Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Позивач 14 серпня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в розмірі 1 700 000,00 грн.; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок компенсації моральної шкоди кошти в розмірі 1 700 000,00 грн.; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики у розмірі 1 700 000,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 200,00 грн. За заявою представника [PERSON] Самарським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 206/6779/18 підготовлені та видані 2 виконавчі листи про стягнення суми боргу у розмірі 1 700 000,00 грн. та судових витрат у розмірі 1 200,00 грн. 27.05.2019 року з заявою про відкриття виконавчого провадження до Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області звернувся [PERSON] , якою просив прийняти до примусового виконання виконавчий лист № 136/6779/18, виданий 22.04.2019 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1 700 000,00 грн. 29.05.2019 року заступником начальника відділу Єремєєвою О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59232213, якою також стягнуто з [PERSON] виконавчий збір у розмірі 170 000,00 грн. 30.05.2019 року за вимогою [PERSON] державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на рахунок № [NUMBER] . При цьому банківська установа, у якій відкрито зазначений картковий рахунок, постанова про арешт коштів боржника не містить. 30.05.2019 року державним виконавцем до АТ «ПРИВАТБАНК» направлена платіжна вимога про стягнення з рахунку [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 1 870 138,28 грн. 07.06.2019 року з карткового рахунку [PERSON] , відкритому в АТ «ПРИВАТБАНК» списані грошові кошти у сумі 1 757 769,35 грн. на підставі вимоги державної виконавчої служби від 03.05.2019 року, що для [PERSON] стало несподіванкою, бо вона не є боржником за жодним зобов`язанням, в тому числі у справі Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 206/6779/18. Після списання грошових коштів із карткового рахунку [PERSON] за допомогою служби підтримки клієнтів АТ «ПРИВАТБАНК» (за телефоном 3700) з`ясувала, що списання грошових коштів відбулось на підставі вимоги державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області. 20.06.2019 року, з`явившись у прийомний час до приміщення Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, Ісканцевій С.В. було вручено постанову про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2019 року на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у ВП № 59232213 з примусового виконання виконавчого листа № 206/6779/18, виданий 22.04.2019 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1 700 000,00 грн. Листом № 9/99/2019 від 03.07.2019 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська повідомлено, що виконавчий лист № 206/6779/18, який перебуває на виконанні в Новокодацькому ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не відповідає виконавчому листу, який видавався Самарським районним судом м. Дніпропетровська, оскільки форма відрізняється від оригіналу. Отже, позивачем з`ясовано та доведено, що на виконанні Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавчий лист Самарського районного суду м. Дніпропетровська, який судом не видавався. Водночас, 26.06.2019 року постановою начальника Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області скасована постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2019 року. 03.07.2019 року [PERSON] у Самарському районному суді Дніпропетровська отримана відповідь з інформацією про те, що судом виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1 700 000,00 грн. не видавався, яка того ж дня передана до Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області разом з заявою про здійснення контролю за рішеннями, діями державного виконавця в порядку ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Постановою про перевірку виконавчого провадження від 05.07.2019 року постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2019 року, про арешт котів боржника від 30.05.2019 року та постанова про стягнення виконавчого збору від 30.05.2019 року скасовані, виконавчий документ на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу без прийняття до виконання. Разом з тим, скасувавши постанову про відкриття виконавчого провадження та повернувши виконавчий документ без прийняття до виконання Новокодацький ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не повернув [PERSON] списані з її карткового рахунку в межах виконавчого провадження грошові кошти у розмірі 1 757 769,35 грн. 15.07.2019 року [PERSON] звернулась до Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про повернення грошових коштів у розмірі 57769,35 грн., які були стягнуті виконавчою службою в рахунок виконавчого збору. Грошові кошти у розмірі 1 700 000,00 грн. [PERSON] по теперішній час так і не повернуті, з повідомленням про те, що грошові кошти перераховані стягувачу - [PERSON] за скасованим виконавчим провадженням та виконавчим листом, який судом не видавався. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач не з`явилась, натомість її представник позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) просив відмовити в задоволенні позову. У відзиві на позов зазначив, що дії державного виконавця Новокодацького ВДВС направлені на виконання вимог виконавчого документу, проведені у повній відповідності з вимогами чинного законодавства. На думку відповідача, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що права позивача були порушені саме діями Новокодацького ВДВС. Належним відповідачем у даній справі є безпосередній отримувач коштів, тобто стягувач за виконавчим провадженням [PERSON] . Представник відповідача Державної казначейської служби України просив відмовити в задоволенні позову. У відзиві на позов зазначив, що позивачем не надано доказів звернення позивача до суду із позовами щодо визнання дій державних виконавців незаконними або звернення до правоохоронних органів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що постановою заступника начальника Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Єремєєвою О.О. від 29.05.2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 59232213 з виконання виконавчого листа № 206/6779/18, виданого 22.04.2019 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу 1 700 000,00 грн. (а.с. 90, 92 том 1). Постановою заступника начальника Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Єремєєвої О.О. від 29.05.2019 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках № [NUMBER] (а.с. 102 том 1). 04.06.2019 року із карткового рахунку [PERSON] згідно виконавчого листа № 206/6779/18 від 22.04.2019 року, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська, списано грошові кошти в сумі 1 870 138,28 грн. (а.с. 106 том 1). Відповідно до розпорядження № ЄДРВП № 59232213 грошові кошти в сумі 1 870 138,28 грн., що надійшли 07.06.2019 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого провадження № 59232213 про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] боргу 1 700 000,00 грн. перераховано: 1 700 000,00 грн. - [PERSON] ; 170 000,00 грн. - виконавчий збір; 138,28 грн. - витрати ГУЮ (а.с. 107-109 том 1). Постановою начальника Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Никитюка І.П. від 13.06.2019 року виконавче провадження № 59232213 закінчено (а.с. 111 том 1). Постановою в.о. начальника Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Єремєєвої О.О. від 25.06.2019 року перевірку виконавчого провадження № 59232213 закінчено; скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 13.06.2019 року; направлено на адресу стягувача лист щодо повернення помилково перерахованих коштів в розмірі 102 156,74 грн. (а.с. 119 том 1). У відповіді Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 9/99/2019 від 03.07.2019 року зазначено, що 10.12.2018 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська була подана позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та присвоєний ЄУН № 206/6779/19. Виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Новокодацькому ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не відповідає виконавчому листу, який видавався Самарським районним судом м. Дніпропетровська, оскільки форма відрізняється від оригіналу; у верхньому куті не зазначено номер провадження; зазначені інші учасники судового процесу, в оригіналі [PERSON] до [PERSON] , в наданій копії виконавчого листа сторонами є [PERSON] до [PERSON] , відповідно і всі інші дані відрізняються від оригіналу; секретар Соловйова О.В. не може видавати виконавчий лист, оскільки вона не є секретарем суду; так само на печатці суду відображені не всі символи, а саме перед і після слова «Україна» не має такого символу «*»; дата видачі виконавчого листа в оригіналі 15.04.2019 року, а в наданій копії 22.04.2019 року (а.с. 14 том 1). Згідно відповіді Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 9/100/2019 від 03.07.2019 року, станом на 03.07.2019 року в провадженні суду цивільних справ відносно [PERSON] на користь [PERSON] судом не видавався (а.с. 132 том 1). Постановою начальника Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Никитюка І.П. від 05.07.2019 року перевірку виконавчого провадження № 59232213 закінчено; скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2019 року; скасовано постанову про арешт коштів боржника від 29.05.2019 року; скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 29.05.2019 року (а.с. 134 том 1). Відповідно до розпорядження № ЄДРВП № 59232213 грошові кошти в сумі 57 765,87 грн., що повернулись на депозитний рахунок відділу 11.07.2019 року відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» перераховано [PERSON] (а.с. 173, 177 том 1). Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, суди повинні ураховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Зазначені обставини підлягають доказуванню на загальних підставах, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Відповідно до положень статей 447, 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», зокрема відповідно до частини першої статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням засад верховенства права та обов`язковості виконання рішень (стаття Закону України «Про виконавче провадження»). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 521/20955/17 (провадження № 61-17999св19). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду необхідно наявність незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1166, 1167 ЦК України. Всупереч зазначеного, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження незаконності дій державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, зокрема, судового рішення, яким би було визнано незаконність рішень посадової особи Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Таким чином, суд зазначає, що для забезпечення принципу змагальності у цій справі позивачу необхідно було не лише послатись у позовній заяві на незаконність дій державного виконавця та зазначити про це, а і надати цьому належні докази, чого ним здійснено не було. З урахуванням викладеного, суд, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги позовні вимоги задоволенню не підлягають, а отже за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed