Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 листопада 2014 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав та пояснив, що в грудні місяці 2013 року позичив відповідачеві [PERSON] в борг 500 доларів США. У липні позивач написав відповідну розписку, після чого повернув лише частину боргу, а саме 400 доларів США. Залишок в сумі 100 доларів США повертати відмовляється. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача 1480 грн., що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 100 доларів США. Відповідач [PERSON] заявлений позов визнав частково, при цьому, вказав, що дійсно позичив у позивача [PERSON] 6000 грн., з яких частину, а саме 5200 грн., повернув відповідачеві у вересні місяці 2014 року. У зв'язку з цим визнає за собою залишок заборгованості в сумі 800 грн., які він неодноразово намагався повернути позивачеві, однак останній відмовлявся їх приймати, наполягаючи на поверненні саме 100 доларів США. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частина перша ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, встановлює, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст.10 ЦПК України). Судом встановлено, що 01 липня 2014 року відповідач [PERSON] отримав у позивача [PERSON] в борг 6000 грн., які зобов'язався повернути в строк до 01 листопада 2014 року, про що сторонами була складена письмова розписка у двох екземплярах, яку сторони підписали. Таким чином, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення правочину виникли відповідні цивільні права та обов'язки. Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей. Згідно до вимог ч.1 та 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності зі ст.509 та 1049 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Тому повернення відповідачем позивачеві боргу є його обов'язком, визначеним законом та укладеним ними договором. Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Між тим, відповідач у справі [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином та у встановлений строк не виконав. Так, відповідач [PERSON] надав до суду письмову розписку від 06 вересня 2014 року про повернення позивачу [PERSON] частини боргу в сумі 5200 грн. Отже, судом встановлено невиконання відповідачем [PERSON] свого зобов'язання щодо повернення грошового боргу позивачеві в повному обсязі. Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позичив відповідачеві [PERSON] 500 доларів США, однак ці твердження спростовуються наданою самим же позивачем письмовою розпискою від 01 липня 2014 року, зі змісту якої вбачається, що предметом позики були грошові кошти в сумі 6000 грн. Ці ж твердження спростовуються і поясненнями відповідача [PERSON] про отримання ним в борг саме 6000 грн., а також наданим ним другим екземпляром боргової розписки. При цьому, і позивач [PERSON], і відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердили належність їм підписів у зазначених боргових розписках. У зв'язку з цим, суд виходить з того, що між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] 6000 грн. строком до 01 листопада 2014 року. Окрім цього, суд виходить з того, що відповідач [PERSON] не у повному обсязі виконав своє боргове зобов'язання, зокрема в строк до 01 листопада 2014 року не повернув всю суму позики, повернувши лише частину боргу в сумі 5200 грн., а тому з нього на користь позивача підлягає стягненню 800 грн. При цьому, будь-яких доказів спроб відповідача сплатити позивачеві ці кошти до суду не надано. Крім цього, відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст.79 ЦПК України відноситься судовий збір. Так, при зверненні до суду позивачем [PERSON] був сплачений судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. (квитанція №42 від 11 листопада 2014 року ТВБВ №10015/0395 ВАТ «Ощадний банк України»). На підставі викладеного,

Outcome: partial