Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач 25.10.2019 року звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук Володимир Олександрович, третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Лариса Савеліївна в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 249629551101), від 25.04.2019 року, серія та номер 433, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С; скасувати рішення державного реєстратора Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук Володимир Олександрович №46794307 від 10.05.2019 року; №46794022 від 10.05.2019 року; №46788196 від 10.05.2019 року; №46794207 від 10.05.2019 року; №46788196 від 10.05.2019 року; №46789434 від 10.05.2019 року; №46788986 від 10.05.2019 року; №46788196 від 10.05.2019 року; №46790299 від 10.05.2019 року; №46791475 від 10.05.2019 року; №46790959 від 10.05.2019 року; №46790299 від 10.05.2019 року; №46792049 від 10.05.2019 року; №46793456 від 10.05.2019 року; №46792413 від 10.05.2019 року; №46792049 від 10.05.2019 року; №46793766 від 10.05.2019 року; №46794207 від 10.05.2019 року; №46794022 від 10.05.2019 року; №46793766 від 10.05.2019 року - як похідні та такі що прийняті на підставі недійсного договору купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 249629551101), від 25 квітня 2019 року, серія та номер: 433, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що він в 2009 році вирішив придбати для себе квартиру, загальною площею 150 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , але оформити її на тітку своєї дружини [PERSON] - [PERSON] . 15.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, за кошти [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири загальною площею 150,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого власником квартири стала [PERSON] . Позивач на підставі усної домовленості з [PERSON] надав останній тижневий строк на вивіз особистих речей з квартири, через що не забрав у неї ключі від квартири. Згодом виявилося, що отримати доступ до вказаної квартири позивач не може, оскільки ця квартира є власністю [PERSON] на підставі договору дарування №3438 від 02.08.2002 року, а [PERSON] (донька [PERSON] ) не могла продати квартиру, оскільки знаходиться за межами України. В рамках кримінального провадження №12014160500002813 від 04.04.2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, за результатами почеркозначої експертизи встановлено, що підпис [PERSON] у договорі купівлі-продажу від 15.06.2009 року виконаний не [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2012 року у справі № 1522/6844/12, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , за участю 3-ї особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 15.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН»17.07.2009р. за №26820755. Вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.09.2012 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2012 року. В подальшому, в рамках кримінального провадження №12014160500002813 від 04.04.2014 року за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України на вищевказану квартиру було накладено арешт ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2016 року у справі №522/20400/16-к. За заявою [PERSON] , вищевказане обтяження було скасовано на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 20 грудня 2018 року у справі №522/20400/16-к. В послідуючому, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси від 06 березня 2019 року у справі №522/874/19 - на вищевказану квартиру було знову накладено арешт. Станом на теперішній час вищевказаний арешт не скасовано, а сама ухвала суду є чинною. Однак, як зазначає позивач, йому стало відомо, що підчас дії вищевказаної ухвали суду, а саме 25 квітня 2019 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу вищевказаної квартири (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 249629551101), відповідно до якого [PERSON] набув 1/3 частини квартири, [PERSON] набув 1/3 частини квартири та [PERSON] набув 1/3 частини квартири. Позивач зазначає, що про існування незакінченого кримінального провадження та відповідного обтяження квартири [PERSON] достеменно знала, та була обізнана, так як вже один раз зверталась із клопотанням до слідчого судді про зняття обтяження накладеного у цьому ж кримінальному проваджені. Тобто, відчужуючи нерухоме майно [PERSON] була обізнана про наявність ухвали про арешт майна, передбачала настання для неї негативних наслідків, а тому оспорюваний правочин вчинено виключно з метою приховати таке майно. Позивач припускає, що на момент укладення оскаржуваного правочину, ухвалу про арешт майна ще не було зареєстровано у державному реєстрі прав власності, а, відтак, правочин, який укладено під час дії рішення суду про обтяження майна - є недійсним. Також, позивач посилається на те, що одразу ж після спірного правочину, а саме 07 травня 2019 року вже новими власниками квартири було здійснено поділ квартири на чотири приміщенні: - нежитлове приміщення загальною площею 39,5 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1825833151101; - нежитлове приміщення загальною площею 44,6 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1825933251101; - нежитлове приміщення загальною площею 50,2 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1826013851101; - нежитлове приміщення загальною площею 31,7 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1826092551101. Позивач вважає, що оскільки недійсність правочину тягне за собою недійсність похідних реєстраційних дій відносно спірного майна, то підлягають скасуванні і відповідні рішення державного реєстратора про державну реєстрацію поділу майна із закриттям закриття розділу та про реєстрацію права на новоутворенні приміщення із відкриттям розділів, а саме: №46794307 від 10.05.2019 року; №46794022 від 10.05.2019 року; №46788196 від 10.05.2019 року; №46794207 від 10.05.2019 року; №46788196 від 10.05.2019 року; №46789434 від 10.05.2019 року; №46788986 від 10.05.2019 року; №46788196 від 10.05.2019 року; №46790299 від 10.05.2019 року; №46791475 від 10.05.2019 року; №46790959 від 10.05.2019 року; №46790299 від 10.05.2019 року; №46792049 від 10.05.2019 року; №46793456 від 10.05.2019 року; №46792413 від 10.05.2019 року; №46792049 від 10.05.2019 року; №46793766 від 10.05.2019 року; №46794207 від 10.05.2019 року; №46794022 від 10.05.2019 року; №46793766 від 10.05.2019 року Ухвалою суду від 06.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 06.11.2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на: нежитлове приміщення загальною площею 39,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1825833151101; нежитлові приміщення загальною площею 44,6 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1825933251101; нежитлові приміщення загальною площею 50,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1825933251101; нежитлові приміщення загальною площею 31,7 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2/4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1825933251101. Ухвалою суду від 06.11.2019 року відмовлено позивачеві в задоволенні клопотання про витребування доказів. 21.11.2019 року від представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на, що в даному випадку укладенням спірного договору не порушено права та інтереси позивача. Також, про арешт нерухомого майна від 06.03.2019 року вчинений в рамках кримінального провадження, на наявність якого посилається позивач як на підставу недійсності правочину, сторони спірного договору не були обізнані, а дані про цей арешт на момент укладення спірного договору були відсутні в єдиному реєстрі речових прав та обтяжень. Крім того, на дату подачі [PERSON] даного позову, ухвалами від 02.10.2019 року та 21.10.2019 року вказаний арешт було скасовано з посиланням на те, що набувачі майна (квартири [ADDRESS] ) є сумлінними набувачами та по суті не мають відношення до відповідного кримінального провадження. Ухвалою суду від 30.01.2020 року задоволено заяву представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. належним чином завірену копію нотаріальної справи за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.04.2019 року №433. 27.02.2020 року судом закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні 20.08.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник [PERSON] у судовому засідання позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Від приватного нотаріуса Стукаленко Л.С. та державного реєстратора Мельничука В.О. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. [PERSON] зазначив про необгрунтованість позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, викликані, будь-яких заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не надали Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 25.04.2019 року між [PERSON] , в якості продавця, з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якості покупців, з іншої сторони був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі - Договір). Договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. за реєстровим номером 433, право власності покупців було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав 25.04.2019 року. Відповідно до п.2 Договору, вказана квартира належала продавцю [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Орзіх В.М. 02.08.2002 року, за реєстровим №3438, дублікат якого виданий приватним нотаріусом ОМНО Орзіх В.М. 04.03.2009 року за реєстровим № 347. Право власності [PERSON] було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 3968821. Відповідно до п.4 Договору, квартира придбана за 2999990,00 грн., які продавець отримала в повному обсязі від покупців. Відповідно до п.7 Договору, нотаріусом встановлено відсутність заборони на відчуження квартири, а також відсутність її обтяження іпотекою. Також встановлено відсутність інформації щодо сторін Договору у санкціонному списку РНБО України, встановлено відсутність податкової застави активів платників податків Продавця та Покупців. Відповідно до п. 10 Договору, сторони засвідчили її звільнення Продавцем та передачу її Покупцям до підписання даного Договору. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Позивач просить визнати вказаний Договір купівлі-продажу недійсним, посилаючись на те, що цей правочин укладено під час дії ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.03.2019 року по справі № 522/874/19 про арешт квартири [ADDRESS] , яка є предметом спірного Договору купівлі-продажу. