Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач 18.05.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі Київському національному університеті внутрішніх справ у розмірі 21621,39 грн. та судових витрат 1378,00 грн.. Позов обґрунтовано тим, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 22.07.2006 року №69 дск [PERSON] з 01.09.2006 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (далі - КНУВС). Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27.08.2010 року №1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів МВС» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (далі - НАВС). 29.11.2007 року між КНУВС та відповідачем укладено договір №Чк-52 про підготовку фахівця у КНУВС. Відповідно до умов договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. З 01.09.2006 року по 18.06.2010 року відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Наказом КНУВС від 18.06.2010 року №463 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста та видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти відповідача направлено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в м. Києві. Таким чином, навчальним закладом умови договору виконані в повному обсязі. Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 24.05.2013 року №375 о/с відповідача звільнено з ОВС на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Тобто, у порушення умов договору відповідач з власної ініціативи звільнився з ОВС до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. У судове засідання 29.09.2016 року представник позивача не з'явився та подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача (а.с. 5). Відповідач до суду двічі не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 49, 52), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 22.07.2006 року №69 дск [PERSON] з 01.09.2006 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (а.с. 10). 29.11.2007 року між КНУВС та відповідачем укладено договір №Чк-52 про підготовку фахівця у КНУВС. Відповідно до умов договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі (а.с. 8-9). Відповідно до п. 2.1.3 Договору, відповідач під час навчання забезпечувався харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України. Згідно п. 2.3.6 Договору, у разі звільнення з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі відповідач зобов'язався відшкодувати фактичні витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. З довідки-розрахунку від 29.05.2014 року, вбачається, що на забезпечення [PERSON] з 01.09.2006 р. по 18.06.2010 р. було витрачено 21 621 грн. 39 коп. з яких: 9668,07 грн. - грошове забезпечення, 1755,17 грн. - речове забезпечення, 4272,82 грн. - продовольче забезпечення, 5925,33 грн. - комунальне забезпечення (а.с. 19). Судом встановлено, що позивачем умови договору №Чк-52 про підготовку фахівця у КНУВС виконані в повному обсязі. Разом з тим, наказом ГУ МВС України в м. Києві від 24.05.2013 року №375 о/с відповідача звільнено з ОВС на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Таким чином, враховуючи зазначене та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а отже такими, які слід задовольнити. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1378,00 грн., сплачена позивачем згідно платіжного доручення від 10.05.2016 року (а.с. 4).

Outcome: approved