Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернулась 21.10.2016 року до суду з позовом, стверджуючи, що 25 січня 2014 року вона позичила [PERSON] 1000 доларів США, що відповідно курсу банку України складає 26000 грн., а також 120000 російських рублів, що також по банку України складає суму 50160 грн. В той же день, відповідачем, як позичальником, було складено розписку, в якій особисто було зазначено, що вона отримала від неї у борг 1000 доларів США та 120000 рублів (російських). В зазначеній розписці відповідач вказала про те, що борг поверне їй в термін до 25 січня 2015 року. У встановлений ними, як позичальником та позикодавцем строк, відповідач борг їй не повернула, посилаючись на відсутність грошових коштів. Незаконним діями відповідача, які виражаються у відмові повернути належні їй та її сім'ї грошові кошти, відповідач порушує її право власності на належні їй грошові кошти, її діями їй завдано моральної шкоди, яка виражається в душевних стражданнях, яких вона зазнала. Позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь борг у сумі 76160 грн., у якості відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн., а також витрати за сплату судового збору та на правову допомогу. Відповідачка [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [INFO], у судове засідання повторно не зявилась. Надала заяву про перенесення розгляду справи у звязку з хворобою. Згідно ч. 4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивачка та її представник [PERSON] в ході судового розгляду підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Заперечували проти перенесення розгляду справи, вважаючи неявку відповідача затягуванням розгляду справи. Позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи. З урахуванням закінчення передбачених ст.157 ЦПК України строків розгляду цієї справи та згідно ч. 4 ст.169 ЦПК України, справу розглянуто у порядку заочного провадження за наявними у справі письмовими доказами. Вислухавши пояснення сторони позивача та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 25.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, шляхом складання боргової розписки, написаної відповідачем власноруч. Згідно умов договору [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000,00 доларів США та 120000,00 російських рублів, на строк з 25.01.2014 року по 25.01.2015 рік. Однак, відповідачка не виконала взяті на себе зобовязання за договором позики, борг вчасно не повернула. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань позичальником у позикодавця виникло законне право на стягнення суми боргу. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16. При цьому днем платежу є день фактичної сплати суми боргу, а не день виконання зобов'язання, зазначений в борговому документі. Цим днем можна вважати, за бажанням позивача, як день подачі позову, так і день ухвалення рішення. Приймаючи до уваги те, що позивачка просила стягнути з відповідача суму боргу з розрахунку курсу НБУ станом на 04.10.2016 року, а також те, що суд не може виходити за межі поставлених позивачем позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 1000,00 доларів США та 120000,00 російських рублів, з розрахунку курсу НБУ станом на 04.10.2016 року у розмірі 76160,00 грн. Також позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку про відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про правомірність заявлених позивачем вимог щодо відшкодування їй моральної шкоди, а отже позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 761,60 грн., а також згідно ст.84 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 300,00 грн. згідно наданої позивачем квитанції №91 від 18.10.2016 року.

Outcome: partial