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на правові висновки Верховного Суду України у справі №6-605цс16 від 25.05.2016 року, №6-640цс17 від 24.05.2017 року та Верховного Суду у постанові від 26.11.2018 року №535/578/16-ц за якими відсутність у державному реєстрі відомостей про обтяження майна, зважаючи на достеменну обізнаність щодо заборони відчуження цього майна, не може слугувати підставою для відмови у відповідному позові, а правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під забороною відчуження на підставі судового рішення, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження на час його укладення. При цьому, як на факт порушення своїх законних прав та інтересів позивач посилається на те, що 15.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, за кошти позивача, було укладено договір купівлі-продажу квартири загальною площею 150,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого власником квартири стала [PERSON] . Однак, в зв`язку з виявленим в діях продавця по вказаному договорі від 15.06.2009 року шахрайством, в рамках кримінального провадження №12014160500002813 від 04.04.2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, за результатами почеркозначої експертизи встановлено, що підпис [PERSON] у договорі купівлі-продажу від 15.06.2009 року виконаний не [PERSON] . Пізніше, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2012 року у справі № 1522/6844/12, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , за участю 3-ї особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 15.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН»17.07.2009р. за №26820755. Вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.09.2012 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2012 року. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тобто, з наведеного вбачається, що укладення спірного Договору купівлі-продажу від 25.04.2019 року не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Необхідний обсяг цивільної дієздатності учасників спірних договорів дарування та характер їх волевиявлення перевірений нотаріусом при реєстрації вказаних договорів. Будь-яких доказів того, що цей правочин був спрямований не на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, суду не надано. Щодо посилання позивача на правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, то, на переконання суду, ці правові висновки не можуть бути застосовані до обставин даної справи, оскільки зазначені в правових висновках справи стосуються спорів, де позивач мав безпосередні договірні правовідносини зі сторонами відповідних угод, при цьому відповідачі мали намір приховати майно від законних вимог позивача. В даному випадку, між угодою, в якій, як зазначає позивач він приймав участь як фактичний покупець квартири, від 15.06.2009 року та спірною угодою, за якою набувачі (відповідачі по справі) оформили своє право власності на вказану квартиру - 25.04.2019 року пройшло близько 10 років, а тому посилання позивача на намагання відповідачів приховати це майно, позбавлене сенсу. Сам же позивач не є безпосередньою стороною угоди від 25.04.2019 року, а доказів того, що позивач є стороною угоди від 15.06.2009 року, суду не надано. Крім того, згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу. Із змісту наведених норм права, право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. Тобто, навіть у разі належного обгрунтування позову, але у разі, коли жодне право особи, яке звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, правові підстави для задоволення такого позову відсутні. Це підтверджено відповідними правовими позиціями. Так, Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов`язкову для всіх судів України правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де висловив наступну правову позицію: «З урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Також, ця ж сама позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-84цс14 від 03.09.2014 року: «З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Також, Верховним Судом України по справі № 6-94цс13 від 25.12.2013 року, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, констатовано, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Отже, враховуючи зазначені правові позиції Верховного Суду України по справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14, № 6-94цс13 та відповідно до положень ч.1 ст.3, ст.15 ЦПК України суд переконаний, що у разі, коли навіть позов є обгрунтованим, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено зазначеними у позові незаконним діяння відповідача; права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, то в такому разі правових підстав для задоволення такого позову немає. В даному випадку, спірний Договір виконаний сторонами, є чинним та не стосується законних прав та інтересів позивача. Між відповідачами та позивачем не доведено існування ніяких договірних правовідносин. Щодо твердження позивача про скоєння проти нього кримінальних дій, які він описує у своїй позовній заяві, то такі дії жодним чином не стосуються набувачів власності за оспорюваним договором та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] та скасування реєстрації за набувачами квартири їх права власності на цю квартиру. За таких обставин, суд доходить висновку, що позов [PERSON] є необгрунтованим і тому відмовляє у його задоволенні повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed