Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач 19.12.2017 року звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить визнати за нею право власності на житловий будинок № 504 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с. Городиславичі, Пустомитівського району Львівської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.11.2000 року померла її мати [PERSON], до складу спадкової маси після смерті якої серед іншого, увійшло право власності на вказаний вище житловий будинок. Своїм майном на випадок смерті [PERSON] розпорядилася, склавши 16.03.1981 року заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла своїм дітям сторонам по справі. Позивач зазначає, що до дня смерті спадкодавця проживала разом з нею та здійснювала за нею догляд, тому вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом шести місяців після відкриття спадщини не заявила про відмову від такої, та 08.12.2017 року нотаріусом їй видано свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок їй відмовлено, оскільки на такий відсутні правовстановлюючі документи. У судове засідання позивач не зявилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позовні вимоги задовольнити, зазначив, що після смерті матері спадщину не прийняв та відмовляється від такої на користь позивача. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Так як всі учасники справи не явилися в судове засідання, фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заява про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, та не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 20.11.2000 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І- СГ № 179808, виданим 20.11.2000 року. До складу спадкової маси після смерті [PERSON], у відповідності до ст. 1218 ЦК України, увійшло право власності на житловий будинок № 504 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с. Городиславичі, Пустомитівського району Львівської області. Згідно довідки ЛОКП «БТІ та ЕО» від 17.08.2017 року № 1/10824, станом на 29.12.2012 року, реєстрація права власності на житловий будинок № 504 в с. Городиславичі, Пустомитівського району не здійснювалася та свідоцтво про право власності не видавалося. З технічного паспорту на вказаний житловий будинок, складеного 27.04.2009 року слідує, що за даною адресою знаходиться будинковолодіння, яке складається з А-1 - житлового будинку загальною площею 39,5 кв.м, житловою 31,4 кв.м, допоміжною 8,1 кв.м., та господарських будівель і споруд: сх сходи, Б сарай, пг/б погріб, В сарай, Г сарай, №1, - ворота, №2 огорожа, №3 хвіртка, к колодязь. Таким чином судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] проживала у [INFO] Львівської та являлася власником житлового будинку № 504, з приналежними до нього господарськими будівлями, яка при житті не оформила за собою права власності на дане нерухоме майно. За життя [PERSON] своєю власністю на випадок смерті розпорядилася, склавши 16.03.1981 року заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 624, згідно якого все своє майно заповіла своїм дітям [PERSON] та [PERSON] по половині кожному. З довідки Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 359 від 18.10.2017 року, слідує, що [PERSON] до дня смерті дійсно проживала та була зареєстрована в [INFO]. На момент її смерті разом з нею постійно проживала її дочка [PERSON], яка піклувалася про неї до дня її смерті, вела спільне господарство, займалася її похованням, та продовжила вести господарство після її смерті та вступила в управління спадковим майном. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину, яке видане 08.12.2017 року приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу [PERSON], слідує, що позивач прийняла спадщину після смерті матері та зареєструвала за собою право власності на частину спадкового майна, а саме на земельну частку (пай). У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок № 504 в с. Городиславичі постановою нотаріуса відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на такий. Судом встановлено, що спадщина відкрилась 20.11.2000 року - в день смерті спадкодавця [PERSON] та на час дії ЦК УРСР 1963 року. Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Тому дані правовідносини регулюються розділом VІІ «Спадкове право» ЦК 1963 року, статтею 529 якого визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно приписів статей 525, 548, 549 ЦК 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР 1963 року, якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Таким чином судом встановлено, що спадкодавець [PERSON], яка проживала в [INFO], якій належав житловий будинку № 504, померла 20.11. 2000 року, спадщину якої, прийняла [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених даною статтею, є визнання права. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приписами ст.328 ч.2 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З врахуванням наведеного вище, позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved