Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач 19.09.2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь 5 150 доларів США (135488,83 грн.) грошової компенсації від вартості проданого автомобіля «AUDI A6» сірого кольору 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач без її згоди здійснив відчуження вказаного автомобіля, який являвся спільною сумісною власністю подружжя (що встановлено рішенням суду), а продавши автомобіль не повернув їй половину коштів від вартості автомобіля, як колишній дружині, тому позивач вимушена звернутися до суду з позовом про компенсацію половини вартості відчуженого автомобіля. Представники позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просять їх задовольнити. Представник [PERSON] зазначила, що вона являється матірю позивача і на придбання автомобіля «AUDI A6»батьки позивача надали кошти. Після відчуження автомобіля відповідачем, останній ніяких коштів позивачеві за автомобіль не надав, про угоду купівлі-продажу автомобіля позивач повідомлена не була, довіреності на укладення будь-яких угод щодо автомобіля «AUDI A6» не видавала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Крім того, надав суду свої пояснення, в яких зазначив, що позовні вимоги є безпідставними. В той же час відповідач [PERSON] не заперечує того факту, що він на підставі довіреності (а фактично 07.10.2011 року відбулася купівля-продаж даного автомобіля за 30000 грн.) передав автомобіль «AUDI A6» громадянину [PERSON], а отримані кошти витратив на колишню дружину позивача по справі [PERSON] та на їх спільну дитину. Крім того, як вбачається із наданої відповідачем заяви, останній вважає, що позивач має право отримати половину вартості за фактично проданий автомобіль в розмірі 15000 грн. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.\~\~ Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Судом встановлено, що сторони з 29.07.2006 року перебували у шлюбі, який Печерський районний суд м. Києва рішенням від 23.12.2010 року розірвав і при цьому встановив, що з серпня 2008 року сторони разом не проживали (а.с.6-7). Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 02.06.2014 року було визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіля марки «AUDI A6» 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. В порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля «AUDI A6», 1999 року випуску, номерний знак [NUMBER]. Зазначене судове рішення набрало чинності 28.07.2014 року (а.с.8-10). Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 19.12.2014 року визнано правочин (Договір купівлі-продажу), укладений 26.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж автомобіля «AUDI A6», згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив вказаний автомобіль за ціною 135342 грн. (10300 дол. США) дійсним з моменту укладення договору та визнано за [PERSON] право власності на автомобіль «AUDI A6» 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.11-14). У вказаному вище рішенні суду зазначено, що як встановлено в суді, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АМС 045811 власником автомобіля «AUDI A6» був [PERSON], який в свою чергу 07.10.2011 року оформив на ім'я [PERSON] генеральну Довіреність (фактично відбулася купівля-продаж автомобіля), за якою [PERSON] отримав від імені власника право розпоряджатися автомобілем (продавати, здати в оренду та інше) (а.с.12). В той же час суд звертає увагу, що сума, яку отримав [PERSON] за продаж автомобіля не зазначена. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт продажу громадянином [PERSON] громадянину [PERSON] спірного автомобіля за 135342 грн. (10300 доларів США), продаж вчинено без відома позивачки та її згоди. Як вже зазначалося вище, рішенням від 02.06.2014 року автомобіль «AUDI A6» обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі і суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16. Позивач [PERSON] заперечувала факт надання своєї згоди колишньому чоловікові [PERSON] на продаж спірного автомобіля та вказувала, що про відчуження автомобіля їй стало відомо в січні місяці 2015 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] надавала згоду [PERSON] на продаж автомобіля [NUMBER]. Отже, з огляду на відчуження спірного автомобіля відповідачем без згоди позивачки та використання його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, позивач має право на отримання половини його вартості. В той же час в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження заявленої позивачем суми грошової компенсації від вартості автомобіля. Посилання позивача як на доказ на рішення суду від 19.12.2014 року, яким встановлено факт продажу автомобіля «AUDI A6» за ціною 135342 грн. (10300 дол. США) судом до уваги не береться, так як згідно зазначеного рішення суду договір купівлі-продажу укладався між [PERSON] та [PERSON], і саме [PERSON] отримав кошти за проданий автомобіль «AUDI A6». Доказів того, що [PERSON] отримав заявлену в позові, чи будь яку іншу суму за відчужений автомобіль суду не надано. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи зазначені обставини та визнання відповідачем факту продажу автомобіля «AUDI A6» за 30000 грн., виходячи з аналізу норм матеріального та процесуального права, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial