Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач 14.03.2017 року звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсними розпорядження, свідоцтва про право власності на житло та договору купівлі - продажу, мотивуючи тим, що вона з народження проживає за адресою: [ADDRESS]. 04.12.2008 року квартиру було приватизовано [PERSON] та [PERSON] Відповідачі порушили її право на участь у приватизації оскільки вона була членом сім'ї наймача, фактично проживала в ній та мала приймати участь у її приватизації згідно із ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Також зазначає що договір купівлі - продажу квартири від 10.12.2008 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є також незаконним оскільки при продажу квартири не було отримано дозволу Органу опіки та піклування. Зазначає, що про порушення свого права дізналася 2016 року тому вважає, що нею не пропущений строк позовної давності. Просила суд визнати недійсними розпорядження № 23944 - ж від 04.12.2008 року, видане Фондом комунального майна м. Херсона Херсонсьої міської ради і свідоцтва про право власності на житло - квартиру [ADDRESS], видане Фондом комунального майна м. Херсона 04.12.2008 року та визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 10.12.2008 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.03.2017 року провадження у справі було відкрито та призначено справу до розгляду. 09.06.2017 року від третьої особи - приватного нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович надійшла заява про розгляд справи без його участі та згідно якої третя особа при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК. 26.04.2018 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи зі стадії на якій процес закінчився під час дії ЦПК України в редакції 2004 року та заява про продовження розгляду справи у спрощеному провадженні. 26.04.2018 року від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про залучення в якості третьої особи [PERSON], який є власником спірної квартири, про розгляд справи зі стадії на якій процес закінчився під час дії ЦПК України в редакції 2004 року та заява про продовження розгляду справи у спрощеному провадженні. 26.04.2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про призначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 26.04.2018 року від представника Херсонської міської ради надійшла заява про розгляд справи зі стадії на якій процес закінчився під час дії ЦПК України в редакції 2004 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.04.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON]. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.04.2018 року провадження у справі вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. 15.05.2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнала. Просила суд у задоволенні позову відмовити, оскільки на момент відчуження квартири відповідно до договору купівлі - продажу від 10.12.2008 року жодних неповнолітніх у квартирі не проживало та зареєстрованими у ній не були. Сторони під час підписання договору підтвердили, що треті особи не мають права на квартиру, що осіб які згідно ст.ст. 203, 405 ЦК України, ст. 59 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» мали б право на користування вищевказаним житлом не має. Також було надано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності де зазначено, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності без поважних причин, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. 16.05.2018 року на адресу суду від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення на позовну заяву, в яких третя особа заперечує проти задоволення позову. Просив суд у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що він 17.01.2018 року придбав у [PERSON] спірну квартиру. На момент укладення договору купівлі-продажу заборони на відчуження майна не було. На час укладання договору та до теперішнього часу у квартирі зареєстровані [PERSON] з 16.11.2012 року та [PERSON] з 03.07.2013 року їх реєстрація у квартирі порушує права власника оскільки обмежують його права щодо вільного володіння, користування та розпорядження майном, також їх реєстрація створює негативні наслідки, щодо збільшення витрат власника по комунальним платежам. Також зазначає, що сторони під час підписання купівлі - продажу від 10.12.2008 року підтвердили, що треті особи не мають права на квартиру. Під час приватизації квартири [PERSON] надавався пакет документів з довідками з яких встановлено, що на час приватизації квартири, нею мали право користуватись [PERSON] та [PERSON] інші особи такого права не мали. 01.06.2018 року на адресу суду від Херсонської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав. Просив суд у задоволенні позову відмовити, при цьому зазначає, що 24.11.2008 року від квартиронаймача [PERSON] голові Фонду комунального майна м. Херсона надійшла заява про оформлення передачі в приватну спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] Разом із заявою була подана довідка про склад сім'ї наймача, в якій зазначено дві особи: [PERSON] та [PERSON] В поданому пакеті документів, який був необхідний для оформлення приватизації не вбачалась реєстрація або проживання у спірній квартирі [PERSON], а самі заявники під час приватизації квартири зазначали, що інші особи в квартирі не проживають та не користуються нею. Позивач зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі лише 03.07.2013 року. Приватизація квартири була проведена компетентним органом на підставі наданих документів згідно із чинним на час її проведення законодавством. Також зазначено, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності без поважних причин, що підставою для відмови у задоволенні позову. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] на адресу суду відзиви не надходили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Фондом комунального майна м. Херсона 04.12.2008 року було видано розпорядження № 23944 - ж від 04.12.2008 року згідно якого задоволено прохання [PERSON] про приватизацію квартири в якій він мешкає за адресою: [ADDRESS] та передачу її у приватну спільну сумісну власність; уповноваженим власником квартири визначено [PERSON] 04.12.2008 року Фондом комунального майна м. Херсона було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі розпорядження № 23944 - ж від 04.12.2008 року. Відповідно до свідоцтва квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Підставою для приватизації стали заява [PERSON] про приватизацію квартири від 24.11.2008 року яка використовується ним та членом його сім'ї, довідка ТОВ «Україна» від 21.11.2008 року про склад сім'ї наймача, в якій зазначено дві особи [PERSON] та [PERSON], а також довідка ВАТ «Ощадний банк України» від 20.11.2008 року про те, що [PERSON] та [PERSON] в філії банку № 085 житловий чек не використаний. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану 27.07.1995 року - [PERSON] народилась [INFO]. Батьками записано [PERSON] та [PERSON]. Згідно паспорту громадянина України, виданого Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області на ім'я [PERSON] 09.02.2012 року, місцем проживання останньої є [ADDRESS]. Також в паспорті є відмітка про те, що позивач 03.07.2013 року зареєструвалась за адресою: [ADDRESS]. Приватизація державного майна, що є у комунальні власності є одним зі способів набуття права власності та регулюється Законом України «Про приватизацію державного майна» від 04 березня 1992 року, Законом України «Про приватизацію житлового фонду» від 19 червня 1992 року. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Аналогічну норму місить пункт 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім'ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім'ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Як вбачається з матеріалів справи позивач на момент приватизації квартири у ній зареєстрованою не була та не проживала про, що свідчить надана при приватизації довідка ТОВ «Україна» від 21.11.2008 року про склад сім'ї наймача де мають зазначатись особи, що зареєстровані у квартирі, члени сім'ї, які постійно проживають в приміщенні квартири, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Частиною другою статті 8 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Пунктом 18 Положення передбачено, що за неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] під час приватизації квартири зазначали та надавали документи у підтвердження того, що жодні треті особи у квартирі не проживають та не користуються нею. Жодних заяв від [PERSON] в інтересах неповнолітніх не надавались. Враховуючи вищенаведене, приватизація квартири проведена компетентним органом на підставі наданих документів згідно із чинним на час її проведення законодавством. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Також судом встановлено, що 10.12.2008 року [PERSON] купила у [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] про що було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. На момент укладення договору купівлі-продажу заборони на відчуження майна не було. Наведене свідчить, що [PERSON] та [PERSON] 10.12.2008 року скористалися визначеними статтями 315, 317, 319 ЦК України правами, розпорядилася своїм майном (квартирою [ADDRESS]) на власний розсуд - провели оплатне відчуження своєї квартири - продали її [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Крім того, на момент відчуження квартири жодних неповнолітніх у ній не проживало та зареєстрованими не були, а саме сторони під час підписання договору підтвердили, що треті особи не мають права на квартиру; що належні їм частини не є спільною сумісною власністю подружжя, оскілки майно набуте в порядку приватизації; що осіб які згідно ст.ст. 203, 405 ЦК України, ст. 59 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» мали б право на користування вищевказаним житлом не має. (п.1.4) На підтвердження відсутності у третіх осіб не має прав на квартиру було надано відповідну довідку про склад сім'ї ТОВ «Україна» від 05.12.2008 року. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не було надано суду достатніх, належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог, а саме того що вона мала право користування квартирою [ADDRESS] на момент її приватизації і відчуження та що така приватизація і відчуження порушили її права, так не надано доказів, що місцем її проживання було місце проживання саме матері [PERSON], а не батька [PERSON]; не надано доказів що на момент приватизації та відчуження квартири позивач не мала іншого зареєстрованого місця проживання натомість як вбачається з паспорту позивача її зареєстрованим місцем проживання до 13.03.2013 року була адреса: [ADDRESS]; не надано доказів того, що за весь період до звернення до суду з позовом позивачем не було використане її житловий чек на приватизацію. Також необхідно зазначити про існування розбіжностей у прізвищі позивача «Циплєнкова» та відповідача «Ципленкова». Надані позивачем довідки з навчального закладу та закладу охорони здоров'я підтверджують факт навчання в школі та перебування на обліку лікарні і не можуть підтверджувати факт постійного проживання позивача у період з 2007 року по 2009 рік в спірній квартирі. Крім того з матеріалів справи судом встановлено, що 17.01.2018 року [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] про що внесено відповідні відомості з державного реєстру речових прав. Третя особа оформила на себе рахунки. [PERSON] не утримує квартиру, так заборгованість перед МКП «Херсонський водоканал станом на 05.03.2018 року складає 2412,12 грн., перед МКП «Херсонтеплоенерго» станом на 01.03.2018 року становила 9276,85 грн. Доказів протилежного позивачем не надано. Також посилання позивача на той факт, що вона про порушення майнових прав дізналася в 2016 році не підтверджено належними доказами. В позові зазначено, що з 2011 року перед сім'єю ставлять вимогу, щодо виселення з квартири. Враховуючи наведене позивач станом на день досягнення повноліття 22.04.2013 року об'єктивно мала можливість бути проінформованою, щодо можливих порушень її майнових прав. Враховуючи, вищенаведене позов є безпідставним та необґрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed