Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Позивач 13.01.2020 року звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 22.01.2019 року позивача звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України. На час звільнення відповідачем не здійснено розрахунок, у зв`язку з чим є заборгованість по заробітній платі, яка складає 12830,22 грн. Просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 12830,22 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку з розрахунку по день подання позову у розмірі 76788,00 грн., моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. та судові витрати у розмірі 11962,00 грн. Ухвалою суду від 07.02.2020 відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 274 ЦПК України з викликом сторін. Ухвалою суду від 03.03.2020 року зобов`язано ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс», що знаходиться за адресою: 85486, Донецька область, м.Селидове, смт. Цукурине, вул.. Шахтна, б. 40 (ЄРДПОУ 40462714), у строк до 14.04.2020 року надати суду довідку про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] з зазначенням нарахованої заробітної плати за кожний місяць, довідку про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , належним чином засвідчені копії наказу про прийняття на роботу та наказу про звільнення [PERSON] . Проте, станом на час розгляду справи вказану ухвалу суду відповідачем не виконано. Ухвалою суду від 15.05.2020 року відносно ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» судом застосовано захід процесуального примусу у виді штрафу у зв`язку із не виконанням ухвали суду та не повідомлення про причини неможливості виконання. Відповідачем відзив на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 07.02.2020 року строк не надано. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс», про що свідчать записи №19-26 у трудовій книжці [NUMBER] . [PERSON] звільнено 22.01.2019 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, про що свідчить запис №26 трудової книжки [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що відповідач у день звільнення 22.01.2019 року не розрахувався, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 12830,22 грн. На підтвердження обґрунтування позовних вимог позивачем надано копії розрахункових листів за грудень 2018 рік де позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 5584,91 грн., та за січень 2019 року де позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 7363,44 грн. Також у розрахунковому листі за січень 2019 року зазначено, що борг підприємства на початок місяця складає 12830,22 грн., борг підприємства на кінець місяця 13498,81 грн. Суд звертає увагу, що ухвалою суду від 03.03.2020 року задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача відомості, зокрема щодо про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] із зазначенням нарахованої заробітної плати за кожний місяць. Відповідачем ухвалу суду не виконано, а тому суд з урахуванням ст. 84 ЦПК України, оскільки відповідач не повідомив про причини ненадання витребуваних судом доказів, та враховуючи яке значення мають ці докази, вважає за необхідне визнати той факт, що на час звільнення [PERSON] з ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» 22.01.2019 позивачем не проведено повного розрахунку та має місце заборгованість по заробітній платі на кінець січня 2019 року у розмірі 13498,81 грн., яку на час розгляду справи відповідачем не сплачено. Статтею 43 Конституція України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81\~ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі на кінець січня 2019 року з урахуванням податку складає 13498,91 грн. та на час розгляду справи зазначену суму заборгованості не сплачено. Проте, позивач у позовній заяві зазначав про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 12830,22 грн., що визначена у розрахунковому листі на початок січня 2019 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заробітної плати, підлягають задоволенню та сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 12830 грн. 22 коп., що визначена у розрахунковому листі з урахуванням податку на початок січня 2019 року. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує наступне. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.\~\~\~\~ Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.\~ Судом встановлено, що позивача звільнено 22.01.2019 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі не здійснено. Позивач у позовній заяві просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день складання позову у розмірі 76788,00 грн. Також, позивачем наведено розрахунок середньоденної заробітної плати, яка за розрахунком позивача складає 324,00 грн. Суд звертає увагу, що відповідачем ухвалу суду про витребування доказів, зокрема про витребування довідки про розмір середньоденної заробітної плати, не виконано, а тому суд з урахуванням ст. 84 ЦПК України, оскільки відповідач не повідомив про причини ненадання витребуваних судом доказів та враховуючи яке значення мають ці докази, вважає за необхідне визнати той факт, що середньоденна заробітна плата складає 324,00 грн. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18 та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» від 29.07.2019 №1133/0/206/19 кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 23.01.2019 року по 09.01.2020 року включно складає 241 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 78084,00 грн. з розрахунку 324 грн. 00 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 241 (кількість робочих днів з часу звільнення по день підписання позову). Разом з тим, позивач у позові просив стягнути на його користь середній заробіток у розмірі 76788,00 грн., а тому суд, з урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах позовних вимог у розмірі 76788,00 грн. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягали у несвоєчасному розрахунку при звільнені, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, додаткових зусиль для організації свого життя, позивачу заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, що належить стягнути, суд враховує майновий стан позивача, обґрунтування самої моральної шкоди та з чого позивач виходив визначаючи розмір компенсації. Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та на користь позивача з відповідача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 3000 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як встановлено п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 11962,00 грн. На підтвердження понесених судових витрат по справі позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги №04/12/2019 від 13.12.2019 року, рахунок витрат на правову допомогу по договору №04/12/2019 від 13.12.2019 року на суму 11962,00 року, акт наданих послуг по договору від 08.01.2020 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 13.12.2019 на суму 500,00 грн. Також, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1017,88 грн за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральну шкоду. Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір\~судового збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом.\~ До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати,\~зокрема на професійну правничу допомогу. \~ \~Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави.\~ За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. \~ \~Статтею 141\~ЦПК України \~визначено що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. З урахуванням наданих позивачем доказів на підтвердження понесених нею судових витрат по справі пов`язаних з правничою допомогою адвоката та виходячи з того, що позивачу позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково та інші позовні вимоги задоволено у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача підтверджені понесені нею судові витрати у розмірі 1517,88 грн, які складаються із сплаченого судового збору у розмірі 1017,88 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 500,00 грн.(п. 4.2 Договору від 13.12.2019 року) В іншій частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10444,12 грн (11962,00 грн 1517,88 грн.) відмовити, у зв`язку із не доведенням позивачем понесених у зазначеному розмірі витрат. Також, відповідно до\~ст.141 ЦПК України,\~з урахуванням\~того,\~що позивача\~звільнено від\~сплати судового\~збору за\~позовну вимогу\~щодо стягнення\~заборгованості по\~заробітній платі,\~ та\~позовні вимоги\~в цій\~частині задоволено\~повністю,\~з відповідача\~підлягають стягненню\~на користь\~держави судові\~витрати за\~ставкою судового\~збору передбаченої\~Законом України\~«Про судовий\~збір» в\~сумі 840,80\~грн.

Outcome: partial