Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] в травні 2016 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 17 листопада 2005 року уклав з відповідачем [PERSON] договір позики. Відповідно до п. 2 цього договору позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 13 926 000 грн. на строк до 17 листопада 2015 року без сплати відсотків за користування коштами. Грошові кошти, зазначені в п. 2 даного договору були передані позичальнику до підписання цього договору, і підписанням даного договору сторони підтверджували цей факт. Відповідно до п. 4 договору позики повернення боргу позичальником мало бути здійснено у місті Києві до 17 листопада 2015 року. Проте у визначений договором позики строк кошти відповідач не повернув. Відповідач оформив через приватного нотаріуса заяву від 17.11.2015 р., згідно якої підтвердив той факт, що позичив у позивача кошти в сумі 13 926 000 гривень, які не повернув в строк у зв'язку з фінансовою кризою. Також на підставі вказаної заяви відповідач підтвердив свої боргові зобов'язання перед позивачем. Станом на 28.04.2016 р. кошти відповідач не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом. Тому позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] кошти в сумі 13 926 000 гривень за договором позики від 17.11.2005 р., та судові витрати. Позивач направив до суду письмову заяву в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, вимоги позову підтримав. Відповідач направив до суду клопотання в якому просив розгляд справи провести у його відсутності, вимоги позову визнав. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено в судовому засіданні, 17 листопада 2005 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір позики, за яким відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON], строком з 17 листопада 2005 року по 17 листопада 2915 року, включно, без сплати відсотків за користування, грошові кошти в розмірі 13 926 000 грн. (тринадцять мільйонів дев'ятсот двадцять шість тисяч). Згідно п. 4 сторони погодили що, грошові кошти,зазначені в п. 2 даного договору, передані позичальнику до підписання даного договору, і підписання даного договору сторонами підтверджує даний факт. 17.11.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко В.М., було посвідчено заяву [PERSON], згідно якої останній підтвердив той факт, що позичив у позивача кошти в сумі 13 926 000 гривень, які не повернув в строк у зв'язку з фінансовою кризою. У визначений договором строк повернення коштів, відповідач свої зобов'язання не виконав, чим порушив права позивача і які підлягають захисту в судовому порядку, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 13 926 000 гривень. Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦК України судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 1046 ЦК України, та

Outcome: approved