Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 березня 2016 року звернулась до суду з позовом, в якому зазначала, що 12 лютого 2016 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу № 003377, предметом якого є автомобіль «Toyota Rav4». Під час укладення договору їй пояснили порядок сплати коштів за транспортний засіб, проте не розяснили, що призначення платежу в сумі 70\~000,0 гривень виявилось адміністративним платежем, а не частковою оплатою вартості транспортного засобу. Позивач зазначає, що договір фінансового лізингу укладено з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» у спірному договорі не вказала предмет договору та не повернула сплачені кошти, чим порушила його права та вимоги чинного законодавства. З огляду на вказане, [PERSON] просила суд визнати договір фінансового лізингу № 003377 від 12 лютого 2016 року недійсним та стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 70\~000,0 гривень, а також судові витрати по справі. Позивач подала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглянути позов за її відсутності, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач у судове засідання не зявлявся неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не зявився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 12 лютого 2016 року укладено договір фінансового лізингу № 003377 з додатками, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування певне майно, а саме: транспортний засіб марки «Toyota», моделі «Rav4», а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу й сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. На виконання умов цього договору [PERSON] перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 70\~000,0 гривень, що підтверджується квитанцією № 178С62267 від 12 лютого 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізинг одержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізинг одержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізинг одержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 1.7 та 4.1 оспорюваного договору фінансового лізингу вбачається, що предмет лізингу передається у користування лізингодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. З наданого договору фінансового лізингу та додатку №1 вбачається, що адміністративний платіж підлягає сплаті лізингодержувачем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Таким чином, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобовязувати споживача їх оплатити. З наведеного слідує, що чинним законодавством не передбачено можливості вважати лізинговим платежем такий платіж, що пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Відповідно до п. п.2 п.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Оскільки за умовами оспорюваного договору лізингу, виконання зобовязання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним у цілому. Окрім цього, договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів у національній валюті гривні та сам обсяг таких платежів сторони не погодили. Додаток 3 до договору, який передбачений п.8.5 договору та який визначає обсяг планових платежів, сторонами не надано. Зазначене вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу, відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Додатково, в пункті 10.15 договору передбачено, що у разі неузгодження у такому договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни. Подібне нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Одночасно, для лізингоодержувача встановлено жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, п. 10.14 договору передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. Пунктами 12.4, 12.5, 12.6 договору лізингу передбачена сплата лізингодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Загальною засадою цивільного законодавства, передбаченою у статті 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Нормами Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено правило, за яким недійсними є такі правочини, що здійснено з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7 ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Додатково судом враховано, що згідно з п. 12.13 договору лізингу у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізинг одержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Вказане положення договору суперечить правилам п. 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. У цьому випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача разом з авансовим платежем. Тому неповернення і цих коштів суперечить п.4 та п.5 ч.3 вищевказаного Закону. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналізуючи вказане, суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, що характерні досліджуваному у цих правовідносинах спірному договорові: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу № 003377 від 12 лютого 2016 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» з другої, по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, що сформульована у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 та яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» сплачений судовий збір у розмірі 750,63 гривень, сплачений за подачу позовної заяви. Також підлягає задоволенню вимога позивача щодо відшкодування витрат, повязаних із наданням правової допомоги по зазначеній справі у розмірі 2\~000,0 гривень, оскільки позивач не має спеціальних знань та в силу вказаних дій саме відповідача був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Outcome: approved