Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.09.2018 звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Так, позивач свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору про надання квартири від 20.10.1994 року, укладеного між ПУ ЖКГ смт.Сергіївка та [PERSON] ПУ ЖКГ зобов`язалось надати квартиру [ADDRESS] . Згідно рішення виконавчого комітету Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровського від 18.08.2004 року № 201 «Об оформлении права собственности на квартиру [ADDRESS] » [PERSON] оформлено право власності на вказану квартиру та доручено начальнику Білгород-Дністровського МБТІ зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Вказує, що свого часу з різних причин не здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. Згодом, надав довіреність [PERSON] від 07.02.2014 року з метою здійснення державної реєстрації права власності на ім`я [PERSON] до ЦНАП Білгород-Дністровської міської ради. Натомість, було отримано відмову на реєстрацію у зв`язку з тим, що на дану квартиру вже зареєстровано право власності за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2014 року. Згодом стало відомо, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18.03.2014 року по справі № 495/1754/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності було визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та [PERSON] дійсним та визнано за [PERSON] право власності на дану квартиру. Натомість, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2015 року, після перегляду, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] залишено без розгляду. Відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, не здійснювали жодні дії по її утриманню, та ніякого відношення до неї не мають. Між тим, невідомі особи здійснили самоправно заміну вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . За даним фактом 15.03.2014 року Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області було відкрито кримінальне провадження за ст. 356 КК України. Заява про вчинення злочину була подана [PERSON] , яка діяла за довіреністю по вчиненню необхідних дій щодо оформлення правових документів на квартиру. При цьому, він вказує, що [PERSON] за їх домовленістю постійно проживає у спірній квартирі, за його згодою провела роботи по облаштуванню квартири. В свою чергу, відповідач [PERSON] , знаючи, що існує спір на квартиру [ADDRESS] , використовуючи своє право власності відповідно до заочного рішення суду від 18.03.2014 року по справі № 495/1754/14, яке в подальшому було переглянуто та скасовано, розпорядився своєю квартирою та здійснив її відчуження. Саме тому, договір укладений між ними суперечить вимогам, встановленим ЦК України та чинному законодавству в цілому і підлягає визнанню його недійсним, адже неправомірними діями відповідачів абсолютне його право власності було порушено і безпідставно позбавлено належного йому майна, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. 03.04.2019 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності, згідно якої він зауважив, що з позовом [PERSON] не погоджується, заявлені позовні вимоги не визнає, з огляду на наступне. Так, 29.09.2014 року він придбав у [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П. Оформлення квартири відбулось у встановленому законом порядку, шляхом укладання саме нотаріальної угоди. До та під час укладання угоди, нотаріус вжив усіх необхідних заходів щодо перевірки належності його квартири продавцю, щодо відсутності відносно квартири обтяжень, арештів та заборон, чи будь-яких інших перешкод у вчиненні нотаріальної угоди. Відтак, вважає себе добросовісним набувачем. До того ж звертає увагу, що право власності [PERSON] не було зареєстрованим, тож маються певні сумніви, що перехід права власності до [PERSON] відбувся поза волею «справжнього власника». До того ж, позивачем пропущено строки позовної давності. Вважає, що позивачу достеменно було відомо про порушення його прав відразу після придбання [PERSON] спірної квартири. Отже, вважає, що строк перебігу позовної давності у позивача почався з моменту звернення до ЦНАП Білгород-Дністровської міської ради, а саме у 2014 році, а закінчився у 2017 році. Між тим, позов [PERSON] поданий 11.09.2018 року, що перевищує термін позовної давності більше ніж на 4 роки. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі 14 вересня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О., по вказаній справі було відкрито провадження по справі з призначенням її підготовчого розгляду. /т. 1 а.с. 29-30/ 03 жовтня 2019 року Ухвалою суду, суддя Боярський О.О.. заява позивача про забезпечення позову була задоволена. /т. 1 а.с. 42-44/ 13 листопада 2018 року Ухвалою суду. суддя Боярський О.О. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі. /т. 1 а.с. 56-57/ 03 квітня 2019 року Ухвалою суду, суддя Боярський О.О. клопотання відповідача про витребування доказів по справі було задоволено. /т. 1 а.с. 106-107/ 03 квітня 2019 року Ухвалою суду задоволено клопотання відповідача про виклик свідків у судове засідання. /т.1 а.с. 108 -109/ 08 травня 2019 року Ухвалою суду, суддя Боярський О.О., заявлено самовідвід від розгляду вказаної справи. /т.1 а.с. 122-123/ 16 травня 2019 року відповідно до розпорядження № 151 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, здійснений повторний розподіл справи. / т. 1 а.с. 124/ Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючою суддею визначена суддя Прийомова О.Ю. /т. 1 а.с. 125/ 20 травня 2019 року Ухвалою суду, суддя Прийомова О.Ю. вказана справи прийнята до провадження судді з призначенням її підготовчого розгляду. / т. 1 а.с. 126/ Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2019 року, залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса проживання: квартира [ADDRESS] . /т. 1 а.с. 141-142/ 21 липня 2021 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито з призначенням її до судового розгляду по сутті. /т. 1 а.с. 243-244/ Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просить суд в їх задоволені відмовити. Після оголошеної в судовому засіданні перерви надав заяву про закінчення розгляду справи за його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, вважає їх необґрунтованими, надуманими та такими, що задоволені бути не можуть. Третя особа в судовому засіданні з позовними вимогами позивача погодилася, просить суд їх задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом Вислухавши позивача та його представника, відповідачів та третю особу, допитавши в якості свідків позивача по справі [PERSON] , відповідача по справі [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 20.10.1994 року між начальником ПУ ЖКГ смт. Сергіївка та [PERSON] був укладений договір, предметом якого було надання ПУ ЖКГ квартири [ADDRESS] , згідно черговості, для подальшого закінчення будівництва за рахунок власних коштів - [PERSON] /т. 1 а.с.10/. Надалі, виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради було винесено рішення № 201 від 18.08.2004 року «Об оформлении права собственности на квартиру [ADDRESS] », яким вирішено оформити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з видачею свідоцтва про право власності. Доручено начальнику МБТІ [PERSON] зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] /т.1 а.с.19/. 31.03.2014 року [PERSON] виготовив технічний паспорт на вказану квартиру. /т.1 а.с.11-13/. Крім того, 27.02.2014 року позивачем була видана довіреність на ім`я [PERSON] , [PERSON] з наданням вказаним особам права представляти його інтереси у всіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в органах державної виконавчої влади та органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед фізичними особами-підприємцями, тощо з питань, зокрема, державної реєстрації права власності на належну [PERSON] квартиру за [ADDRESS] . Під час здійснення дій [PERSON] за довіреністю від 27.02.2014 року щодо реєстрації права власності на належну [PERSON] квартиру за [ADDRESS] , виявилось, що квартира зареєстрована за іншою особою, а саме [PERSON] , що випливає з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 65960011 від 16.08.2016. /т.1 л.с.14/. Як вбачається з даної Інформаційної довідки, [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру за [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1052, виданого 29.09.2014, видавник: Т.П. Базан, приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області. Задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.11.2018 було витребувано від приватного нотаріуса Базан Тетяни Петрівни (свідоцтво № 4729 67700, [ADDRESS] ) копію договору купівлі-продажу від 29.09.2014 року № 1052, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . На виконання ухвали суду приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П. було надано належним чином завірену копію відповідного договору, з якого вбачається, що продавцем за договором виступав [PERSON] , а також у п.2 Договору вказано,що відчужувана квартира належить продавцю на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18.03.2014 року за справою № 495/1754/14-ц. /т.1 а.с.71-73/. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заочного рішення суду від 18.03.2014 року, та згідно витребуваної судом з архіву цивільної справи № 495/1754/14-ц, можливо дослідити, що дійсно квартира [ADDRESS] належала на праві особистої приватної власності [PERSON] на підставі договору про передачу в приватну власність від 20.10.1994 р, та Рішення Сергіївської селищної ради від 14.12.2007 року. Продавець [PERSON] діяв як представник власника квартири по довіреності, з правом продажу вказаного об`єкту нерухомості за ціну на свій власний розсуд. Таким чином, [PERSON] 14.12.2012 року, діючи на підставі довіреності від імені [PERSON] , уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року у справі № 495/1754/14-ц, визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 14.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] - виконаним та дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на вищевказану квартиру. /т.1 а.с.20-21/. Між тим, в подальшому на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2014 року, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 18.03.2014 по справі № 495/1754/14-ц - задоволено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року, ухвалене у справі № 495/1754/14-ц - скасовано. В ході перегляду заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року, на підставі ухвали суду від 11.03.2015 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . За результатом перегляду рішення, 30.03.2015 року постановлено ухвалу, якою справу за цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності - залишено без розгляду. Нормативне обґрунтування Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно ст.ст. 253-255 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (ст.ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з тим, суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. З юридично-правової точки зору, аналіз положень норм ЦК України щодо перебігу строку позовної давності, спливу цього строку та можливості визнання судом причин пропуску відповідного строку поважними, свідчить, що поважністю причин пропуску строку позовної давності є наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову з моменту настання строку виконання грошового зобов`язання. Для фізичної особи такими обставинами можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Формування загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з безпосередньою обізнаністю особи про його порушення, а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. У постанові ВСУ від 12.08.2020 року у справі № 495/4057/17 йдеться зокрема, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тож, позиція Верхового суду України з приводу строків позовної давності є однозначною, та її треба вираховувати від часу, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Щодо правового підґрунтя самої сутті та предмета спору. Згідно, ст. 202 ч.1 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Статтями 638-640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У відповідності до ст. 215 ЦК України (Коментар), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Коментована стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтями 319, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оцінка аргументів сторін, висновки суду Щодо строку позовної давності, суд зазначає, що об`єктивна можливість знати про порушення своїх прав у позивача [PERSON] дійсно виникла під час обставин неможливості оформлення державної реєстрації права власності на належне йому майно, а саме кв. [ADDRESS] . Між тим, підстави перешкод для оформлення державної реєстрації права власності за позивачем виявились під час намагання усунути такі перешкоди, в т.ч. шляхом подання апеляційної скарги на заочне рішення суду у 2015 році, що надійшла від [PERSON] . Суд також враховує, що у березні 2015 року [PERSON] було залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності, де предметом спору була саме кв. [ADDRESS] . Кінцевий результат вирішення спору між [PERSON] та [PERSON] був постановлений 30.03.2015 року. Тож, практично позивач [PERSON] міг дізнатися про вирішення спору, що безперечно впливає на обсяг його прав та матеріальної зацікавленості та є причинно-наслідковим зв`язком його подальших дій звернення до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав шляхом визнання правочину недійсним у квітні 2015 році. З позовом до суду [PERSON] звернувся 13.09.2018 року. Натомість, вказувати на пропуску строку позовної давності без достатньої інформації про точну дату обізнаності позивача про порушення його майнових інтересів встановити не надається за можливе, адже і відповідач в свою чергу не наводить аргументованих доказів вказаному. Між тим, невірним є доводи відповідача про початок перебігу строку позовної давності з моменту оформлення оскаржуваного правочину купівлі-продажу між ним та [PERSON] , адже як зазначалось вище за текстом рішення вирішення предмета спору щодо наявності у останнього права власності перебуває у безпосередньому взаємозв`язку з підставою подання відповідного позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, суд не вважає правомірним застосування до вказаних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності. Стосовно суті позовних вимог, аналізуючи доведений матеріалами справи факт, того, що відповідач [PERSON] набув право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, де продавцем виступала особа, що набула у власність визначене нерухоме майно на підставі скасованого рішення суду, а отже не мала складових майнових повноважень його відчужувати. Таким чином, з огляду на обставини, що свідчать про відсутність прав власника у [PERSON] , адже заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року у справі № 495/1754/14-ц, в подальшому було переглянуто, та в кінцевому результаті позов [PERSON] щодо визнання договору дійсним та визнання права власності був залишений без розгляду, що не оскаржується жодною із сторін, суд вважає, що такий результат впливає на основу укладання недійсного правочину, а саме договору купівлі-продажу від 29.09.2014 року, що у відповідності до положень ч.1 ст.216 ЦК не створює юридичних наслідків. Отже, враховуючи усе вищевикладене, суд, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та логічний взаємозв`язок, прийнявши до уваги норми діючого законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, прийшов до висновку, що вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, є доведеними, обґрунтованими, та такими, що мають бути задоволені в судовому порядку. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved