Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 01.11.2017 року до суду з вказаним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому просить стягнути з останніх в його користь заподіяні йому злочином матеріальні збитки в розмірі 9965,33 грн., 100000 грн. завданої моральної шкоди та понесені ним судові витрати. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2016 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, а відповідача [PERSON] - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України, за спричинення йому тілесних ушкоджень. 22.05.2017 року Апеляційним судом Львівської області даний вирок залишено без змін, а апеляційну скаргу потерпілого [PERSON] без задоволення. Зазначає, що під час розгляду кримінального провадження, він не скористався своїм правом для подачі цивільного позову в кримінальному провадженні, хоча поніс матеріальні затрати та зазнав моральної шкоди, оскільки перебував на лікуванні один місяць та вісім днів в нейрохірургічному відділенні м. Дрогобича Львівської області, та після чого продовжував лікуватись амбулаторно, перебуваючи неодноразово на лікуванні в медичному реабілітаційному центрі Перлина Прикарпаття, в результаті чого був змушений понести витрати на придбання медикаментів, лікарських засобів та матеріалів медичного призначення в розмірі 9965,33 грн. Водночас, в результаті неправомірних дій відповідачів йому було заподіяно шкоду, спричинену моральними та фізичними стражданнями, оскільки в момент отримання тілесних ушкоджень, він переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє здоровя та життя, у звязку з чим змушений звернутись до суду з даним позовом. 01.11.2017 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідачів, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 17.11.2017 року. 20.11.2017 року провадження в зазначеній справі відкрито, призначено судове засідання на 14.12.2017 року. 14.12.2017 року розгляд даної справи відкладено на 16.01.2018 року в звязку з неявкою позивача та відповідача [PERSON] 16.01.2018 року справа слухалась, оголошено перерву до 14.02.2018 року. 14.02.2018 року в судовому засіданні продовжено перерву до 13.03.2018 року у звязку з поданням відзиву на позовну заяву представником відповідача адвокатом [PERSON] та бажанням позивача і його представника подати відповідь на відзив. 13.03.2018 року в судовому засіданні продовжено перерву у звязку з неявкою відповідачів на 26.03.2018 року. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просять даний позов задоволити. Зазначили, що строк позовної давності ними не пропущений, оскільки вироком суду в кримінальній справі цивільний позов в частині стягнення шкоди з [PERSON] був залишений без розгляду, а тому такий строк не зараховується до строку позовної давності. Крім цього, зазначили, що всі докази в обґрунтування цивільного позову, зокрема, в частині матеріальної шкоди, ними було долучено до матеріалів кримінального провадження. Під час повторного судового розгляду кримінального провадження вони були присутні під час всіх судових засідань, однак про те, що слідчий не направив до суду їхній цивільний позов дізнались лише під час судового розгляду, що унеможливило подати такий. При цьому, в порядку цивільного судочинства з позовом про відшкодування шкоди, завданої злочином, не звертались і звернулись лише після набрання обвинувальним вироком щодо відповідачів законної сили. Просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] заперечили щодо задоволення позовних вимог позивача, подавши суду заяву про застосування судом позовної давності, зазначивши, що сплив строку позовної давності, в межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є підставою для відмови у позові. Вказали, що позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні з позовом до суду, оскільки подія, на яку покликається позивач мала місце 30.08.2013 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 01.11.2017 року. Оскільки подія мала місце 30.08.2013 року, близько 5 год. ранку то строк позовної давності терміном три роки минув ще 30.08.2016 року. Відповідач пропустив без поважних причин термін звернення до суду більше як на 1 рік 2 місяці, жодної заяви про продовження чи поновлення строку позовної давності позивачем не надано, а вирок суду, яким позов [PERSON] залишено без розгляду був скасований, а тому цей строк не може не зараховуватись до строку позовної давності. В той же час, вважають, що позов є безпідставним та необґрунтованим у звязку з його недоведеністю, оскільки позивачем не наведено та не долучено жодного доказу, жодного документу про спричинення йому матеріальної шкоди на суму 9965, 33 грн. Їм не зрозуміло з чого складається розмір матеріальної шкоди, не наведено та не підтверджено доказами спричинення йому моральної шкоди в розмірі 100000 грн. Пояснення позивача на ту обставину, що він поніс витрати на придбання медикаментів, лікарських засобів та матеріалів медичного призначення для лікування здоровя у розмірі 9965,33 грн., які є збитками, - є голослівними та безпідставним та спростовуються матеріалами як даної цивільної справи, так і матеріалами кримінальної справи № 442/1791/16-к. Ксерокопії меддокументів стверджують лише факт скерування на безкоштовне щорічне лікування у санаторій «Перлина Прикарпаття», як інваліда 2 групи. А тому просять суд, постановити рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, - відмовити у повному обсязі, у звязку із безпідставністю позовних вимог та спливу строку позовної давності. Заслухавши доводи сторін, перевіривши матеріали справи та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За розясненням, викладеним у пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. Відповідно до п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. В судовому засіданні та матеріалами кримінального провадження встановлено, що вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2016 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, а відповідача [PERSON] - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22.05.2017 року, вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2016 року - залишено без змін, а апеляційну скаргу потерпілого (позивача) [PERSON] без задоволення. Згідно вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.11.2016 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22.05.2017 року вбачається, що жодні цивільні позови позивачем [PERSON] щодо відшкодування йому зазначених витрат впродовж кримінального провадження не заявлялись, що і зазначено самим позивачем в поданій ним позовній заяві. Частиною 6 статті 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обовязковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вироком суду від 28.11.2016 року, який набрав чинності 22.05.2017 року, встановлено, що 30.08.2013 року позивачу [PERSON] відповідачем [PERSON] було заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що викликали тривалий розлад здоров'я. також, зазначеним вироком встановлено, що 30.08.2013 року по відношенню до [PERSON] відповідачами були вчинені хуліганські дії. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що злочинними діями відповідачів щодо нього, які мали місце 30.08.2013 року йому було заподіяно матеріальної шкоди на суму 9965,33 грн. і така шкода полягає у понесених ним витратах на лікування. При цьому, жодних доказів понесення таких витрат позивачем не подано і зазначено, що такі докази містяться при матеріалах кримінального провадження. Однак, згідно оглянутих та досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження, в таких відсутні докази щодо понесення позивачем витрат на лікування. Крім цього, в обґрунтування заподіяння діями відповідачів позивачу моральної шкоди на суму 100000 грн., позивач посилається на те, що у звязку із ушкодженням здоровя, заподіяного обвинуваченими у вчиненні кримінальних правопорушень, йому було завдано фізичного болю, душевних страждань, моральних переживань, порушено нормальні життєві звязки через неможливість продовження активного громадського життя та інших негативних явищ. При цьому, будь-яких доказів заподіяння йому такої шкоди у визначеному ним розмірі позивачем не наведено та не подано і в судовому засіданні. Сам факт спричинення позивачу тілесних ушкоджень не свідчить про завдання йому моральної шкоди. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому злочинними діями відповідачів матеріальної шкоди на суму 9965,33 грн. та моральної шкоди на суму 100000 грн., а відтак, в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог. Поряд з цим, суд вважає слушними доводи представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], що позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Наявність поважних причин, які б перешкоджали своєчасному зверненню до суду за захистом своїх прав, повинен довести позивач. Так, у відповіді на відзив позивач посилається на те, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки вироком суду в кримінальній справі цивільний позов в частині стягнення шкоди з [PERSON] був залишений без розгляду, а тому такий строк не зараховується до строку позовної давності. Вказане є безпідставним, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, предявлений у кримінальному процесі, час від дня предявлення позову до набрання законної сили рішенням суду, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. З оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №12014140110000487 (том 2 а.с. 204-208, 280-285) вбачається, що вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.04.2015 року, яким цивільний позов [PERSON] в частині відшкодування витрат з [PERSON] було залишено без розгляду, скасовано апеляційним судом Львівської області згідно ухвали від 24.07.2015 року. Отже, судом встановлено, що рішення суду в кримінальній справі, яким позов було залишено без розгляду, законної сили не набирало, а відтак, час від дня предявлення позову зараховується в строк позовної давності. Посилання представника позивача в судовому засіданні на той факт, що при повторному розгляді кримінального провадження відносно відповідачів судом було відмовлено у прийнятті цивільного позову є безпідставним та жодним чином не підтверджене. Позивач та його представник, яка є адвокатом, були присутні під час усіх судових засідань в кримінальному провадженні, а відтак, не були позбавлені заявити цивільний позов під час кримінального процесу. Той факт, що цивільного позову вони не подавали, оскільки не було доведено винності відповідачів у вчиненні злочинних дій щодо позивача, не є підставою поважності причин пропуску строку позовної давності, клопотання про поновлення якого, як зазначено вище, позивачем не заявлялось. Водночас, причинами пропущення строку позовної давності мають бути обставини непереборної сили, які обєктивно перешкоджали позивачу [PERSON] звернутися до суду за захистом своїх прав в період з 30.08.2013 року до 30.08.2016 року. Поряд з цим, вирішуючи питання щодо поновлення строку, суд враховує і практику Європейського [PERSON] з прав людини, яка є джерелом права в Україні. Відповідно до рішення Європейського [PERSON] з прав людини у справі «[PERSON] проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. У справі «[PERSON] проти Туреччини» йдеться про нанесення заявнику тяжких тілесних ушкоджень органами поліції в умовах дії надзвичайного стану, під час якого він обєктивно не мав можливості використати засоби внутрішнього правового захисту перед тим, як звернутися до ЄСПЛ. На думку суду, на відміну від заявника [PERSON], позивач [PERSON] обєктивно мав всі можливості своєчасно, в межах строку позовної давності, звернутися до суду за захистом своїх прав, якщо вважав, що вони порушені. Також, суд вважає, що в даному випадку правильним є застосування п. 137 Рішення ЄСПЛ у справі «Волков проти України», у якій суд зазначив, що: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996-IV)». При цьому суд ще раз окремо звертає увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким що порушить зазначений принцип. За таких обставин, враховуючи, що позивач звернулася до суду з вказаним позовом лише 01.11.2017 року, а діяння, на підставі якого він просить стягнути шкоду з відповідачів мало місце 30.08.2013 року, суд доходить висновку, що строк позовної давності, в межах якого позивач повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав пропущений без поважних причин, про що було заявлено представником відповідача до ухвалення рішення. За наведених вище обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed