Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], 30.10.2015 звернулась до суду із позовом до відповідача, [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому, з урахуванням подальших уточнень просила суд здійснити поділ майна подружжя - виділити їй у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; виділити у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в м. Харкові, вул. Гвардійців-Широнінців, 84; виділити у власність та визнати право власності за позивачем, [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; виділити у власність та визнати за відповідачем право власності на 1\\2 частину нежитлових приміщень 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в м. Харкові, вул. Гвардійців-Широнінців, 84. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі в період часу з 10.08.2002 по 02.04.2008, коли шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі сторони придбали наступне нерухоме майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя: трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 64,6 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м., - за договором купівлі-продажу №5982 від 14.07.2006, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в м. Харкові, вул. Гвардійців-Широнінців, 84, загальною площею 63,00 кв.м. набуте позивачем на підставі Свідоцтва про право власності, видане Київською районною радою 18.06.2004 на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 28.05.2004 за №576. Позивач вказувала, що на початку 2007 року, фактичні шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені, бажаючи мирним шляхом поділити спільне майно, сторони домовились, що позивач подарує відповідачу належні їй нежитлові приміщення 1-го поверху по вул. Гвардійців-Широнінців, 84, літ. «А-16», а відповідач, в свою чергу, подарує позивачці трикімнатну квартиру №53 пом вул. Гвардійців-Широнінців, 52 в м. Харкові. 08.09.2007 між сторонами укладено договір дарування нежитлових приміщень, за яким право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-:-5-8 в літ «А-16», які розташовані в м. Харкові, вул. Гвардійців-Широнінців, 84, загальною площею 63,00 кв.м., за яким відповідач набув вказані нежитлові приміщення у власність. Відповідач після цього не виконав обіцянки та належну йому частину квартири позивачу не подарував, в зв'язку із чим позивач стверджувала, що в жодному разі не укладала би вказаний договір дарування, якби знала, що відповідач не має наміру дарувати належну йому частину спірної квартири, в зв'язку із чим змушена звертатися до суду із позовом. Ухвалою суду від 19 лютого 2016 р. провадження по справі зупинено до розгляду Московським районним судом м. Харкова цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 03 травня 2018 р. провадження у зазначеній справі відновлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, уточнені позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, та посилаючись на вищевикладене, просив суд позов задовольнити. Крім того, зазначив, що між сторонами була усна домовленість, що відповідач подарує їй квартиру [ADDRESS]. Про порушення своїх прав позивач довідалася 15 вересня 2015 року з Договору про наміри продати нежитлові приміщення по вул. Гвардійців-Широнінців, 84 в м. Харкові. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності та договору про надання правової допомоги, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити у позові. Крім того, 20.11.2007 р. відповідач за договором дарування подарував позивачу однокімнатну житлову квартиру за адресою [ADDRESS], загальною площею 32,5 кв.м. Зазначена квартира набута відповідачем за 6 років до шлюбу 27.08.1996 року і була його особистою власністю і не підлягала розділу у разі розлучення. Різниця між датами договорів дарування становить трохи більше 2-х місяців (08.09.2007 р. та 20.11.2007 р.), що підтверджує факт існування домовленості щодо поділу майна. Не заперечував, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами у шлюбі. Однак весь цей час [PERSON] не турбувалася квартирою, не сплачувала комунальні послуги, що може бути підставою для відмови їй у позові. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10.08.2002 укладено шлюб між [PERSON] та Сторожицькою (в шлюбі - [PERSON]) [PERSON], про що у Полтавському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції складено актовий запис №927 та видано свідоцтво про одруження (а.с. 7). В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі якого [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 16-18). З копії договору дарування нежитлових приміщень від 08.09.2007 (а.с. 13-15), посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], вбачається, що позивач, [PERSON], подарувала, а відповідач, [PERSON], - прийняв у дар нежитлові приміщення першого поверху №5-1-:-5-8 в літері «А-16», які розташовані в м. Харкові, вул. Гвардійців-Широнінців, 84. Право власності на нежитлові приміщення на підставі вказаного договору дарування зареєстроване у встановленому законом порядку за відповідачем, про що свідчить копія витягу від 27.09.2007. Сімейний кодекс України в статті 60 визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~ Разом\~із тим,\~відповідно \~до ч.1\~ст.\~57\~СК України,\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог в позові посилалася на положення статей 229,230 ЦК України, які визначають правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки та обману, фактично стверджуючи, що договір дарування нежитлових приміщень між нею та відповідачем укладено в зв'язку із обіцянкою останнього у відповідь подарувати позиваці його частину спірної квартири. Виходячи зі змісту уточненої позовної заяви від 03.10.2018, позивач фактично стверджувала, що договір дарування від 08.09.2007 має бути визнаний судом недійсним. Разом із тим, позовних вимог про визнання вказаного правочину недійсним та обґрунтування таких позовних вимог, як і доказів на підтвердження недійсності правочину, позовна заява не містить. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року (а.с. 79, 80-81). Частина 1 статті 13 ЦПК України визначає один з основних принципів цивільного судочинства, - диспозитивність, який полягає в тому, що суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Таким чином, виходячи з того, що позовні вимоги про визнання договору дарування від 08.09.2007 недійсним позивач не заявляла, доказів, що вказаний договір на час розгляду справи судом визнаний недійсним, матеріали справи не містять, суд вважає, що твердження позивача про те, що нежитлові приміщення першого поверху №5-1-:-5-8 в літері «А-16», які розташовані в м. Харкові, вул. Гвардійців-Широнінців, 84, відносяться до спільного сумісного майна подружжя та підлягають поділу, є хибними, а відтак і позовні вимоги [PERSON] про поділ вказаних нежитлових приміщень та визнання за нею права власності на 1/2 їх частину задоволенню не підлягають. Розглядаючи заяву представника відповідача від 06.12.2018 про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, представник відповідача у вказаній заяві просив суд застосувати до позовних вимог [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання за нею права власності на нерухоме майно позовну давність у три роки та вважав, що перебіг строку позовної давності почався 09.09.2007, - тобто у день, наступний за днем укладення договору дарування нежитлових приміщень, - коли позивачу стало відомо про порушення її майнових прав. На підтвердження вказаних фактів представник відповідача наводить власні доводи та посилання на нормативно-правові акти та практику ЕСПЧ. Разом із тим, судом беруться до уваги пояснення представника позивача, надані в судовому засіданні, з приводу заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, який вказав, що позивач восени 2015 року дізналась про наміри відповідача продати спірне нерухоме майно (укладення ним угоди про наміри від 15.09.2015), зокрема нежитлові приміщення, про поділ яких також заявлено цей позов. Представник позивача вказував, що фактично його довірителька дізналась про порушення її майнових прав саме восени 2015 року, а до суду вона звернулась в жовтні 2015 року, то вважав, що строки позовної давності позивачем не пропущені. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З урахуванням вказаної норми закону, суд дійшов висновку, що позивач, звертаючись до суду із позовом 30.10.2015, строки позовної давності у даній категорії справ не пропустила, отже заява представника відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 64,6 кв.м, житловою площею 45,8 кв.м; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 64,6 кв.м, житловою площею 45,8 кв.м. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3000,00 грн. - пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Outcome: partial