Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.05.2017 року звернувся до суду з позовом до СП «Красноармійська дистанція колії» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що працював на підприємстві відповідача на посаді монтера шляхопроводу з 30.03.2001 року по 05.04.2017 року. Наказом № 41/ос від 06.04.2017 року його було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає звільнення незаконним з наступних підстав. 24.03.2017 року він прибув на ст. Желанна для подальшого відбуття на місце роботи на шахту № 3 «Білозерська» і попросив у чергової на цій станції зробити йому відмітку у розїздному листі шляхом проставлення відповідного штампу. Але чергова йому в цьому відмовила і сказала, що це розпорядження керівництва. Він зрозумів, що таке розпорядження дав його безпосередній керівник [PERSON], який перебуває на посаді дорожнього майстра, з яким у нього склалися неприязнені стосунки, для того, щоб не оплачувати розїздні, він і надав таке розпорядження. Після цього він поїхав разом зі своїми колегами електропоїздом до ст. Красноармійськ (Покровськ), де приблизно о 7.24 год. пішов до Красноармійської місцевої прокуратури з метою повідомлення про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, яке скоїв [PERSON] Оскільки прийом громадян у прокуратурі починався з 10.00 години, то він, дочекавшись, подав заяву про вищезазначене кримінальне правопорушення. Після виходу з прокуратури він пішов до відділу кадрів ПЧ-8 м. Покровськ для написання пояснення щодо причини відсутності на робочому місці, до відділу кадрів прибув приблизно о 13.40 год. Але пояснення не написав, а лише пояснив, що був в прокуратурі та з яких причин. О 14.10 год. вийшов з відділу кадрів, о 14.25 год. електропоїздом зі ст. Покровськ поїхав до місця роботи, тобто до ст. Желанна, де він і проживає. Після цього знову поїхав до відділу кадрів ПЧ-8 м. Покровськ, де і написав пояснення щодо відсутності на робочому місці. 06.04.2017 року наказом № 41/ос він був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Підставою для звільнення став протокол засідання профкому від 06.04.2017 року, доповідна записка [PERSON], його пояснення та акт про відсутність на роботі від 24.03.2017 року. Повісткою дня засідання профкому була його відсутність на роботі не 24.03.2017 року, а з 24.03.2017 року, хоча він працював до 05.04.2017 року. Доповідна [PERSON] містить пояснення про те, що він на ст. Красноармійськ (Покровськ) о 7.24 год. пішов у невідомому напрямку, хоча він казав, що пішов до прокуратури. Доповідна записка та акт написані одним почерком. 24.03.2017 року він був на робочому місці, що підтверджується його особистим поясненням, відповідно якому після 14.25 год. він писав відповідну пояснювальну. Робочий день у нього починається о 7.30 год. та закінчується о 16.30 год. В період з 7.30 год. до 13.40 год. він фактично був у прокуратурі, тобто з поважної причини, за період з 14.25 год. до 16.30 год. пройшло дві години 5 хвилин, і то він знову був у відділі кадрів ПЧ-8 м. Покровськ, що є робочим місцем. Таким чином, він був відсутній на робочому місці не більше трьох годин протягом робочого дня 24.03.2017 року, а тому наказ про його звільнення підлягає скасуванню. Тому позивач вимушений був звернутись з зазначеним позовом до суду, в якому просив поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 квітня 2017 року до дня поновлення на роботі. Оскільки довідку про підтвердження його звернення до прокуратури і про порушення кримінального провадження за ч. 3 ст. 368 КК України він отримав у Покровському відділі поліції лише 11.05.2017 року, то просив суд вважати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити пропущений строк. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити у їх задоволенні. Свідок з боку позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] знає на протязі 17 років, вони разом працювали. 24.03.2017 року у нього був не робочий день, але він вранці прибув на ст. Желанна, щоб передати сумку доньці, приблизно о 6.30 годині 6.40 годині цього дня до нього підійшов [PERSON], який показав йому документи та сказав, що нібито керівник дав згоду на оплату розїздних, але він особисто від керівника цього не чув. Після чого [PERSON] зайшов на станцію в чергову частину, щоб поставити печатку, він особисто не був свідком цього, але чув, як [PERSON] сварився, коли вийшов зі станції. Він казав, що поїде скаржитись в прокуратуру. Зі слів [PERSON] керівник погодив оплату заднім числом. Інструктаж проводиться по різному, або відразу, або в електропоїзді, або після приїзду в м. Покровськ. Робочий день також розпочинається по різному, за день до цього працівникам телефоном. Розїздні документи оформлює або майстер або сам працівник. Проміжок місця роботи великий дільниця близько 70 км. Свідок пояснив, що займав посаду профгрупорга, але з 2016 року за документами він переобраний, хоча офіційно його про це не повідомляли. Свідок з боку відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює начальником СП «Красноармійська дистанція колії». Позивача знає, він пояснював [PERSON], як ведеться облік розїздних документів. Підставою для здійснення оплати є розїздні документи, якщо вони є, то проводиться відповідна доплата. У [PERSON] були особисті конфлікти з робітниками. Йому була надана доповідна майстра про відсутність [PERSON] на робочому місці, було погодження профспілки на його звільнення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює майстром ПЧ, позивача знає майже 6 років. 24.03.2017 року бригада була направлена зі станції Желанна на ст. Красноармійськ під головуванням бригадира [PERSON]. Він попросив [PERSON] надати йому проштампований роз»їздний лист. Коли прибули на станцію Красноармійськ, [PERSON] щось пробурчав про те, що йде в прокуратуру. Близько 13.30 годин він бачив його біля відділу кадрів. Близько 15.00 години [PERSON] попрямував додому. Він казав [PERSON], що бланк роз»їздного листка за лютий оформлений неправильно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є головою первинної профспілкової організації СП «Красноармійська дистанція колії», позивача знає, як члена профспілки, він звертався з приводу не виплати роз»їздних, йому пояснили, що необхідно оформити документи, до цього були питання по КТУ. На профкомі розглядалось звернення адміністрації щодо надання згоди на звільнення [PERSON], згода була надана. Близько 40 працівників просили позбавити їх від такого співробітника. [PERSON] надавались для ознайомлення колективний договір, положення про роз»їздні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює в.о. начальника відділу кадрів. При надходженні доповідної були направлені документи на профком. 24.03.2017 року [PERSON] близько 13.40 год. прийшов до відділу кадрів написав пояснювальну записку, що він був відсутній на роботі, оскільки за власною ініціативою був в прокуратурі. Сказав, що сідає на електропоїзд та їде додому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює бригадиром путі ПЧ-8, [PERSON] 24.03.2017 року був відсутній на робочому місці при проведенні інструктажу, в ПЧ-8 його не було, на телефонні дзвінки він не відповідав. Свідок [PERSON] пояснив, що 24.03.2017 року [PERSON] бачив вранці в електропоїзді. На інструктажі його не бачив. Хтось казав, що він був в прокуратурі, свідком словісної перепалки він не був. Свідок [PERSON] пояснив, що він працює монтером колії, 24.03.2017 року він разом з [PERSON] приїхав на електропоїзді до м. Красноармійська, більше його не бачив, на інструктаж [PERSON] не пішов. Свідок [PERSON] пояснила, що працює черговою на станції Желанна. Вранці 24.03.2017 року близько 6.30 год. [PERSON] приніс їй пустий (незаповнений) бланк роз»їздного листа, попросив поставити йому штамп, а вона йому відмовила. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] бачила 24.03.2017 року близько 15 годин на станції Желанна, він вийшов з електропоїзда, [PERSON] віддавав йому якісь документи. Після цього [PERSON] пішов в напрямку селища. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріли справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі СП «Красноармійська дистанція колії» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 02.04.2001 року по 06.04.2017 року, працюючи монтером колії (а.с. 12, 23-24). Наказом № 41/ос від 06.04.2017 року його було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, підстава: доповідна записка майстра шляхового [PERSON] від 24.03.2017 року, акт про відсутність на роботі від 24.03.2017 року, пояснення [PERSON] від 24.03.2017 року, згода профкома, протокол від 06.04.2017 року № 12 (а.с. 11). Відповідно до п.4 ст.40 КЗ п П України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Як зазначив позивач в позовній заяві, його робочий день починається о 7 годині 30 хвилин та закінчується о 16 годині 30 хвилин. Зазначена обставина не оспорювалась представником відповідача в судовому засіданні, тобто суд вважає встановленим те, що робочий час позивача [PERSON] на підприємстві відповідача встановлений в період з 7.30 год. до 16.30 год. Судом встановлено, що 24.03.2017 року позивач [PERSON] був відсутній на робочому місці в період з 7.30 год. до 13.40 год. та з 14.10 год. до закінчення робочого дня. Зазначена обставина підтверджується письмовим поясненням позивача [PERSON] (а.с. 8), актом від 24.03.2017 року, який був підписаний бригадиром [PERSON], монтерами колії [PERSON], [PERSON] (а.с. 9), доповідною дорожнього майстра бригади № 5 [PERSON] (а.с. 10) та поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні. Зазначену обставину не оспорював сам позивач [PERSON], але він вважає причину відсутності на робочому місці поважною, посилаючись на те, що в період часу з 7.30 год. до 13.40 год. він перебував в Красноармійській місцевій прокуратурі з приводу подання ним заяви на неправомірні дії керівників державного підприємства, а після 14.10 год. з відділу кадрів, де написав поясненню з приводу відсутності на робочому місці, направився додому, але до закінчення робочого дня залишилось менше трьох годин, тому не вважає це прогулом. Судом встановлено, що дійсно 24.03.2017 року черговим прокурором Красноармійської місцевої прокуратури, який проводить особистий прийом громадян з 10.00 годин у приміщенні Красноармійської місцевої прокуратури, було прийнято заяву [PERSON] (а.с. 16-18). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Проаналізувавши встановлені обставини та надані сторонами докази, суд не може погодитися з доводами позивача про те, що перебування його в прокуратурі з приводу подання ним заяви на незаконні дії керівників державного підприємства є поважною причиною відсутності його на робочому місці, тому були підстави його звільнення\~\~з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки його перебування в Красноармійській місцевій прокуратурі на особистому прийомі у чергового прокурора з метою подачі ним заяви на неправомірні дії керівників державного підприємства не є поважною причиною відсутності на робочому місці. Оскільки перелік поважних причин не визначений, то у кожному конкретному випадку це питання вирішується, виходячи з конкретних обставин. Водночас існують причини, що завжди визнаються поважними у разі відсутності працівника на роботі, які підтверджені документами чи показаннями свідків. Наприклад, хвороба працівника, затримка повернення працівника з відрядження, відпустки через погодні умови, затримка транспорту під час аварії, виклик швидкої допомоги до хворого члена родини, перебування в судових та правоохоронних органах за відповідним викликом (повісткою). Але в зазначеному випадку мало місце прибуття позивача [PERSON] до прокуратури на особистий прийом чергового прокурора з власної ініціативи з метою подання заяви на дії керівництва. При цьому суд враховує, що позивач мав можливість скористатись засобами як поштового, так і електронного звязку для подання ним заяви, або зробити це у вільний від роботи час, оскільки, як було встановлено судом, питання щодо правомірності нарахування позивачу доплат за роз»їздні тривало вже певний період часу і була відсутня негайна потреба звертатись з заявою до прокуратури саме в цей день, тобто 24.03.2017 року. У звязку з викладеним, суд вважає, що підстави для задоволення позову [PERSON] про поновлення на роботі відсутні, оскільки при розгляді справи знайшов підтвердження факт вчинення позивачем\~\~прогулу без поважних причин 24.03.2017 року. Згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Частиною четвертою цієї статті передбачено, що стягнення оголошується в наказі ( розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. При цьому судом встановлено, що [PERSON] надавав письмові пояснення з приводу його відсутності на робочому місці (а.с. 8). Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом встановлено, що в зазначеному випадку така згода була надана, що підтверджується протоколом № 12 від 06.04.2017 року засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації СП Красноармійська дистанція колії Регіональної філії «Донецька залізниця» (а.с. 6-7). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У звязку з відмовою у позові про поновлення на роботі підстави для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки копія наказу про звільнення була вручена позивачу 06.04.2017 року (а.с. 11), то строк звернення до суду з заявою про поновлення на роботі закінчився 06.05.2017 року. З відповідним позовом до суду позивач [PERSON] звернувся лише 17.05.2017 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду. Посилання позивача на те, що довідку про підтвердження його звернення до прокуратури і про порушення кримінального провадження він отримав у Покровському відділі поліції лише 11.05.2017 року, суд не вважає поважною причиною пропуску строку для звернення до суду, оскільки копію наказу про звільнення позивач отримав 06.04.2017 року, тобто з цього часу він дізнався про порушення свого права і відсутність будь-яких довідок з прокуратури та поліції не перешкоджала його зверненню до суду з позовною заявою. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін. Враховуючи вищевикладене, суд зясувавши не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed