Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 27 липня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна», про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 24.05.2017 між позивачем та ТОВ «Автотехнікс Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 170837, предметом якого є транспортний засіб марки Volkswagen Caddy Maxi Conceptline. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. За отриманими у Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна»реквізитами, позивач на виконання договору від 24 квітня 2017 року сплатив на користь Відповідача авансовий платіж в розмірі 81 500,00 грн., що зі слів менеджера давало йому право на отримання авто через добу з моменту оплати авансового платежу. Однак, сплативши авансовий внесок, позивачу було відмовлено в огляді та отриманні лізингового майна, оскільки виходячи з умов договору ним не було сплачено 50 % вартості автомобілю. Позивачу було повідомлено про те, що сплата ним 81 500,00 грн. - є сплатою адміністративного платежу, що також не дає права на отримання майна. Вивчивши умови Договору, позивач з'ясував, що вони суперечать тим умовам на яких би він хотів та міг придбати автомобіль Volkswagen Caddy, 2014 року випуску. Як з'ясувалося з умов договору, вартість предмету лізингу визначено як - 30 871,21 дол. США, хоча позивач мав намір купити автомобіль Volkswagen Caddy Maxi Conceptline, 2014 року за ціною вказаною в об'яві та підтвердженою менеджером - 240 000,00 грн. Відповідно до умов договору та додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 30 871,21 дол. США, авансовий платіж - 15 435,60 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний платіж - 1 286,30 дол. США 72 центи; адміністративний платіж - 3 087,12 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 926,14 дол. США 40 центів (3 % вартості предмета лізингу). Позивач вважає, що відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому достатньо часу для прийняття свідомого рішення, що призвело до того, що в договорі зазначена інша вартість автомобіля, не визначений рік випуску автомобіля, місцезнаходження автомобіля. Позивач вважає, що умови Договору не відповідають його волевиявленню, під час укладення якого Позивача введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому він вважає цей правочин недійсним. Відповідно до додатку 1 до договору розмір адміністративного платежу становить 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 3 087,12 дол. США. Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів. Згідно з пунктом 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 81 500,00 грн. під вигляд «платіж за договором», який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Позивач вважає, що відсутня співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Також умовами Договору визначено, що достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14). На підставі викладеного позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 170837 від 24.05.2017, що був укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 81 500,00 гривень. Позивач [PERSON] письмово просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. В судове засідання представник відповідача ПАТ «Автотехнікс України» не з'явився, про день місце та час проведення судового засідання сповіщений належним чином. Причини неявки суду невідомі, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу на підставі ст. 197 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 травня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Автотехнікс Україна» було укладено договір № 170837 фінансового лізингу, з додатками. Предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб: марки Volkswagen Caddy, 2014 року випуску. Відповідно до пункту 8.2. Договору, сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення Договору, за цим Договором становить 815 000,00 грн з ПДВ. Пунктом 4.1 Договору визначено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізінгоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено. Позивачем внесено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 81 500 грн. на виконання умов спірного договору, про що свідчить квитанція № 12509980 від 24.05.2017. (а.с. 23) Дані грошові кошти були зараховані відповідачем в рахунок сплати платежу за спірним договором фінансового лізингу. В оспорюваному договорі в розділі «Визначення термінів» зазначено, що адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Відповідно до умов договору та додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 30 871,21 дол. США, авансовий платіж - 15 435,60 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний платіж - 1 286,30 дол. США 72 центи; адміністративний платіж - 3 087,12 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 926,14 дол. США 40 центів (3 % вартості предмета лізингу). Згідно пункту 12.1. Договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11.05.2016 року у справі за № 6-3020цс15. З огляду на викладене, наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу від сплаченого авансового платежу та неповернення його усієї суми адміністративного платежу. Зазначене положення Договору порушує принцип добросовісності, оскільки істотно обмежує права лізингоодержувача на розірвання договору. Разом з тим, умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 2 статті 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Окрім цього, суд вважає, що ствердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 81 500,00 грн. він був впевнений, що частково оплачує вартість автомобіля (що також і пояснював йому менеджер ТОВ «Автотехнікс Україна» при проведенні перемовин), заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 81 500,00 грн. лише як винагороду за організаційні послуги пов'язані з укладанням та обслуговуванням договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу № 170837 від 24.05.2017 ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є доведеними, а тому підлягають задоволенню. Водночас задоволенню підлягають також вимоги про стягнення з відповідача 81 500,00 грн. лізингового платежу, оскільки згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки при подані позову позивач був звільнений від обов'язку сплати судового збору, то у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved