Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач 27.02.2020 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Йому на підставі Договору купівлі-продажу від 18.12.2013 року, посвідченого Новіковим І.М., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстровий № 1042 належить квартира за адресою - [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований він та відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON] . Вказані особи не мешкають у його квартирі з грудня 2016 року, що підтверджується Актом № 10, складеним ОСББ «Залізничник-1» від 19.02.2020 року. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей у квартирі також не має. Реєстрація відповідачів у належній йому квартирі створює перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном. Крім того, він вимушений нести додаткові витрати за відповідачів при оплаті комунальних послуг. Враховуючи вказані обставини, він звертається до суду з даним позовом та просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування належною йому квартирою. Ухвалою про відкриття провадження від 27.04.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, залучено до участі у справі у якості третьої особи Виконавчий комітет Нікопольської міської ради. Відповідачам був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Клопотань до суду не надійшло, відповідачі не скористалися правом на відзив. До суду повернувся конверт з копією зазначеної ухвали, як не вручений у зв`язку з іншими причинами, що не дали змоги вручити поштове повідомлення (а.с.24). Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважається доставленою. Представник третьої особи Служба у справах дітей Нікопольської міської ради в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] підставі Договору купівлі-продажу від 18.12.2013 року, посвідченого Новіковим І.М., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, реєстровий № 1042 належить квартира за адресою - [ADDRESS] . (а.с.4-5). У вказаній квартирі окрім позивача зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою ОСББ «Залізничник -1 « від 22.02.2020 року (а.с. 6). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 13,14). В обґрунтування позову [PERSON] посилався, що відповідачі у належній йому квартирі більше року не проживають, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей у квартирі також не має. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно частини 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Отже, дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Виходячи з вищезазначеного, місцем проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років, не може бути адреса відмінна від адреси її батьків (усиновлювачів чи опікунів). Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та неповнолітня [PERSON] не проживають у належній позивачу квартирі з грудня 2016 року, вони там тільки формально зареєстровані, їх речей у вказаній квартирі немає, їх місце проживання позивачу невідомо. Реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі позивача створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому нерухомістю, змушує нести додаткові витрати на утримання житла, і, як наслідок, переживати матеріальні труднощі. У добровільному порядку вирішити спір не вдається. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що право позивача на володіння, користування та розпорядження своєю нерухомістю підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] , що є необхідним для відновлення порушених прав позивача [PERSON] .

Outcome: approved