Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 липня 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 червня 2011 року уклав з відповідачем шлюб, від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON], народження 01 вересня 2009 року та [PERSON], народження 03 червня 2011 року. Спільне життя з відповідачем не склалося в звязку з відсутністю взаєморозуміння, постійними суперечками та конфліктами, що призвело до припинення шлюбних відносин з березня 2015 року. Позивач уважає збереження шлюбу неможливим та просить його розірвати. Спільне господарство не ведеться. Спору стосовно місця проживання дітей немає. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, указані в позовній заяві. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області з 15 червня 2011 року, актовий запис № 54 (а.с. 9). За час шлюбу у сторін народилися: [PERSON], [INFO] та [PERSON], народження 03 червня 2011 року (а.с. 7, 8). Спільне життя сторін не склалося у звязку з відсутністю взаєморозуміння, постійними суперечками та конфліктами, що призвело до припинення шлюбних відносин з березня 2015 року. Майнових спорів та спорів стосовно місця проживання малолітніх дітей між сторонами немає. За змістом положень ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, їх дітей, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним.

Outcome: approved