Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивач 22.07.2013 року звернувся до суду із вказаним позовом. Просить суд про: - визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради №865/1821 від 09.07.2009 року « Про передачу громадянину [PERSON] приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]»; - визнання недійсним державного акту серії ЯЖ №912770 на право власності на земельну ділянку, виданому [PERSON] Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.2010 року та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 05-7-03790.; - відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на зазначену вище земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75: 670:0273, вартістю 358040,75 грн, за територіальною громадою м.Києва в особі Київської міської ради; - зобов*язання [PERSON] повернути на користь Київської міської ради зазначену вище земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75: 670:0273, вартістю 358040,75 грн. В позові прокурор зазначив, що він подає його в інтересах держави. Також зазначив про неналежне та неправомірне надання землі завдає шкоди інтересам держави; земельна ділянка надана [PERSON] всупереч вимог закону; ділянка відведена з порушенням вимог ст. 118 ЗК України, а також інших вимог законодавства. Посилається на те, що відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України проект відведення земельної дідянки погоджується із природоохоронним органом. Зазначив , що п.4.8 Положення про Державне управління охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі та Положення про Державну екологічну інспекцію в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища №548 від 19.12.2006 року таке управління забезпечує у межах своїх повноважень погодження проектів відведення земельних ділянок, а проект землеустрою 29.05.2009 щодо вказаної ділянки погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київради , яке не відноситься до органів Мінприрорди. Тому вважає, що проект землеустрою вказаної ділянки не погоджено природоохоронним органом, «як того вимагає закон». Також зазначив, що за даними форми 6-зем, затвердженої наказаом Держкомстату України від 05.11.1998 №377 земельну ділянку [ADDRESS] вилучено із ненаданих у власність, чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в т.ч. земельних насаджень загального користування. Вважає, що відповідно до ст. 51 ЗК України спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення. А після прийняття оспорюваного рішення вона віднесена до земель житлової та громадської забудови. Питання про зміну цільового призначення земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось. Також вказав, що відповідно до п. «а» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою визання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Також посилається на ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та вказує, що відповідно до зазначеної норми проект відведення земельної ділянки [PERSON] підлягав обов*язковій державній землевпорядній експертизі, але така експертиза уповноваженим органом Державним комітетом України по земельних ресурсах та його територіальними органами не проводилась. Крім того, зазначає нормативні акти, які надають право суду визнавати незаконними та скасовувати правові акти органів місцевого самоврядування індивідуальної дії, а також вказує, що, що оскільки державний акт на право власності на спірну земельну ділянку видано на підставі незаконного рішення Київради, то він підлягає визнанню недійсним. Щодо повноважень суду та обрання способу судового захисту вказує на ч. 1 ст. 18 ЦПК України, ч. 1 ст. 21, ст.ст. 328, 378 ЦК України. Вимоги щодо відновлення становища з приводу повернення земельної ділянки ,на думку прокурора, врегулювані п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України. В судовому засіданні прокурори прокуратури, які приймали участь в розгляді справи, позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини та законодавство. Відповідачі в судове засіданні не прибули (Київська міська рада свого представника не направляла , а відповідач [PERSON] також не прибув жодного разу в судове засідання). Оскільки вони були повідомлені належним чином про розгляд справи, суд 25.10.2013 року розпочав заочний розгляд справи, проти чого не заперечував прокурор (а.с.31). Проте, у зазначену дату розгляд справи закінчено не було у зв*язку із клопотанням прокурора про долучененя до матеріалів справи копії проекту землеустрою щодо відведення вказаної вище ділянки (надалі -спірна). В судовому засіданні 04.11.2013 року копія проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки прокурором була надана і долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.72). Але розгляд справи закінчений не був у зв*язку із клопотанням прокурора про долучення інших доказів його позовних вимог. Ангалогічно проводився розгляд справи 11 листопада (а.с.74), 27 листопада (а.с.76), 04грудня (а.с.78) та 19 грудня 2013 року (а.с.30). У розгляді справи оголошувалась перерва за клопотанням прокурора щодо надання ним належним чином посвідченого доказу про те, що спірна земельна ділянка за станом на період надання її [PERSON] відносилась до земель рекреаційного призначення (як стверджував прокурор (прокурори) у позовній заяві та у своїх поясненнях безпосередньо в судовому засіданні. В остаточному результаті жоден із прокурорів, які приймали участьу справі так і не надав суду вказаних доказів і 22.01.2014 року суд закінчив дослідження доказів у справі. При розгляді справи 22.01.2014 року суд з*ясував у прокурора, який у вказану дату підтримував позовні вимоги щодо конкретних доказів, якими вони (вимоги) обґрунтовується. Проте, прокурор відповів,що не знає: якими саме доказами обґрунтовуються позовні вимоги (журнал судового засідання від 22.01.2014 року). Суд, заслухавши пояснення прокурорів, які приймали участьу справі, дослідивши її матеріали , дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Суд керується вимогами ст. 10, 11, 60 ЦПК України щодо змагальності, диспозитивності та обов*язку доказування сторонами своїх вимог чи заперечень в ході розгляду справи. Вказані норми закону були роз*яснені прокурорам. Жодних клопотань про витребування доказів від будь-яких осіб, в тому числі від відповідачів, вони не заявили. Суд при розгляді справи намагався з*ясувати у прокурорів підстави недійсності державного акту щодо власності [PERSON] на спірну земельну ділянку в частині застосування при вирішенні спору (саме в цій частині) норм ЦК України, які регулюють недійсність правочинів. Проте, прокурори правові підставі недійсності не пояснили, зазначивши лише вказану у позовній заяві підставу: якщо рішення про надання (передачу) ділянки незаконне, то державний акт щодо неї є недійсним без посилання на конкретну норму закону (законодавства). Суд вважає, що при розгляді спору судове рішення повинно відповідати приписам ст..ст. 212- 215 ЦК України, закрема, ст. 213 ЦК України щодо його законності та обґрунтованості навіть у тому випадку, коли відповідачі в судове заіданні не прибули і не надали будь-яких заперечень щодо позовних вимог прокурора. Крім того, суд враховує, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладені роз*яснення суд вирішує справи. Тому суд вважає за необхідне дати юридичну оцінку всім переліченим прокурором у тексті позовної заяви підставам, які, на думку прокурора, обгрунтовують його позовні вимоги. Перша підстава позовних вимог: « проект землеустрою 29.05.2009 погоджено з Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київради , яке не відноситься до органів Мінприроди». При вирішення спору щодо вказаної підстави суд враховує, що прокурор взагалі не надав жодних доказів про те: який саме «орган Мінприроди» існував за станом на період відведення земельної ділянки у 2009 році у м.Києві, чи існував він взагалі; не надав документів про повноваження такого органу за станом на 2009 рік. При цьому суд враховує, що відповідно до вказаного прокурором у позовній заяві Положення основними завданнями Управління серед інших є: забезпечення реалізації державної політики у сферах охорони навколишнього природного середовища, А на виконання вказаних завдань такі управління повинні (пункт 4.8 Положення) забезпечувати у межах своїх повноважень погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на відповідній території. Проте, які сам е повноваження були у «органу Мінприроди у м.Києві» за станом на 2009 рік прокурор не надав. Тобто, прокурор не надав належних доказів про те: чи повинен вказаний ним «орган Мінприроди» був погоджувати проекти відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва у м.Києві). Також прокурор не надав інформації про завдання вказаного органу Мінприроди у м.Києві , враховуючи , що прокурор посилається в цій частині наступним чином: «відповідно до покладених на нього завдань забезпечує, у т. ч., погодження проектів відведення земельних ділянок». Одночасно, у наданому прокурором проекті землеустрою (його копії) міститься погодження проекту землеустрою оспорюваної ділянки, яке викладене у листі Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради від 29.05.2009 року №071/04-4-22/2822. Прокурор не надав доказів про те, що вказане погодження суперечить закону, порушує законодавство України про охорону навколишнього природного середовища, порушує право (свободи чи інтереси) територіальної громади м.Києва (чи держави Україна в цілому). Також прокурор не пояснив суду: де саме знаходився (чи знаходиться) вказаний ним орган Мінприроди, оскільки судом було запропоновано з метою повного та об*єктивного розгляду справи витребувати відповідну інформацію (по суті: чи протирічить проект землеустрою оспорюваної ділянки відповідному законодавству) від такого органу, а також уточнити: чи було відповідне погодження з ним, а у випадку якщо такого погодження не було, то по якій причині вказаний «орган Мінприроди» його не забезпечив. Також суду врахував, що прокурор не надав відповідних належних доказів про завдання та повноваження такого органу ( Органу Мінприроди у місті Києві). Також прокурор не обґрунтував вимоги: чи обов*язково є незаконним рішення відповідача (ради) у випадку надання погодження Управлінням (від 29.05.2013 року), а не органом Мінприроди. Тобтор, він не зазначив: чи є незаконним (таким, що протирічить конкретним норма законодавства про охорону навколишнього природного середовища ) погодження Управління КМДА (від 29.05.2013 року), Суд при цьому враховує, що прокурор просить про визнання оспорюваного рішення незаконним. Яке саме конкретно правове обґрунтування терміну «незаконне»? - прокурор не надав. Оскільки він посилається на певні, на його думку порушення не Закону, наказу «Мінприроди», акти якого є підзаконними, а вимог про визнання оспорюваного рішення таким, що не відповідало чинному на час його прийняття законодавсту не завлялє, то підстав визнавати таке рішення саме «незаконним» суд не вбачає. При цьому суд дотримується приписів щодо диспозитивгнолсті розгляду справи (в межах заявлених прокурором вимог). Суд також враховує, що прокурор не заявив про незаконність наявного у проекті землеустрою погодження Управління КМДА (від 29.05.2013 року). Друга підстава позовних вимог: ділянка передана із земель рекреаційного призначення. Суд вважає, що прокурор, всупереч ст. 60 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів щодо обґрунтування саме вказаної підстави. Так, прокурору впродовж кількох місяців розгляду справи надавався час для надання суду (для приєднання до матеріалів справи) відповідних належним чином посвідчених, виданих уповноваженими на те органами (установами) документів про те, що оспорювана земельна ділянка в період прийняття оспорюваного рішення (09.07.2009 року) була віднесена (перебувала) до земель рекреаційного призначення. Прокурор посилався на лист Державної інспекції сільського господарства в м.Києві №01-02/1520 від 29.04.2013 року. Проте, він такого листа до матеріалів позовної заяви в якості додатків не приєднав взагалі. Також він не надав такого листа (чи його належним чином посвідченої копії) при розгляді справи впродовж півроку судом для приєднання до матеріалів справи, чи для його огляду в судовому засіданні; клопотань про його приєднання, витребування, огляд не заявляв. Крім того, він не надав інформації із Держкомстату України, хоча неодноразово просив перерву при розгляді справи для такого надання, клопотань щодо витребування інформації суду не заяляв; в матеріалах справи відсутній лист (чи форма 6-зем) вказаного органу від 05. 1.1998 №377, на який прокурор посилається у тексті позовної заяви (4-та її сторінка, а.с.4). Прокурор не надав правового обґрунтування свого ствердження: «Питання про зміну цільового призначення земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось». Тобто, він не вказав: з якими саме контролюючими органами і ким повинно погоджуватись вказане ним питання. Суд враховує, що у листі Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради від 29.05.2009 року №071/04-4-22/2822 вказано, що оспорювана ділянка мала цільове призначення : будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; вона належала на вказану дату до міських земель, не наданих у власність чи користування; вона не відносилась до переліку зеленої зони м.Києва відповідно до Програми розвитку зеленої зони м.Китєва до 2010 року ( лист на а.с. 1-13), а також у проекті землеустрою, наданому прокурором. Також суд враховує реєстраційний лист щодо оспорюваної ділянки, підписаний начальником відділу землекористування Святошиснького району О.Пшеничним за 2008 рік, наявний у проекті землеустрою, в якому вказано про цільове призначення оспорюваної ділянки : будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. З огляду на викладене ствердження прокурора про те, що оспорюваним рішенням від 09.07.09 року відповідач (рада) змінила функціональне призначення вказаної ділянки не обґрунтовується жодним доказом (у всякому разі прокурор їх не надав), а зазначені судом документи, копії яких надав сам прокурор свідчать про те, що до липня 2009 року ділянка мала не рекреаційне призначення, а призначалась для індивідуального житлового будівництва. Також про це зазначено у наявних у проекті землеустрою графічних матеріалах за станом на квітень, червень 2009 року, у висновку Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради від 05.06.2009 року; у висновку Київської міської санепідемстанції від 05.06.2009 року №3457. Зокрема, у ньому також вказано, що вона відповідно до Генерального плану міста , затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.02р. №370/1804 належить до території садибної житлової забудови. Згідно зі ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Прокурор не надав жодних доказів про те, що ділянка належала до земель рекреаційного призначення, а у випадку якщо б вона належала до таких земель - що відповідач (Рада) змінювала її цільове призначення всупереч закону. Він не заявив вимог про визання незаконними , (чи недійсними) певних рішень органів влади м.Києва про зміну цільового призначення оспорюваної земельної ділянки, зокрема, наприклад: рішення Київської міської ради від 28.03.02р. №370/1804 (щодо Генерального плану м.Києва. Суд при цьому приймає до уваги загальні норми , що регулюють відносини в суспільстві та у держаававі: рішення органів державної влади (місцевої виконавчої влади) є чинними (як і рішення органів судової влади) до тих пір, поки вони визнані нечинними, незаконними, не скасовані у передбаченому законом (законодавством) порядку. Тому, якщо прокурор вважає, що наявні у проекті землеустрою щодо спірної замельної ділянки рішення Київської міської ради, наприклад: від 28.03.02р. №370/1804, - дійсно змінили цільове призначення землі, на якій вона розташована, то він міг надати суду докази щодо незаконності, скасування, недійсності таких рішень, або звернутись до відповідного суду із позовом про таке. Третя підстава позовних вимог: ствердження про те, що проект відведення оспорюваної ділянки підлягав обов*язковій державній землевпорядній експертизі. Прокурор посилається на ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та вказує, що відповідно до зазначеної норми проект відведення земельної ділянки [PERSON] підлягав обов*язковій державній землевпорядній експертизі, але така експертиза уповноваженим органом Державним комітетом України по земельних ресурсах та його територіальними органами не проводилась. Викладене прокурорм ствердження не відповідає дійсності (закону), оскільки згідно із вказаною нормою (ст.. 9 зазщначеного Закону) обов'язковій державній експертизі підлягають: загальнодержавні й регіональні (республіканські) програми використання та охорони земель; схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань; технічна документація з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Тобто, у викладеній нормі відсутні приписи щодо обов*язкового проведення зазначеної експертизи проекту землеустрою ділянки під індивідуальну житлову забудову. Інших правових підстав , що обґрунтовують вимоги прокурора в позовній заяві не наведено. Вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного прокурором державного акту не підтверджені ні доказами, ні посиланням на правові норми. Суд вважає, що державний акт свідчить про передачу землі із державної власності у приватну; він фактично завершує правочин (перехід прав на землю від держави до фізичної особи). Тому він може бути визнаний недійсним лише на підставі норм ЦК України, а також п. б) ст.. 21 З України - визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. При цьому суд враховує, що п. «а» ст. 21 ЗК України передбачає недійсність рішень щодо передачі землі, а не недійсність державних актів про права на них. Прокурор не зазначив конкретно таких норм. Оскільки він вважає акт недійсним лише по причині незаконності рішення ради про передачу землі [PERSON] , а суд вважає, що прокурор не надав доказів про незаконність оспорюваного ним рішення, то підстав для задоволення вимог в цій частині (в частині визнання недійсним державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку) немає. Вимоги, щодо повернення ділянки, визнання права власності за радою на таку ділянку фактично є похідними (залежать від визнання недійсним акту, а суд таким його не визнає), тому підстав для їх задоволення суд не вбачає за недоведеністю. Таким чином , прокурор не надав доказів своїх позовних вимог. Суд при цьому вважає за необхідне також зазначити у судовому рішенні наступне з метою повного та об*єктивного вирішення спору ( ст. 212 ЦПК України). Прокурор звертається із позовом до Київської міської ради в порядку цивільного судочинства; його позов є майновим, оскільки він просить суд визнати право власності за відповідачем Київською міською радою. Тобто, він вважає, що відповідач Київська міська рада порушила певні норми закону (законодавства) і прийняла незаконне (на його, прокурора, думку) рішення, яке він оскаржує. Одночасно прокурор просить повернути ділянку, вартістю понад 385 тис грн Київській міській раді. Зі змісту позовної заяви прокурора видно, що порушення закону (на думку прокурора) допущено відповідачем Київською міською радою. Будь-яких стверджень про порушення законодавства зі сторони відповідача [PERSON] прокурор не вказує зовсім. Одночасно прокурор не ставить питання (не просить і не вимагає від суду) про стягнення із винної у прийнятті (на його думку) незаконного рішення і необхідності його звернення до суду з позовом, судових витрат, які прокурор не повинен сплачувати при звернення до суду із позовом майнового (чи немайнового) характеру. Але такі витрати суд повинен стягувати із відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь (в дохід) держави незалежно від позитції прокуролраҐ який, як він вказує звертається до суду в інтересах держави. В судовому засіданні прокурори, які приймали участь у розгляді справи, взагалі не відповіли на запитання суду: з кого саме конкретно і в якому розмірі слід стягнути судові витрати на користь держави у разі задоволення позову? Тобто, вимоги прокурора про те, що він звертається до суду цивільного судочинства (а не адміністративного); не вимагає від суду визнати неправомірними (протиправними) дії певних посадових осіб Київської міської ради в інтересах держави і просить повернути ділянку тому ж відповідачу (Київській міській раді), яка , як він стверджує допустила низку порушень законодавства, є досить суперечливими з точки зору їх об*єктивності, логічності та послідовності, враховуючи, що прокурор не просить стягнути судовий збір з винного в порушенні (на його думку) закону відповідача на користь держави. При цьому суд враховує, що прокурор не просив притягнути в якості третіх осіб посадових осіб (працівників) Київської міської ради, які оформлювали всі документи для надання [PERSON] земельної ділянки у приватну власність. Така позиція прокурора, викладена в тексті позовної заяви, яка була підтримана прокурорами, котрі приймали участьу справі, також суперечить (не узгоджується, на думку суду) загальним принципам ЦПК України, зокрема , приписам його ст. 88, хоча не є підставою для відмови у задовленні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed