Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 07 липня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду з позовами до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини. Ухвалою суду від 31 жовтня 2016 року вказані позови обєднані в одне провадження. В позові позивач вказала, що шлюб із [PERSON] був укладений 05 грудня 2008 року у Малиновському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 609. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні. Відносини з відповідачем не склалися через негативну поведінку відповідача та безвідповідальність до сім»ї. Шлюбні відносини припиненні з 2014 року. З цих підстав просила шлюб розірвати, неповнолітню доньку залишити проживати із нею та стягувати з відповідача [PERSON] грошові кошти (аліменти) на утримання доньки у розмірі 1500 грн. В судове засідання позивач не зявилась, надавши до суду письмову заяву, в якій зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати без її участі. В цій же заяві вказала про свою згоду на заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не зявився, будучи належним чином повідомленим про виклик до суду. Про причини неприбуття суд не повідомив, заяв про розгляд справи без нього чи перенесення розгляду справи не надав, тому суд у відповідності з вимогами ст.ст.224-226 ЦПК України вважає можливим розглянути справу без участі відповідача, ухваливши в ній заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази, що є у справі, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 05 грудня 2008 року у Малиновському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 609, що, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №120240, повторно виданим 02 березня 2010 року Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка проживає із позивачем [PERSON] та перебуває на її утриманні. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача, викладених нею у позовній заяві, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №222093, виданим 06 липня 2010 року Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. В даний час сторони проживають окремо, не спілкуються, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свою неповнолітню дитину до її повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює по найму без оформлення трудових відносин, у звязку з чим суд вважає можливим визначити аліменти у твердій грошовій сумі. Стосовно місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Позивач просить залишити дитину з нею, що не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved