Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач 16.06.2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 06.09.2017 року, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 12.09.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики коштів, в цей же день позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 53600,00 грн., що складає в еквіваленті 2000,00 доларів США (за курсом НБУ 1 долар США 26,80 грн.) зі строком повернення до 15.03.2017 року. однак у встановлений в договорі строк відповідач кошти не повернула. 3 % річних за період з 16.03.2017 року по 16.06.2017 року становить 405,30 грн.; інфляційні втрати за період з березня 2017 року по травень 2017 року становлять 2144,00 грн.; проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період 16.03.2017 року по 16.06.2017 року становлять 1783,49 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 53600,00 грн., 3 % річних в розмірі 405,30 грн., інфляційні втрати в розмірі 2144,00 грн., проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 1783,49 грн. витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. та судовий збір у розмірі 640,00 грн. У заяві від 01.12.2017 року представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. На підставі ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 12.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1403, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 53600,00 грн., що складає в еквіваленті 2000,00 доларів США (за курсом НБУ 1 долар США 26,80 грн.) зі строком повернення до 15.03.2017 року (а.с. 7-8). Отримання грошових коштів відповідачем також підтверджується розпискою від 12.09.2016 року (а.с. 9). Всупереч умов договору відповідач до цього часу позивачу борг не повернула. Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1412цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 3 % річних за період з 16.03.2017 року по 16.06.2017 року за 92 дні становить 405,30 грн.: 53600,00 грн. (сума позики) х 3/100/365 (кількість днів у році) х 92 (кількість днів прострочення) = 405,30 грн. Інфляційні втрати за період з березня 2017 року по травень 2017 року за становлять 2144,00 грн.: березень 2017 року 1,8 % х 53600,00 = 964,80 грн., квітень 2017 року 0,9 % х 53600,00 = 482,40 грн., травень 2017 року 1,3 % х 53600,00 = 696,80 грн. Проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 1783,49 грн.: березень квітень 2017 року 53600,00 грн. х 14 % / 365 х 29 днів = 596,21 грн.; квітень травень 2017 року 53600,00 грн. х 13 % / 365 х 42 дні = 801,80 грн.; травень червень 2017 року 53600,00 грн. х 12,5 % / 365 х 21 днів = 385,48 грн. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 53600,00 грн., 3 % річних в розмірі 405,30 грн., інфляційні втрати в розмірі 2144,00 грн. та проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 1783,49 грн. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Так, відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. У п. п. 47-48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Як передбачено ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. надав угоду про надання правової допомоги від 12.06.2017 року (а.с. 15) та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 12.06.2017 року (а.с. 18). Також позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн. (а.с. 2). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що вимоги позивача підлягають задоволенню, у звязку з чим необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved