Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Рукавець О.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Підволочиської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема на будинковолодіння та земельну ділянку (пай) у с. Клебанівка Підволочиського району Тернопільської області. За життя [PERSON] склала заповіт на ім`я іншої дочки [PERSON] . В подальшому державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори Коломійчук О.І. 21 лютого 2003 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] . Однак враховуючи те, що на момент відкриття спадщини позивач була пенсіонером, має другу групу інвалідності у неї наявне право на обов`язкову часту у спадщині незалежно від змісту заповіту розмір якої становить 1/2 частки від 1/2 частки усього спадкового майна. Таким чином позивач була позбавлена права на отримання обов`язкової частки у спадковому майні, тому просить суд позов задовольнити визнавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом недійсним та визнати за нею право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON] . Ухвалою судді від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. В ході підготовчого провадження у справі 08 лютого 2021 року протокольною ухвалою суду здійснено заміну неналежного відповідача [PERSON] на належного - [PERSON] . Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2021 року матеріали вказаної цивільної справи передано на розгляд судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Дзюбичу В.Л., згідно розпорядження в.о. керівника апарату № 74 від 22 березня 2021 року. 22 березня 2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Фльорків О.В. подано відзив на позов, згідно якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити виходячи з наступного. Після смерті [PERSON] Підволочиською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу. Проте, позивач до Підволочиської державної нотаріальної контори у встановленні ст.1270 ЦК України (ст. 549 ЦК УРСР) шестимісячний строк з дня відкриття спадщини із зая\-вою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] не зверталася, та в управління або володіння спадковим майном не вступала. При цьому, на час відкриття спадщини Позивач разом із спадкодавцем не проживала. Відтак, позивач після смерті [PERSON] у встановлені законом порядку і строк, спадщину не прийняла, що, в свою чергу, позбавило її права на отримання у спадок майна померлої, в тому числі у визначеному законом розмірі обов`яз\-кової частки у спадщині. Крім того позивачем не вірно розраховано її обов`язкову частку у спадковому майні, оскільки на час смерті [PERSON] у померлої залишилося три доньки - позивач [PERSON] , мати відповідача [PERSON] та їхня старша сестра - [PERSON] [INFO] , котра померла [INFO] . Тому, у разі спадкування за законом та прийняття спадщини усіма спадкоємцями пер\-шої черги за законом (доньками померлої), кожному із таких спадкоємців належала б 1/3 час\-тка майна померлої. Виходячи із закріпленого у ч.1 ст. 1241 ЦК України права спадкоємця, який має право на обов`язкову частку, на спадкування незалежно від заповіту половини частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом, розмір обов`язкової частки позивача в спадщині після померлої [PERSON] , складав би 1/6 частку спадкового майна. Крім того, враховуючи дату смерті спадкодавця та відкриття спадщини ( [INFO] ), та строк, що минув від дати смерті спадкодавця та відкриття спадщини до звернення позивача із заявленими позовними вимогами (понад 21 рік), позивачем пропущений встановлений законом трирічний строк для звернення до суду, що є підставою для відмови у позові. Тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності за вимогами позивача та відмовити у задоволені позову. 20 травня 2021 року представником позивача - адвокатом Рукавець О.В. надано відповідь на відзив, згідно якої останній вказує на те, що відповідач отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, запевнив позивача що на неї оформлена половина паю, тобто позбавив обманом [PERSON] права на обов`язкову частку спадкового майна відповідно до статті 1241 ЦК України, оскільки вона є інвалідом другої групи та має право на обов`язкову частку. Позивачем жодним чином не пропущено строк позовної давності, оскільки відмови від спадку вона не писала, і всі роки знала, що успадкувала половину земельної ділянки (паю), так як кожного року її сестра чи племінник привозили та віддавали їй грошові кошти чи певні речі як її частку орендної плати за пай від орендаря. Проте в подальшому виплати припинилися і їй стало відомо, що все майно належить її племіннику [PERSON] . Після цього вона звернулася до правоохоронних органів із заявою на яку у травні 2020 року отримала відповідь про наявність на ім`я [PERSON] заповіту. Таким чином [PERSON] дізналася про своє порушене право лише в травні 2020 року після отримання відповіді від правоохоронних органів, а відтак позовна давність не пропущена. 20 травня 2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Фльорків О.В. подано заперечення на відповідь у якому представник вказує на те, що позивач не прийняла спадщину після смерті [PERSON] у встановлені законом порядку і строк, що, в свою чергу, позбавило позивача права отримання у спадок майна померлої, в тому числі у визначеному законом розмірі обов`язкової частки у спадщині. Крім того, заявлена позивачем вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом (в цілому, а не в частині, яка складає обов`язкову частку), не ґрунтується на законі та суперечить йому, не відповідає висновкам, наведеним у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р., а тому не підля\-гає до задоволення. Тому враховуючи наведене, а також пропущення позивачем трирічного строку позовної давності у задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою суду від 24 травня 2021 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та у відповіді на відзив. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав зазначених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь. В судове засідання представник Підволочиської державної нотаріальної контори не з`явився попередньо звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини: Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 липня 1956 року , батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . 04 жовтня 1964 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 04 жовтня 1964 року. Згідно довідки до акта огляду МСЕК від 10 квітня 2007 року [PERSON] присвоєно другу групу інвалідності довічно. [INFO] померла [PERSON] про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради 02 квітня 1999 року. 22 серпня 1997 року секретарем виконавчого комітету Клебанівської сільської ради Дробніцькою В.В. за номером в реєстрі 32 було посвідчено заповіт, згідно якого [PERSON] заповіла належне їй право на земельну частку (пай) на підставі сертифіката серії ТР №0253346 виданого Підволочиською райдержадміністрацією 16 квітня 1997 року за №169 та зареєстрованого 17 квітня 1997 року у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №113 [PERSON] . Згідно довідки № 240 виданої виконавчим комітетом Клебанівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області 05 листопада 2001 року [PERSON] постійно проживала в с. Клебанівка Підволочиського району Тернопільської області і в час своєї смерті [INFO] перебувала у своєї дочки [PERSON] в м. Тернополі. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] шляхом вступу в управління будинковолодінням, що знаходиться в [ADDRESS] та земельними ділянками, які належать до житлового будинку, обробляє їх, що підтверджується довідкою №81 виданою Підволочиською селищною радою 03 червня 2021 року. 21 лютого 2003 року [PERSON] звернувся до Підволочиської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки майно, яке належало померлій він прийняв у встановлений законом строк. 21 лютого 2003 року Підволочиською державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу №103. На підставі заповіту посвідченого Клебанівською сільською радою Підволочиського району 22 серпня 1997 року та зареєстрованого в реєстрі за №32 державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори Коломійчук О.І. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в реєстрі за №630, після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] . Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи із наступних підстав. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно вимог статті 535 ЦК УРСР (чинного станом на час виникнення спірних правовідносин) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. При розрахунку обов`язкової частки у спадщині слід виходити з того, що розмір усієї спадщини береться за одиницю, а частка спадкоємця за законом визначається шляхом поділу усієї спадщини на кількість спадкоємців за законом, які закликаються до спадкування, тобто тих, на користь яких відкрилася спадщина. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що іншими такими підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Судом установлено, що 21 лютого 2003 року державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. І. Франка с. Клебанівка Підволочиського району Тернопільської області розміром 4,07 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] вважає, що у зв`язку з видачею 21 лютого 2003 року нотаріусом на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку порушуються її права, як спадкоємця за заповітом після смерті матері - [PERSON] , зокрема, право на отримання 1/2 обов`язкової частки у спадковому майні, набутої останньою після смерті матері. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. В ході судового розгляду позивачем не надано, а судом не здобуто доказів звернення позивача до нотаріальної контори протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини із зая\-вою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] та факт вступу в управління або володіння спадковим майном. Крім того в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем. Таким чином позивач у встановлені законом порядку і строк спадщину після смерті [PERSON] не прийняла, що позбавило останню права на отримання у спадок майна померлої, в тому числі у визначеному законом розмірі обов`яз\-кової частки у спадщині, а відтак вимога про визнання свідоцтва про права на спадщину за заповітом до задоволення не підлягає. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими, достовірними та достатніми доказами порушення права позивача. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому суд перевіривши обґрунтованість позовних вимог та прийшовши до висновку про безпідставність позовних вимог, питання пропуску позовної давності не вирішує.

Outcome: dismissed