останньої щодо непідписання [PERSON] вказаного договору. З огляду на те, що відповідач ухилився від надання оригіналу договору оренди землі, що унеможливлює проведення у суді почеркознавчої експертизи для встановлення наявності або відсутності підпису [PERSON] на спірному договорі оренди землі, суд вважає за необхідне визнати факт того, що [PERSON] не підписувала цей договір з відповідачем, оскільки позивач категорично заперечує цю обставину. Тож, з огляду на зазначені правові норми та встановлені судом обставини та факти, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом повернення такої ділянки. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц. За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в частині вимог щодо визнання недійсним договору оренди землі. У ч. 1 ст. 317 ЦК України зазначається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Оскільки судом було встановлено, що спірний договір між [PERSON] та відповідачем щодо оренди земельної ділянки, що наразі належить спадкоємцеві [PERSON] , слід вважати неукладеним, оскільки позивач категорично стверджує, що його мати [PERSON] за життя такий договір не укладала та не підписувала, а відповідачем не спростоване зазначене, суд вважає за необхідне скасувати державну реєстрацію зазначеного договору оренди землі б/н від 01.06.2017, витребувати у відповідача вказану земельну ділянку та зобов`язати останнього передати її власнику. Тим самим, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні з позовом судового збору лише в частині вимог майнового характеру на загальну суму 1154,91 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial