Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач 22.07.2020 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 66\~996,16 (шістдесят шість тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) доларів США 16 центів, що за курсом НБУ становить 1\~833\~055,13 (один мільйон вісімсот тридцять три тисячі п`ятдесят п`ять) грн. 13 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 27 липня 2017 року позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 60\~000,00 доларів США строком до кінця 2019 р., проте заборгованість до даного часу не повернута, з огляду на що вважає, що відповідач має сплати на його користь 3% річних, починаючи з 01.01.2020 року по 20.07.2020 року та відсотки за весь час користування грошовими коштами у розмірі 6\~000,00 (шість тисяч) доларів США 00 центів. Відповідач ці кошти добровільно не сплачує, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 31 липня 2020 року відкрито провадження у справі та встановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання по справі. При цьому, ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. від 15 липня 2020 року\~задоволено заяву\~ [PERSON] , подану представником [PERSON] , про забезпечення позову до подачі позовної заяви та застосовано заходи забезпечення позову у вигляді\~арешту та оголошення заборони на відчуження рухомого майна, що належить [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським РВ 10.12.1999 року), а саме:\~транспортний засіб марки «CITROEN», модель С6,\~2006 року випуску, тип транспортного засобу легковий, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Транспортний засобі належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , видане 11.10.2013 року. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В. від 15 липня 2020 року виправлено описку, допущену в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2020 року за розглядом заяви [PERSON] про забезпечення позову до подачі позовної заяви, особа, якої стосується заява, - [PERSON] ,\~та постановлено\~вважати вірним номер справи «№522/11134/20» замість помилково вказаного «№522/11134/19». 11 листопада 2020 року згідно протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 14 грудня 2020 року. Сторони в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача 14 грудня 2020 року звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутністю позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, відносно ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов чи заперечення не надав. Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень\~ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] позичав у [PERSON] грошові кошти в розмірі 60\~000,00 (шістдесят тисяч) доларів США 00 центів, про що ним власноруч була складено розписку, відповідно до якої він зобов`язався повернути позичені кошти, а також відсотки у розмірі 6\~000,00 (шість тисяч) доларів США за весь час користування грошовими коштами, до кінця 2019 року (а.с. 9). Як стверджує позивач, датою позички є 27.07.2017 року. 10 липня 2020 р. [PERSON] направлено на адресу [PERSON] вимогу про повернення суми боргу, на підтвердження чого надав копію вимоги та роздруківки з сайту кур`єрської служби (а.с. 10-11). Так, позивач зазначає, що відповідач ухиляється від отримання вимоги та боргового зобов`язання не виконав, що на його думку, свідчить про порушення відповідачем ст. 530 ЦК України, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, а також, ч. 1 ст. 625 ЦК України, якою встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана та відсотки за користування коштами. Відповідач отримав кошти, однак в строк не повернув та ухиляється від їх повернення. Спірні правовідносини регулюються\~ст. 1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). Згідно з нормами ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Судом встановлено, що оригінал боргової розписки перебуває в позикодавця, отримані позичальником кошти кредитору не повернуті. Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Надана суду розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1\~ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях\~599-601,\~604-609 ЦК України. Не сплачуючи заборгованість відповідач порушує вимоги діючого законодавства України, а саме:\~ст. 526 ЦК України\~,\~ст.\~530\~ЦК України та \~ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відтак, вказана розписка підтверджує отримання\~відповідачем\~від позивача як позику коштів у розмірі 60\~000,00 (шістдесят тисяч) доларів США 00 центів, а договір позики передбачає обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики). В порядку ч. 1\~ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. В силу\~статті 1051 Цивільного кодексу України\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Так, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів. Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. Оригінал розписки було надано позивачем та оглянуто судом. За правилом ч. 2 та ч. 3\~ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги\~ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За правилом ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. Оскільки згаданою ст. 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. Судом встановлено, що у зв`язку з тим, що відповідач не виконував свої зобов`язання щодо повернення коштів, 10 липня 2020 року позивачем було надіслано поштовим зв`язком відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 66000 (шістдесят шість тисяч) доларів США. Проте, відповіді від відповідача на вказану вимогу позивач не отримав. Згідно зі ст. 509 Цивільного Кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання, в розумінні ст. 610 Цивільного Кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У відповідності до ст. 1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, суд вважає, що позивачем вжито заходів та вчинено всі можливі передбачені діючим законодавством дії з метою забезпечення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань перед ним. Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України \~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 р. №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19.02.1993 р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93), Законом України від 23.09.1994 р. №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом №15-93\~встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У ст. 1 Декрету №15-93\~визначено, що терміни, які використовуються в цьому\~Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У ст. 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У ст. 5 Декрету №15-93\~визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених п. 2\~ст. 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абз. 4 п. 5 ст. 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У ч. 4 ст. 5 Декрету №15-93\~наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93\~не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Ст. 524 ЦК України \~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ст. 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Верховний Суд у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначив, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Тому суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК\~підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У зв`язку з тим, що зобов`язання за позикою [PERSON] не виконане, позивач відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~має право на отримання суми три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У ч. 2 ст. 625 ЦК України\~\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічного висновку дійшла колегія Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Тому суд погоджується з розрахунком здійсненим позивачем щодо стягнення 3% річних та вважає, що ці вимоги підлягають задоволенню. Згідно\~ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом встановлено, що позика є відсотковою, нею визначений загальний розмір відсотків за весь час користування грошовими коштами у розмірі 6\~000,00 доларів США, тому суд доходить до висновку про виникнення у відповідача [PERSON] обов`язку щодо сплати на користь позивача [PERSON] процентів за користування позикою у зазначеному розмірі. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе стягнути також на його користь суму 3% річних від простроченої заборгованості та відсотків за користування грошовими коштами. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 10\~510,00 грн. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що з відповідача слід стягнути суму судового збору, сплачену позивачем при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved