Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулося до суду з позовом, в якому просить: стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 15193 гривень 65 коп. за кредитним договором №216233-CRED від 21.03.2008 року та судовий збір. Відповідачі викликалися до суду в порядку, встановленому ЦПК України, проте не з'явилися в судове засідання. Представник позивача [PERSON] в подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Судом досліджено такі інші докази: копія рішення Кельменецького районного суду від 25 грудня 2009 року, розрахунок заборгованості за кредитним договором №216233-GRED від 21.03.2008 станом на 03.02.2016 року, копія повідомлення №30.1.0.0/2-194 від 8 грудня 2012 року на ім'я [PERSON], [PERSON], копія реєстру поштових відправлень від 10.12.2015 року, копія кредитного договору від 21.03.2008 року №216233-СRED, копія договору поруки №66953 від 21.03.2008 року між позивачем та [PERSON], копія паспорта громадянки України [PERSON], серії КР 925473, копія паспорта громадянина України [PERSON], серії КР 463387, копія довідки АА № 241170 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, копія банківської ліцензії №22 від 05.10.2011 року, копія витягу із статуту Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк. Судом встановлено, що 21.03.2008 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №216233-СRED. Згідно даного договору відповідач [PERSON] отримала кредит в розмірі 10000 гривень, зі сплатою відсотків у розмірі 32% річних з кінцевим терміном повернення 19.03.2010 року, що стверджується змістом вказаного вище договору. Отже, між позивачем та відповідачем відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Згідно даного договору відповідачка [PERSON] зобовязалася щомісячно сплачувати відповідні платежі за цим договором. Проте, відповідачка порушила свої зобовязання за договором та не сплачувала щомісячно встановлені договором платежі. В зв'язку з такими порушеннями договору позивач звернувся до суду з із позовом про стягнення заборгованості і згідно рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 25 грудня 2009 року по справі № 2-596/09 з відповідачів в даній справі було стягнуто 5243 гривень 39 копійок в рахунок заборгованості за кредитом та 75 гривень 20 копійок в рахунок заборгованості по процентах за користування кредитом 250 гривень по сплаті штрафу та 265 гривень 98 копійок, а всього 5834 гривень 52 копійки. Дане рішення суду набрало законної сили. Таким чином є таке, що набрало законної сили, рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, наявність рішення суду про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, зокрема процентів згідно договору та інфляційних втрат. Таким чином, з моменту ухвалення рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 25.12.2009 року по справі № №2-596/09 про стягнення заборгованості з відповідачів за вказаним вище кредитним договором грошові зобов'язання між позивачем та відповідачем [PERSON] не припинилися, і відповідач прострочила на даний час заборгованість по процентах в сумі 15652,17 гривень. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вказаного вище кредитного договору проценти були встановлені в розмірі 32 % на рік, а при порушенні зобов'язань по погашенню кредиту 60% річних ( п.3.1,3.2) договору на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказані вище обставини стверджується взаємним зв'язком доказів, досліджених судом у їх сукупності. Дані докази є належними та допустимими. Згідно ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1050 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідач в порушення умов договору, який згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обовязковим до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовився від своїх зобовязань за договором позики грошей, порушив свої зобовязання по поверненню суми позики за цим договором. Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не виконав його у строк встановлений договором. Згідно ч.1. ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі немає будь-яких фактичних даних про те, що відповідач [PERSON] своєчасно виконала своє грошове зобов'язання за вказаним вище договором і не порушувала умови договору, а відповідач не надала відповідно до ст. 60 ЦПК України суду доказів, які б підтвердили ту обставину, що відповідно до ст.. 625 та ст.1049 Цивільного кодексу України борг в сумі 15652,17 грн. у вигляді процентів вона повернула позивачу. Отже, суд вважає, що заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем ПАТ КБ ПриватБанк складає 15652,17 грн. по процентах. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Статтею 554 ЦК передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За виконання зобов'язання відповідачем [PERSON] перед банком поручився відповідач [PERSON] і взяв на себе обов'язок нести солідарну відповідальність у випадку невиконання або неналежного виконання [PERSON] своїх грошових зобов'язань, про що був укладений договір поруки від 21.03.2008 року. Пунктами 1, 2 даних договорів встановлено, що Поручитель відповідає перед Кредитором по зобовязаннях боржника в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Частиною 4 ст. 559 ЦК встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязання не предявить вимогу до поручителя. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Договором поруки, який укладено між позивачем та відповідачем [PERSON] передбачено, що строк договору поруки визначений повним виконанням зобовязань за кредитним договором. Умова договору поруки щодо припинення поруки повним виконанням зобовязань за кредитним договором не відповідає правилам ст. 252 ЦК України, оскільки умова договору про дію поруки до повного виконання зобовязань за кредитним договором не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Суд вважає, що умови договорів поруки про збільшення строків позовної давності не є умовами договору про строк припинення договорів поруки, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність\~ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і це поняття не є тотожним з поняттям строку дії договору. У справі немає будь-яких фактичних даних про те, що позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто з 19.03.2010 року предявив вимоги до поручителя. Тому суд вважає, що оскільки строк договору поруки не встановлено, а кредитор не предявив вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання кредитного зобовязання, у задоволенні позову про стягнення боргу з поручителя [PERSON] слід відмовити. Крім того, такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-48цс11 від 21 травня 2012 року та № 6-33цс12 від 23 травня 2012 року. Згідно п.1.5 кредитного договору №216233-СRED від 21.03 2008 року кредит надавався на споживчі цілі. Відповідно до п.5.7 даного кредитного договору сторони домовилися про збільшення строків позовної давності до 5 років. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Судом встановлено, що 25 грудня 2009 року згідно рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 25.12.2009 року по справі № 2-596/09 з відповідачів в даній справі було стягнуто заборгованість згідно кредитного договору від 21.03 2008 року №216233-СRED. Таким чином, суд вважає, що строк позовної давності був перерваний і його слід обчислювати з 25.12.2009 року і відповідачі не заявляли про застосування позовної давності. Враховуючи викладене вище суд вважає, що позовна заява Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню частково і з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача 15193,65 гривні боргу за кредитом та 1378 грн. судових витрат у вигляді судового збору, а позовні вимоги про стягнення даної суми солідарно з [PERSON] задоволенню не підлягають і в позові до нього слід відмовити повністю за безпідставністю. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. ст. 252,256,264,525,526, 553, 554, 559, 610 - 612,623,625,629,1046 - 1050, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial