Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач 26 грудня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період перебування із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, з метою придбання житла, ним було укладено договір позики, на умовах якого позикодавець надав йому суму у розмірі 18000 доларів США, а він зобов'язувався повернути кошти у строк до 29.04.2016 року. Шлюб із відповідачкою розірвано 17 вересня 2013 року. 29 листопада 2016 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з нього на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за вказаним договором позики в сумі 457 920,00 грн. Посилаючись на викладені у позові обставини, позивач просив суд визнати присуджену рішенням суду суму заборгованості спільним боргом подружжя, а за відповідачкою суму зобов'язання у розмірі 228 960,00 грн. та зобов'язати відповідача виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2016 року спільно із ним, позивачем в рівних частинах. За згодою сторін ухвалою від 20.07.2017 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних позовних вимог, [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка та її представник за договором адвокат Біднягіна К.В. обставини позову та позовні вимоги не визнали. Заперечуючи з підстав незаконності вимог, просили суд відмовити у задоволенні вимог позивача у повному обсязі. Третя особа - [PERSON], в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про місце та час судового розгляду. До суду надав письмову заяву, в якій не заперечував проти розгляду справу без своєї присутності, позовні вимоги позивача підтримав, додатково зазначивши про часткове повернення [PERSON] суми боргу в розмірі 65 000,00 грн. (а.с.69). Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст рішення виготовлений 29 вересня 2017 року. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що сторони із 19 березня 2011 року по 17 вересня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7,59). На підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. договору купівлі-продажу від 11.05.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 257, позивач [PERSON] набув право власності на 32/100 частки домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-6). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2016 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики від 29.04.2011 року в розмірі 457 920,00 грн. (а.с.8). За змістом ст.117, 179 ЦК України об'єктами цивільних прав є предмети матеріального світу - речі, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Згідно ст.178 ЦК України, речі можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені із цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. За правилом ст.184 ЦК України річ вважається визначеною індивідуально-родовими ознаками, якщо вона має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її. Згідно ст. ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 63 СК України - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно положень ч.1, 2 ст. 71 СК України - майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішеним судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. ст. 65 СК України). При укладанні договору позики одним з подружжя згідно положень ст. 1046 ЦК України отримання згоди другого подружжя не потрібне. Договір позики не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України, в якій йдеться про правочини щодо спільного майна подружжя. Це пояснюється тим, що укладення договору позики не стосується спільного майна подружжя. Як зазначено в роз'ясненнях п. 24 Пленуму Верхового Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, оцінюючи надані сторонами по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позивач у повній мірі взагалі не довів обставин, пов'язаних як із отриманням позики так і її використанням в інтересах сім'ї. Тому вимоги визнаються судом необґрунтованими, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, плачені судові витрати відшкодуванню на користь позивача не підлягають. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed