Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку з погосподарськими будівлями по [ADDRESS], що підтверджено витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У зазначеному вище житловому будинку зареєстроване місце проживання колишньої співмешканки позивача відповідача по справі - [PERSON] та її дочок, які також являються відповідачами по справі. Позивач просив суд визнати відповідачів таким, що втратили право на користування житлом. Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 31.01.2018 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання на 02.03.2018 р., з якого справу призначено до розгляду по суті на 11 квітня 2018 року. В судове засідання представник позивача [PERSON] направив письмову заяву про розгляд справи у відсутності позивача та у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. У разі неявки відповідачів, представник позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON], яка діє також і в інтересах [PERSON], та [PERSON], в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Виходячи з вимог статті 280 ЦПК України суд знаходить можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів та визнає причину неявки позивача поважною. Третя особа в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена, що не перешкоджає суду здійснити розгляд справи. Орган опіки та піклування надав суду висновок щодо розв'язання спору, яким визнав недоцільним визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явилися, відповідно до ст. 247 ч 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлового будинку з погосподарськими будівлями по [ADDRESS],згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5). Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Громадяни, які мають у приватній власності квартиру, мають право користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, що закріплено у ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Проживання та реєстрація сторонніх осіб в квартирі є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі. За вказаною вище адресою зареєстровані відповідач [PERSON], колишня співмешканка позивача та її діти - відповідачі по справі [PERSON], що діє також і в інтересах неповнолітньої [PERSON], та [PERSON], згідно акту підтвердження (а.с.6) та довідки №10415 виданої Виконавчим комітетом Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району, Чернівецької області 15.12.2017 року (а.с.7). Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не належать до членів сім'ї позивача та будь-яких договірних зобов'язань між позивачем та відповідачами пов'язаних з наймом (орендою) цього житла не існує. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житлом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки реєстрація всіх відповідачів в будинку позивача порушує його право власності. Суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування №584/01-38 від 03.04.2018 р. про недоцільність визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування будинком власником якого є позивач. Можливість такого непогодження суду із висновком органу опіки та піклування передбачена ч.6 ст.19 СК України і пов'язується в тому числі недостатністю його обгрунтування. При цьому суд виходить з того що дитині відповідача [PERSON] - [PERSON] на час розгляду справи в суді виповнилося повних 3 роки, а згідно положень ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них. Таким чином, оскільки мама дитини не проживає в будинку позивача, а в іншому місці то і дитина, особливо з огляду на її вік, мусить проживати там де її мама. Висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання дитини такою, що втратила право користування будинком № 3 є необгрунтованим взагалі. Із висновку вбачається, що дитину не можна визнавати втратившою право користування житлом тому, що вона дитина. При цьому, орган опіки не спілкувався ні з мамою ні з дитиною і взагалі їх не бачив і не знайшов та не встановив їх місце знаходження, що не сприяло жодному висновку в тому числі і тому який надійшов до суду. Крім цього, непогодження суду із наданим висновком, пов'язана також із його формально-бюрократичним характером, який є очевидним з огляду на те, що орган опіки та піклування невірно визначив стан родинних відносин і сімейних стосунків між бабусею, мамою і дитиною, назвавши бабусю [PERSON] мамою малолітньої [PERSON] в той час як її мамою є [PERSON]. На підставі ст.ст. 64, 150 ЖК України, ст.ст.316-321, 391, 405 ЦК України ст.ст. 4, 81, 83, 223, 263-265, 273, 280-289 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved