Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 лютого 2016 року звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно трудової книжки позивач звільнився 15.09.2014 року, досягнувши пенсійного віку. На даному підприємстві позивач відпрацював усе своє трудове життя, а саме 22 роки та був прийнятий на роботу помічником бурильника. Підчас звільнення Казенне підприємство «Південукргеологія» повинно було виплатити позивачу грошові кошти при звільнені у розмірі 13723,00 гривень, але казенне підприємство «Південукргеологія», кожного місяця обіцяло, що в наступному місяці залишок грошових коштів будуть виплачені в повному обсязі. Як свідчить з витягу банківського рахунку №0773940600 в ПАТ «[PERSON] Аваль» [PERSON] частками отримував належні грошові кошти при звільнені а саме: 31.10.2014 року було перераховано\~\~\~\~\~- 1454,17 грн 13.02.2015\~року\~було\~перераховано\~\~\~\~\~-\~ 665,68 грн 13.02.2015 року було перераховано - 1154,43 грн 20.03.2015 року було перераховано\~ - 694,78 грн 20.03.2015 року було перераховано - 173,15 грн 22.06.2015 року було перераховано \~- 1000,00 грн 02.09.2015 року було перераховано - 1000,00 грн 30.10.2015 року було перераховано - 1003,66 грн 20.11.2015 року було перераховано - 1000,00 грн Всього перераховано: 8145,87 грн. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України за №4 от 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», установлене Конституцією й Законами України право на відшкодування моральної шкоди, є найважливішою гарантією захисту прав і свобод, законних інтересів громадян. Під моральною шкодою, передбаченою ст. 23 ЦК України розуміло, що втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, заподіяних позивачу протиправними, незаконними діями Казенне підприємство «Південукргеологія», а саме: При проведені розрахунків при звільнені позивач не отримав грошових коштів від Казенного підприємства «Південукргеологія» та залишив його без коштів на проживання, чим порушило статтю 48 Конституції України, «Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло» та статтю 43 Конституції України в якій зазначено, що своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно статті 28 Конституції України зазначено, що кожен громадянин України має право на повагу до його гідності. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди ми виходила із провини Казенного підприємства «Південукргеологія» обставин, характеру і тривалості переживань, судової тяганини, істотності змушених змін життєвих відносин, часу і зусиль, необхідних для відновлення колишнього стану здоров'я і спокою. Позивач [PERSON] просить суд: -стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення; -стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 15505 гривень 50 копійок; Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, позивач та представник позивача належним чином повідомлялися про дату та час слухання справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, в своє заявою просив суд розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач 15 вересня 2014 року було звільнено з Казенного підприємства «Південукргеологія», що підтверджується матеріалами цивільної справи. В судовому засіданні судом встановлено, що позивач в якості доказу, що підтверджує затримку при розрахунку послався на довідку по картковому рахунку, що відкритий в ПАТ «[PERSON] Аваль». Суд дістається висновку, що довідка по картковому рахунку, що відкритий в ПАТ «[PERSON] Аваль» на імя позивача позивач [PERSON] не є належним та допустимим доказом, що свідчить про затримку розрахунку при звільненні з роботи, враховуючи те, що з вказаної довідки не можливо встановити, особи, що перераховує грошові кошти на картковий рахунок та довідка не підтверджує наявність заборгованості із заробітної плати на дату звільнення позивача з підприємство відповідача. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно положень ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації кошти у визначені ст. 116 КЗпП України строки, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки позивач належними та допустими доказами не довів, що відповідач здійснив затримку про звільненні позивача. Враховуючи наданні докази суд дістається висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустими доказами, що права позивача порушено відповідачем та не доведено причинний зв'язок між неправомірними діями, бездіяльністю та виною особи, що завдала шкоду.

Outcome: dismissed