Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Гавдяк І.Б. звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Підприємства об`єднання громадян «Тернопільське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 33 182 грн. 94 коп. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, компенсації втрати частини грошового доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 959 грн. 74 коп. та 5 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 06 вересня 2018 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді складальника з оплатою праці згідно штатного розпису про що зроблений відповідний запис в трудову книжку. 21 січня 2019 року переведений у відомчу охорони, а з 01 лютого 2020 року переведений в картонажну дільницю картонажником. Щомісячно відповідач здійснював позивачу нарахування сум заробітної плати, а за наявності коштів - виплачував її. Однак починаючи з грудня 2018 року фактична виплата його заробітної плати не здійснювалась та за період з грудня 2018 року по січень 2020 року відповідачем було нараховано та не виплачено [PERSON] заробітної плати на суму 33 182.94 грн., тобто більше двох років він не отримує належних йому коштів за виконану роботу. Крім цього, у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам відбувається компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Таким чином, розмір компенсації за втрату частини доходів в зв`язку з невиплатою заробітної плати відповідає розміру за поданим позивачем розрахунку у сумі 959,74 гривень, а відтак підлягає стягненню з відповідача. Також зазначає, що порушення відповідачем його законних прав на своєчасне одержання винагороди за працю, яку він не отримував по день звільнення (15 червня 2020 року) призвело до душевних страждань, втрати душевної рівноваги та самоповагу, тривалий час порушений його звичайний ритм життя, він вимушений економити на продуктах харчування, сплаті комунальних послуг, тощо. Завдану моральну шкоду він оцінює у розмірі 5 000 грн. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак представником подано до суду клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позов підтримує з підстав зазначених у ньому та просить задовольнити. Представник відповідача Підприємства об`єднання громадян «Тернопільське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення, оскільки, щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 6 вересня 2018 року прийнятий на посаду складальника на Підприємство об`єднання громадян «Тернопільське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» згідно наказу №29-К від 05 вересня 2018 року. 21 січня 2019 року переведений у відомчу охорону сторожем згідно наказу №1/1 від 21 січня 2019 року. Наказом №6-К від 31 січня 2020 року позивач переведений у картонажну дільницю картонажником. 15 червня 2020 року згідно наказу №15-К від 15 червня 2020 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Зазначені відомості підтверджуються записами наявними у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] розпочатої 06 липня 1981 року. Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах із Підприємством об`єднання громадян «Тернопільське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» у період з 06 вересня 2018 року по 15 червня 2020 року також підтверджується довідкою Підприємства об`єднання громадян «Тернопільське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» №28 від 15 червня 2020 року. Згідно довідки виданої Підприємством об`єднання громадян «Тернопільське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» 15 червня 2020 року за №27 заборгованість не виплаченої [PERSON] заробітної плати станом на 15 червня 2020 року складає 33 182,94 грн. Як вбачається із розрахунку компенсації за втрату частини доходів в зв`язку з невиплатою заробітної плати сума яка підлягає стягненню в якості компенсації становить 959,74 грн. Так, згідно статті 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 15 червня 2020 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні розміру заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно табелів обліку використання робочого часу, особовий рахунок та розрахунки заробітної плати, надані позивачем. Так, позивачу була нарахована заробітна плата у період: грудень 2018 р. - 1734,14 грн., січень 2019 р. - 3 852.08 грн., лютий 2019 р.- 2 282,36 грн., березень 2019 р. - 2 201,19 грн., квітень 2019 р. - 2 476,34 грн., травень 2019 р. - 2 201,19 грн., червень 2019 р. - 2 201.19 грн., липень 2019 р. - 2 185,38 грн., серпень 2019 р.- 2 201,19 грн., вересень 2019 р. - 2 201,19 грн., жовтень 2019 р. - 2 385,73 грн., листопад 2019 р.- 2 251,28 грн., грудень 2019 р. - 4 573,98 грн., січень 2020 р. - 435.70 грн. Що стосується позовних вимог щодо стягнення компенсації, то відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року встановлено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з грудня 2018 року по січень 2020 року у загальному розмірі 959,74 грн. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення суми моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень, то суд виходить з наступного. За положенням ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, оскільки позивач не отримував заробітну плату більше року, що негативно вплинуло на його відносини в родині, завдало моральних страждань, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 гривень є достатньою сумою для компенсації завданої шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. З огляду на те, що позивач за законом при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, його позовні вимоги задоволено, суд вважає, що на підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 840 грн. 80 коп. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial