Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Позивач 29.01.2020 року звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з грудня 2019 року є власником квартири [ADDRESS] . Після оформлення договору купівлі-продажу відповідачі зобов`язалися знятися з реєстрації. Проте на даний час вони залишаються зареєстрованими за вказаною адресою. Відповідачі не проживають за вказаною адресою без поважних причин. Позивач сплачує всі витрати, пов`язані з утриманням квартири. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.02.2020 року відкрито провадження по справі та розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] і неповнолітній [PERSON] , в інтересах якого діють законні представники - батьки, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Надали нотаріально посвідчену заяву, в якій позовні вимоги визнали у повному обсязі, просили розглянути справу без їх участі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Селидівської міської у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву в якій не заперечувала проти позовних вимог. Дослідивши інші докази, судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Донецької області 04.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №1792, належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки від 29.01.2020, виданої ОСББ «Ластівка м.Селидове», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO]. Відповідно до акту від 29.01.2020 р., складеного головою правління ОСББ «Ластівка м.Селидове» в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] , перевіркою встановлено, що за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], не проживають за вказаною адресою з березня 2015 року. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем (правова позиція Верховного суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Отже, судом встановлено, що відповідачі порушують право власності позивача та позбавляє його можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд та позивач обмежений у реалізації своїх прав, щодо нерухомого майна, тому суд проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України докази та оцінивши їх у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved