Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивач12.11.2020 року звернувся до суду з позовомпро усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з місця реєстрації, посилаючись на те, щоу відповідності до свідоцтва про право на спадщину від 24.01.2020 року, виданого приватним нотаріусом Романій Н.В., він є спадкоємцем Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Квартира 2-х кімнатна, загальною площею 39 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. Але скористатись своїм правом власності він не в змозі, адже в даній квартирі прописана та проживає фактично відповідач [PERSON] , без правових підстав. Допуску до житлового приміщення у нього немає. Зазначив, що його представник [PERSON] зверталася до правоохоронних органів, та 30.07.2020 року нею була отримана довідка про результати розгляду звернення ЄО № 32278 від 06.07.2020 року, згідно з якою встановлено, що відповідач дійсно там проживає, змінила там замки, та не впускає позивача до квартири, чим порушує право власності позивача. Вказав, що факт реєстрації відповідача по справі [PERSON] та її фактичного проживання у домоволодінні по [ADDRESS] обмежує власника домоволодіння [PERSON] у можливості реалізації належним йому правом. Зокрема, він обмежений у можливості користуватись та розпоряджатись своїм майном. Тому просить усунути перешкоди у користуванні власністю [PERSON] шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] із домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.11.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які 14.01.2021 позивачем усунено. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.01.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.02.2021 року третьою особою у справі залучено [PERSON] . 15.03.2021 року відповідач скерувала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Зазначила наступне: попереднім власником квартири є її бабуся [PERSON] . З її згоди ще в 2006 році вона, як член сім`ї, була в ній зареєстрована. Коли бабуся тяжко захворіла, вона з мамою [PERSON] за нею доглядали. В 2011 році бабуся померла. Після смерті бабусі мама [PERSON] зі своїм братом [PERSON] стали вести перемовини про успадкування квартири [ADDRESS] за законом, оскільки бабуся заповіту не склала. Зі згоди матері та дядька вона всі ці роки постійно на законних підставах проживає в цій квартирі, сплачує всі комунальні платежі. Вважає, що жодних законних підстав для її виселення, передбачених положеннями Житлового та Цивільного Кодексів України, позивач в позові не навів. Ніяких перепон [PERSON] у володінні, користуванні та розпорядженні його Ѕ часткою у спадковій квартирі вона не чинила і чинити не збирається. Їй відомо, що [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку цієї квартири. Що ж стосується матері [PERSON] , то вона подала в установлений законом строк заяву на прийняття цієї спадщини, але свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку цієї квартири ще не отримала, оскільки перебуває за кордоном та за станом здоров`я не може приїхати. 15.03.2021 представник третьої особи [PERSON] - адвокат Демиденко А.І. скерував до суду пояснення на позовну заяву, у яких зазначив наступне: позовні вимоги позивача та його представника про незаконне проживання та реєстрацію у спадковій квартирі [ADDRESS] її дочки, [PERSON] , суперечать фактичним обставинам справи. З них вбачається, що відповідач [PERSON] за згодою своєї бабусі, а її матері, [PERSON] , була зареєстрована у вказаній квартирі ще у 2006 році в якості члена її сім`ї. Коли ж вона тяжко захворіла, то саме [PERSON] та її дочка [PERSON] за нею доглядали аж до самої смерті в 2011 році. Оскільки заповіту не було, то [PERSON] та її рідний брат, [PERSON] звернулись до нотаріуса в установлений законом строк з відповідними заявами про прийняття спадщини. У спадковій квартирі залишилась проживати до цього часу дочка, [PERSON] . Так сталося, що брат [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку цієї квартири. [PERSON] тільки прийняла спадщину, але аналогічного свідоцтва про право на спадщину на іншу Ѕ частку цієї ж квартири ще не отримала. Причиною цьому стало те, що [PERSON] тяжко хворіє після заміни обох колінних суглобів, практично самостійно не ходить. За прогнозами медиків її реабілітація буде проходити не менше шести-восьми місяців. Позивачу відомо про це, але у нього свої інтереси. Вказували, що їх мама, [PERSON] , ще у 1991 році перевела на позивача свою державну 2-х кімнатну квартиру, в якій він проживає разом зі своєю сім`єю на теперішній час. На сьогодні у його дочки [PERSON] не має власного житла, тому вони і вдались до цього необґрунтованого позову. Проте, ним не враховано того, що її дочка [PERSON] фактично проживає на її Ѕ частині цієї спадкової квартири, несе всі витрати по її утриманню. Якщо у його дочки [PERSON] немає житла, нехай вселяється у спірну квартиру на Ѕ частку свого батька. Їхні дочки є двоюрідними сестрами, а тому зобов`язані мирно ділити житлову площу, поки не з`являться інші варіанти розв`язання цієї проблеми. Тому просить відмовити в позові. 15.04.2021 адвокат позивача [PERSON] скерувала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначила наступне: жодної згоди на проживання в спірній квартирі позивач не надавав. На даний час використовувати свою частку квартири не має змоги, оскільки відповідач чинить йому перешкоди. На даний час право власності на Ѕ частину квартири має виключно позивач, тобто він єдиний, хто може на законних підставах зареєструвати особу в квартирі. [PERSON] має право виселити відповідачку з місця реєстрації, так як членом його сім`ї вона не являється, а [PERSON] прав на нерухоме майно не набула. Представники позивача - [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Вказували, що на даний час доступу до квартири позивач не має, оскільки відповідачка змінила замки. [PERSON] не є членом сім`ї позивача, а тому має бути виселена та знята з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] . Представник відповідача - адвокат Демиденко А.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві, просив в задоволенні позову відмовити. Додатково зазначив, що відповідачка не чинить перешкоди позивачу, а була зареєстрована в спірній квартирі зі згоди попереднього власника квартири - її бабусі [PERSON] ще у 2006 році. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Демиденко А.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у поясненнях на позовну заяву, просив в позові відмовити. Представник третьої особи - Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської радив судове засідання не з`явився, скерував до суду листа, у якому просив розгляд справи проводити без участі представника Управління з питань державної реєстрації, при вирішення справи покладався на розсуд суду. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 21.06.2011 року. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , та грошових вкладів. 24.06.2011 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . 20.07.2011 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . 24.01.2020 року [PERSON] видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину: грошових вкладів з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться в ТВБВ № 10023/034 філії-Черкаське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рахунках № [NUMBER] в сумі 5713,05 грн., № [NUMBER] в сумі 1353,85 грн.; квартири [ADDRESS] ; грошових вкладів з належними відсотками, нарахування ями, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться в Публічному акціонерному товаристві «Укрінбанк» на рахунку № [NUMBER] в сумі 1562,51 грн. На іншу частину спадщини свідоцтва не видані. З копії Будинкової книги, а також дослідженого паспортного документу відповідача слідує, що у квартирі [ADDRESS] починаючи з 21 червня 2006 року зареєстрована та фактично проживає відповідач у справі [PERSON] . Цей факт не заперечується сторонами. Крім того, з пояснень сторін встановлено, що [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі у 2006 році з дозволу покійної матері позивача, власника квартири - [PERSON] . Адвокат відповідачки в судовому засідання вказав, що [PERSON] фактично проживає на Ѕ частині квартири [ADDRESS] , однак витрати несе фактично за утримання всієї житлової площі. Зазначив, що жодних перешкод в користуванні своєю часткою [PERSON] вона не чинить, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту неможливості проживання в квартирі позивачем до суду не надано. Надаючи правову оцінку позовним вимогам про виселення відповідачки із спірної квартири, суд зазначає наступне. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК України) визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. При цьому, як визначено у ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом, станом на день вселення та реєстрації відповідачки у спірній квартирі у 2006 році квартираналежала покійній матері позивача і відповідач була вселена у неї з її дозволу, як власника квартири. Позивач не надав суду будь-яких доказів того, що він на час вселення відповідача у спірну квартиру заперечував проти цього. Таким чином, на той час відповідачка вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири, так як є онукою покійної [PERSON] . Крім того, у своїх поясненнях третя особа [PERSON] , яка прийняла спадщину, вказала, що на даний час відповідачка проживає фактично на частині квартири, майнові права на яку належать їй, а тому вона не заперечує проти вселення в іншу частину позивача чи його доньки. Суд зауважує, що виселення членів сім`ї власника будинку врегульовано у статті 157 ЖК України, де зазначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу частиною першою статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто єдиною правовою підставою для виселення членів сім`ї власника будинку, в тому числі колишніх, є вичерпний перелік порушення правил співжиття, який наведений у ст.116 ЖК України, і з інших правових підстав власник житлового будинку не має право проводити виселення членів своєї сім`ї (в тому числі колишніх). Однак звертаючись до суду з даним позовом, в якості підстави для нього позивач не посилається на приписи ст.ст.116, 157 ЖК України, а посилається виключно на приписи ст.391 ЦК України, яка не підлягає до застосуванню у спірних правовідносин. Відповідно дост. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно зі ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У п. 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У справі «Садов`як проти України`ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а й стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] вселилася спірної квартири [ADDRESS] у відповідності до нормЖК УРСР, тому відсутні підстави вважати, що остання зайняла відповідне приміщення з порушенням встановленого порядку, беручи також до уваги тривале проживання у квартирі, несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування свого житла та сплату комунальних послуг. Крім того, у своїх поясненнях третя особа [PERSON] , яка прийняла спадщину в передбаченому законом порядку, вказувала, що відповідачка проживає фактично в частині квартири, майнові права на яку належать їй, та вона не заперечує проти вселення в частину квартири, яку успадкував позивач його доньки. Також, в судовому засіданні встановлено та підтверджено представниками сторін, що позивач [PERSON] не має вільного доступу до спірної квартири. Оцінивши докази, враховуючи встановлені судом факти у їх сукупності, суд доходить висновку, що на даний час виселення відповідачки зі спірної квартири не буде пропорційним дотриманню гарантій прав власності позивача, враховуючи згоду третьої особи [PERSON] , яка належним чином прийняла спадщину, має майнові права на спірну квартиру та надає згоду на проживання [PERSON] у квартирі. Суд враховує позицію відповідачки та третьої особи, які не заперечують проти вселення в іншу Ѕ частину квартири позивача чи його доньки. Однак, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач довів, що він має права власника на спірну Ѕ частину квартири, як спадкоємець за законом, а отже він наділений правом вимагати у відповідачки надання вільного доступу до своєї частки житла. З урахуванням наведеного, суд вважає, що належним способом захисту права позивача є зобов`язання відповідача надати вільний доступ до квартири [ADDRESS] [PERSON] , надати ключі від вхідних дверей та не перешкоджати йому потрапити до квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим позов підлягає до часткового задоволення. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає, що у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно задоволенню позовних вимог в розмірі 420,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial