Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивач - [PERSON] 23 січня 2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка», третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на житло за набувальною давністю, в якому просить суд визнати за ним право власності на 237/1000 часток квартири спільного заселення [ADDRESS] , а саме на кімнату, площею 12,1 кв.м., з відповідними частками у приміщеннях загального користування. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що попередній користувач спірних 237/1000 часток квартири спільного заселення [ADDRESS] , [PERSON] помер [INFO] . Позивач стверджує, що з [INFO], після смерті [PERSON] , почав володіти вказаними приміщеннями - 237/1000 частками квартири, якими володіє безперервно по цей час. На час початку володіння ним спірним житлом, як стверджує позивач, він не знав та не міг знати про фактичного власника спірного майна, що свідчить про добросовісність заволодіння ним вказаного приміщення. На відміну від нього - [PERSON] , його колишня дружина [PERSON] , та їх спільна дочка - [PERSON] з жовтня 2015 року по цей час, у квартирі [ADDRESS] не проживають. Позивач одночасно зазначив, що він здійснював спроби отримати документальне підтвердження на право володіння ним спірним житлом, однак титульний власник цього житла протягом цих 10 років не оспорював цього факту. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 344 ЦК України, якою встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, позивач просить суд визнати за ним право власності на 237/1000 часток квартири спільного заселення [ADDRESS] , а саме на кімнату, площею 12,1 кв.м., з відповідними частками у приміщеннях загального користування, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07 лютого 2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 16 березня 2018 року до суду від представника відповідача Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на безпідставність заявлених вимог, з огляду на те, що Одеська обласна спілка споживчих товариств «Облспоживспілка» є власником 30 квартирного будинку [ADDRESS] . Відповідно до акту-приймання передачі від 21.10.2008 року, Одеська обласна спілка споживчих товариств «Облспоживспілка» передала на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кооператор-2», будинок [ADDRESS] . Також представник відповідача зазначив, що як стверджує позивач, він добросовісно заволодів чужим майном і продовжує ним відкрито та безперервно володіти, а саме кімнатою, площею 12,1 кв.м., що становить 237/1000 часток квартири [ADDRESS] , починаючи з [INFO], тобто після смерті попереднього користувача. Однак, представник відповідача не погоджується з твердженнями позивача, що останній не знав про фактичного власника спірного майна, що в свою чергу спростовує висновки позивача, що він добросовісно заволодів чужим майном, вважаючи зазначені посилання безпідставними та недоведеними. 10 травня 2018 року судом було ухвалено залучити до участі по справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кооператор-2». Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою витребувано докази, а саме належним чином завірена копія актового запису про смерть [PERSON] , померлого [INFO] . 31 серпня 2018 року до суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву від представника третьої особи ОСББ «Кооператор-2», в яких представник третьої особи просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 24 вересня 2018 року до суду надійшли витребувані судом документи у відповідності до ухвали суду від 10 травня 2018 року. 03 жовтня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення щодо позову від третьої особи [PERSON] , в яких остання просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , з підстав необґрунтованості. Ухвалою Київського районного суду мста Одеси від 11 жовтня 2018 року витребувано з Дільниці №9 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» інформацію чи підписувався начальником дільниці [PERSON] акт від 20 вересня 2018 року про те, що громадянин [PERSON] , 1957 року народження, з лютого місяця 2003 року по день засвідчення акту постійно проживав без будь-яких перерв та проживає у квартирі [ADDRESS] . 11 грудня 2018 року до суду з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» надійшли витребувані ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року документи. 25 березня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 23 квітня 2019 року судом в судовому засіданні було допитано в якості свідка - [PERSON] . В судовому засіданні 29.05.2019 року позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача - Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка» в судовому засіданні 29 травня 2019 року заперечував проти задоволення позову, просив суд у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Представник третьої особи Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кооператор-2» в судове засідання призначене на 29 травня 2019 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, представника третьої особи, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 15 вересня 1960 року виконавчим комітетом Одеської міської ради депутатів трудящих було прийнято рішення №758 «Про затвердження актів Державної комісії з прийняття та ведення в експлуатацію закінчених будівництвом житлових будівель». Підпунктом 7 пункту 1 зазначеного рішення ухвалено затвердити акт державної приймальної комісії на 30-квартирний житловий будинок Облспоживспілки по [ADDRESS] , від 09 березня 1960 року. Пунктом 2 рішення визначено дозволити вказаним в рішенні організаціям і підприємствам введення в експлуатацію і заселення прийнятих Державною комісією об`єктів. З акту державної приймальної комісії на тридцяти квартирний житловий будинок Облспоживспілки по [ADDRESS] , від 09 березня 1960 року вбачається, що забудовником вказаного житлового будинку була - Одеська облспоживспілка, а будівництво будинку здійснювалось - Будівельно-монтажним управлінням Облспоживспілки, яким були виконані загально будівельні роботи. 12 червня 1992 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації було проведено реєстрацію права власності стосовно житлового будинку [ADDRESS] за Одеською облспоживспілкою на підставі акту державної комісії з приймання до експлуатації закінченого будівництвом об`єкту від 09 березня 1960 року, про що видано реєстраційне посвідчення на домоволодіння, та записано в реєстрову книгу за №2580 стр.81 кн.13м/с. Отже власником тридцяти квартирного житлового будинку [ADDRESS] є Одеська облспоживспілка (на цей час - Одеська обласна спілка споживчих товариств «Облспоживспілка » ) . 23 березня 1998 року Одеською облспоживспілкою винесено розпорядження №25-л «Про [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », відповідно до якого з урахуванням тяжкого матеріального становища Одеська облспоживспілка надає дозвіл мешканцям комунальної квартири [ADDRESS] , безкоштовний викуп квартири: [PERSON] - 28,6 кв.м.; [PERSON] - 17,4 кв.м.; [PERSON] - 26,8 кв.м. 12 квітня 1998 року Одеською облспоживспілкою винесено розпорядження №30-д «Про [PERSON] , [PERSON] .», відповідно до якого вирішено управляючому будинками Облспоживспілки [PERSON] провести розрахунок вартості квартир та видати документи тільки після погашення заборгованості з квартплати: [PERSON] в сумі 279 грн, та [PERSON] - 450 грн відповідно. 17 червня 1998 року між Одеською обласною спілкою споживчих товариств «Облспоживспілка» та [PERSON] було укладено договір безкоштовної передачі квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрований в реєстрі за №2605, відповідно до умов якого Одеська обласна спілка споживчих товариств «Облспоживспілка» передала, а [PERSON] прийняла 370/1000 часток квартири [ADDRESS] . У договорі зазначено, що вказана квартира належить на праві власності Одеській обласній спілці споживчих товариств «Облспоживспілка» на підставі рішення Одеського міськвиконкому від 15 вересня 1960 року за №г_758, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №г_13н/с на сторінці №г_81 за №г_2580. 18 червня 1998 року між Одеською обласною спілкою споживчих товариств «Облспоживспілка» та [PERSON] було укладено договір безкоштовної передачі квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрований в реєстрі за №2623, відповідно до умов якого Одеська обласна спілка споживчих товариств «Облспоживспілка» передала, а [PERSON] прийняв 393/1000 часток квартири [ADDRESS] . 05 лютого 2003 року між [PERSON] , [PERSON] , від імені яких на підставі довіреностей діяв [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони, був укладений договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександром Володимировичем, зареєстрований в реєстрі за №1095, за умовами якого [PERSON] діючи від імені [PERSON] і [PERSON] , передав в дар, а [PERSON] прийняла 763/1000 частки квартири [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору дарування, 24.02.2003 року КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано право власності на 763/1000 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , про що зроблено запис №2580 стр.40кн.150доп. 26 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №902, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла 763/1000 частки квартири [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору 26 травня 2015 року за [PERSON] було зареєстровано право спільної часткової власності на 763/1000 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за №45616969 від 13.10.2015 року. Відповідно до довідки від 13.07.2015 року за вих. №23, виданої ОСББ «Кооператор-2», у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані 4 особи: - основний квартиронаймач - [PERSON] ; - дочка - [PERSON] , зареєстрована з 28.07.2004 року; - колишній зять - [PERSON] , зареєстрований з 28.07.2004 року; - онучка - [PERSON] , зареєстрована з 28.10.2005 року. Отже, [PERSON] була власником 763/1000 частки квартири [ADDRESS] з 24.02.2003 року по 26.05.2015 року, після чого передала належну їй частки майна своєї матері [PERSON] . Судом також встановлено, що [PERSON] та позивач [PERSON] з 05.11.1988 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 03 березня 2015 року був розірваний на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 03.03.2015 року. Отже [PERSON] було придбано у власність 763/1000 частки квартири [ADDRESS] , в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Одночасно суд зазначає, що решта частки квартири [ADDRESS] , становить площею 12,1 кв.м., що дорівнює 237/1000 часток квартири, в якій мешкав [PERSON] Зазначений факт також підтверджував позивач по справі - [PERSON] , який стверджував, що у зазначеній кімнаті мешкав - [PERSON] , по день смерті. Так, судом вже було встановлено, що [PERSON] надавався дозвіл на безкоштовний викуп квартири [ADDRESS] , площею 17,4 кв.м., на підставі розпорядження Одеської облспоживспілки за №25-л від 23 березня 1998 року. Представником відповідача в судовому засіданні було зазначено, що стосовно кімнати 12,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , Одеською облспоживспілкою жодних договорів, у тому числі безкоштовної передачі, укладено не було. Однак підтверджено, що дійсно в ній мешкав [PERSON] по день смерті, який помер [INFO] , про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 12 [INFO] було складено відповідний актовий запис №5163, що підтверджується наданою до суду, на виконання ухвали суду від 10.05.2018 року, копією актового запису №5163. Щодо того, що зазначена частка квартири [ADDRESS] , залишились у власності Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка», підтверджується також наступним. Судом встановлено, що здійснюючи права власника вказаного будинку, Одеська облспоживспілка на підставі постанови правління «Про передачу з балансу Облспоживспілки на баланс ОСББ житлових будинків» протокол №20 від 21.10.2008 року (пункт 3), передала з балансу Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка» на баланс створених ОСББ основні засоби в складі семи будинків, у тому числі житловий будинок [ADDRESS] на баланс - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кооператор-2» за актом приймання-передачі. Відповідно до вказаного акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка» на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кооператор-2», було передано у тому числі - кімната 12,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , тобто після смерті [PERSON] Як стверджує позивач - [PERSON] , після смерті [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, належних колишній дружині, та кімнати, площею 12,1 кв.м., в якій мешкав померлий, він розпочав здійснювати капітальний ремонт. Після чого, він мешкає в останній кімнаті, площею 12,1 кв.м. на протязі десяти років, безперервно та відкрито, тобто починаючи з [INFO], у зв`язку з чим вважає, що набув на неї право власності за набувальною давністю, що стало приводом для звернення до суду з цим позовом. Суд зазначає, що згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Вказана правова позиція узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року по справі № 336/2900/17-ц. З аналізу вище наведеного вбачається, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності відповідних умов, зокрема, законного об`єкту володіння, добросовісності та відкритості володіння, давності володіння та його безперервності (строк володіння). При цьому, колегія суддів звернула увагу на те, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Вказане узгоджується з позицією, висловленою Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в обґрунтування доводів, що позивач безперервно володіє на протязі 10 років кімнатою 12,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] посилається на те, що він почав нею користуватись одразу ж з після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що як стверджує позивач підтверджується актом від 20 вересня 2018 року, за підписом начальника дільниці №9 КП ЖКС «Фонтанський». Судом, з метою з`ясування усіх обставин по справі, під час розгляду справи було витребувано належним чином завірену копію зазначеного акту, з якого судом встановлено, що [INFO] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджують, що [PERSON] , з лютого по цей час (20.09.2018 року ), постійно мешкав без будь-яких перерв та проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Зазначений акт та підписи в ньому, засвідчені начальником дільниці №9 КП «ЖКС «Фонтанський» [PERSON]. Суд зазначає, що відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст. 79 ЦПК України). Вивчивши зазначений акт, суд не приймає його в якості належного та достовірного доказу на підтвердження того, що позивач безперервно мешкає з 2003 року в кімнаті 12,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , оскільки у вказаному акті, не конкретизовано, що особи у вказаному акті підтверджують саме проживання [PERSON] в кімнаті площею 12,1 кв.м. в [ADDRESS] . Також, як вбачається з зазначеного акту, з шести осіб зазначених в ньому, акт підписаний лише п`ятьма, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не є мешканцями будинку [ADDRESS] , в якому розташована спірна кімната. В судовому засіданні, позивачем [PERSON] особисто було підтверджено, що вказані особи, які підписались, є його знайомими та дійсно не мешкають в будинку [ADDRESS] . Щодо особи [PERSON] , яка вказана в акті від 20.09.2018 року, як така, що підтверджує ці обставини та є мешканкою будинку в якому розташована спірна кімната, суд зазначає, що останньою акт не підписаний. Факт підписання акту, лише п`ятьма з шести вказаних в ньому особами також підтверджується листом КП «ЖКС «Фонтанський» від 18 лютого 2019 року за №01-08/397. Також зазначені обставини, спростовуються наданим до суду актом від 21 серпня 2018 року за підписом мешканців будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] ([ADDRESS] ), [PERSON] , ( [ADDRESS]) , підписи яких засвідчено головою ОСББ «Кооператор-2», з якого вбачається, що вказані особи підтверджують, що у двохкімнатній квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , та кімнаті площею 12,1 кв.м., у вказаній квартирі, в якій мешкав [PERSON] , померлий в 2007 році, ніхто не мешкав до 2012 року. Сім`я [PERSON] вселилась до зазначеного приміщення лише в 2012 році після проведення капітального ремонту. Позивачем [PERSON] зазначений акт жодним чином не спростовано. Крім того, факт не проживання [PERSON] у спірному приміщенні - кімнаті площею 12,1 кв.м., також підтверджується особисто наданими поясненнями колишньої дружини позивача - [PERSON] , яка була допитана судом в судовому засіданні 23.04.2019 року в якості свідка. Так, [PERSON] підтвердила, що з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі до 2015 року. У період до 2011 року, вона мешкала з чоловіком у квартирі родичів, а саме квартирі [ADDRESS] . Судом також було встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала на розгляді цивільна справа №2-5374/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності. За наслідком розгляду зазначеної справи, 29 вересня 2008 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою визнано мирову угоду між сторонами по справі та зарито провадження по справі. Вказаною ухвалою суду, судом було встановлено, що [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Одним з пунктів, визнаної судом мирової угоди, є визнання [PERSON] за [PERSON] права довічного проживання в квартирі [ADDRESS] . Також [PERSON] зобов`язався в строк до 31 грудня 2008 року виїхати разом зі своєю родиною із спірної квартири, в якій залишається проживати лише [PERSON] і [PERSON] На підставі викладених обставин, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що він з [INFO] розпочав безперервно мешкати та володіти кімнатою площею 12,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Також, як на підставу того, що [PERSON] розпочав після смерті [PERSON] користуватись кімнатою площею 12,1 кв.м. в [ADDRESS] , останній посилався на те, що він одразу ж розпочав у зазначеному приміщенні ремонт, з підстав того, що вказане приміщення було неприродне для життя. Однак, позивачем [PERSON] в порушення вимог ст. 81 ЦПК України до суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що ним здійснювався ремонт саме у вказаному приміщенні, площею 12,1 кв.м., в квартирі [ADDRESS] , та був розпочатий саме в 2007 році. Судом також не приймаються посилання позивача, що зазначені обставини підтверджуються постановою апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року по справі №520/17029/15-ц, за наслідком розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» в особі Одеського регіонального управління про поділ майна, оскільки у вказаному рішенні суду встановлено факт лише того, що у грудні 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінаси та Кредит» в особі Одеського регіонального управління і [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала в кредит 227000 гривень зі сплатою 14% річних на строк до грудня 2022 року, в інтересах сім`ї, з цільовим витраченням на ремонт квартири. Отже, зазначене рішення суду лише підтверджує, що [PERSON] в період перебування у шлюбі з позивачем отримувався кредит на потреби сім`ї з цільовим визначенням, однак доказів на підтвердження того, що зазначені кошти були витрачені родиною на вказані цілі, до суду позивачем не надано та матеріали справи не містять. Щодо доводу позивача про те, що вказана спірна кімната перебувала у непридатному для життя стані, у зв`язку з чим ним було замовлено санітарне обстеження, що підтверджується актом від 28 серпня 2007 року, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Так, позивачем надано до суду акт санітарного обстеження від 28 серпня 2007 року, з якого вбачається, що в квартирі [ADDRESS] здійснювалось санітарне обстеження та виявлені: блохи, рижі таргани, клопи. Одночасно судом в судовому засіданні було встановлено, що у вказаному акті в графі ознайомлення проставлений підпис дружини позивача - [PERSON] , що також було визнано позивачем [PERSON] На підставі встановлених обставин, суд не приймає зазначений доказ, як належний на підтвердження жодних фактів стосовно спірного приміщення, площею 12,1 кв.м., оскільки зазначене замовлення здійснювалось з боку [PERSON] , яка в свою чергу на час здійснення санітарного обстеження була власником іншого житлового приміщення в спірному будинку, з урахуванням того, що у вказаному акті не конкретизовано здійснення робіт саме у спірній кімнаті площею 12,1 кв.м. Також, як вже зазначалось судом, однією з підстав визнання за особою права власності на об`єкт нерухомості за набувальною давністю, є встановлення того, що така особа, володіє майном поза волею власника відкрито, безперервно і не знала, хто є власником, протягом десяти років. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 13 липня 2015 року звертався до адміністрації Одеської облспоживспілки з заявою (вхід. №М-5 від 13.07.2015 року) про надання згоди на приватизацію або викуп кімнати, площею 12,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Зазначена заява була розглянута Одеською облспоживспілкою та 19.08.2015 року листом за вих. №14-05/149 [PERSON] було повідомлено, що на час розгляду заяви неможливо остаточно вирішити питання щодо задоволення чи відхилення його заяви, з підстав відсутності відповідних документів, які підтверджують його право на кімнату площею 12,1 кв.м. На підставі викладеного судом достеменно встановлено, що станом на липень 2015 року позивачу [PERSON] було відомо про те, що власником спірної кімнати, площею 12,1 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , є Одеська обласна спілка споживчих товариств «Облспоживспілка». З урахуванням чого, суд вважає безпідставними твердження позивача, що останній володіє спірним приміщень відкрито протягом десяти років, протягом яких не знав про власника цього приміщення, а навпаки позивач здійснював дії з отримання зазначеного приміщення у власність шляхом звернення до власника цього приміщення. Судом одночасно враховується, що інша частка квартири [ADDRESS] , а саме 763/1000 частки, належали на праві власності дружині [PERSON] - [PERSON] , на підставі договору дарування частин квартири від 05 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1095. Під час укладення вказаного договору, дарувальниками були: [PERSON] та [PERSON] ., в інтересах яких, на час укладення договору, на підставі довіреності діяв - [PERSON] , яким в свою чергу надавались приватному нотаріусу правовстановлюючі документи на зазначені частки квартири, з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] безоплатно придбали це нерухоме майно у Одеської обласної спілки споживчих товариств «Облспоживспілка». З урахуванням вищевикладених обставин, на думку суду, підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірну кімнату за набувальною давністю не має, оскільки, позивачем не доведено основні умови, а саме, що він добросовісно володів спірним приміщенням, відкрито і безперервно на протязі 10 років, не знаючи про власника цього приміщення, що в свою чергу є визначальним для задоволення таких вимог. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 237/1000 часток квартири спільного заселення [ADDRESS] , а саме кімнату, площею 12,1 кв.м., є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Оскільки позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, підстави для відшкодування судових витрат відсутні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed