Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач 23 березня 2016 року звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнював,\~до\~[PERSON] та з урахуванням усіх уточнень просив: 1.Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] до [PERSON] квартиру № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі. 2.Припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі. 3.Визнати за [PERSON] право власності на квартиру № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі в цілому. 4.Припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі. 5.Визнати за [PERSON] право власності на квартиру № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі в цілому. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 1 листопада 1962 року, зареєстрований у палаці урочистих подій міста Ленінград, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис за №12291. Проте, на теперішній день сторони не підтримують подружні стосунки, не мають спільних інтересів, не бажають бути разом та живуть кожен своїм життям і не намагаються перейнятися проблемами іншого. Не ведуть спільного господарства. Сумісне життя і збереження сімї стали не можливими. У шлюбі сторони придбали квартиру № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі за договором купівлі-продажу від 23 січня 2001 року, зареєстрований в реєстрі за № 353 та посвідчений приватнім нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] Відповідно до даного договору купівлі-продажу, [PERSON] та [PERSON] купили в рівних долях ізольовану квартиру під № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі, яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 55,6 кв.м., а також житловою площею 39,8 кв.м, корисною площею 54.9 кв.м.. Крім цього за договором купівлі-продажу від 4 жовтня 2004 року [PERSON] купила квартиру під № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі, яка в цілому складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 31,4 кв.м., а також житловою площею 17,8 кв.м.. На сьогоднішні час позивач не має можливості проживати разом з відповідачкою, оскільки остання перешкоджає користуватися майном. За вказаних обставин звернувся до суду з дійсним позовом. У судове засідання позивач не зявився, представник позивача [PERSON] (діє на підставі ордеру серії ОД№117774 від 01.04.2016 року) надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надала. За наявності умов, передбачених ч.4 ст.169, частиною першою\~ст. 224 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення\~\~справи, суд\~\~вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. \~\~Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 1 листопада 1962 року, зареєстрований у палаці урочистих подій міста Ленінград, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис за №12291 (свідоцтво про шлюб серії ІІ-ЮБ №146400 від 01.11.1962 року). Перебуваючи у шлюбі, сторони за договором купівлі-продажу від 23 січня 2001 року, зареєстрований в реєстрі за № 353 та посвідчений приватнім нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], придбали квартиру № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі (а.с.7). Відповідно до даного договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] купили у рівних долях ізольовану квартиру під № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат і підсобних приміщень, загальною площею 55,6 кв.м., а також житловою площею 39,8 кв.м, корисною площею 54.9 кв.м.. Право власності сторін було зареєстровано 29.01.2001 року в органах КП «ОМБТІ та РОН» під №510 стр.63 кн. 347пр.. Також, відповідно до договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2004 року [PERSON] придбала квартиру під № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі, яка в цілому складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 31,4 кв.м. , а також житловою площею 17,8 кв.м. (а.с.9). На сьогоднішній день позивач не має можливості проживати разом з відповідачкою, оскільки остання перешкоджає користуватися майном. Згідно ч. 3\~ст. 368 ЦК України, ч.2\~ст. 60 СК України\~ майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1\~ст. 61 СК України\~обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Аналогічні положення діяли і на момент придбачння спірного майна у 2001 році, зокрема відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.\~ У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Згідно\~ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше е встановлено домовленістю між ними. Як роз'яснено у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісної власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~\~69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідні із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлені шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робочі худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно п. 1\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1,\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільне сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Отже, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що спірні квартири (№ 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі та № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі) є спільним сумісним майном сторін як подружжя. Проте, спільне володіння і користування спірними квартирами є неможливим через неприязні взаємини, що виникли між ними, а припинення права власності відповідача на 1/2 частку квартири не завдасть йому істотної шкоди, оскільки вона отримає відповідну окрему квартиру більшою площею. Відповідно до ст.. 361 Цивільного кодексу України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно ст.. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.ст.\~368,\~370,\~372 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За положеннями\~ст.365 ЦК України\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою\~\~під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду іншої справи № 6-68цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 2 липня 2014 року про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Відповідно до висновку №069/2017 судової будівельної-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі № 522/4990/16-ц, складений 22.05.2017 року, поділ квартири № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі та квартири № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі, в натурі технічно не надається можливим. Розмір грошової компенсації за 1/2 частки квартири № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі складає 27410 дол. США. Розмір грошової компенсації за 1/2 частки квартири № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі складає 16171 дол. США. Отже, частка кожного із співвласників не може бути виділена в натурі у звязку з тим, що розміри та план розташування квартир не дають можливості виділити належну кожному частку квартири в натурі з утворенням ізольованих квартир з самостійним виходом, тобто спірну квартиру неможливо поділити без втрати її цільового призначення, ні встановити порядок користування квартирою між співвласниками, оскільки частка відповідача є незначною. Як зазначив Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-1943цс16 (постанова від 23 листопада 2016 року), аналіз положень\~статті 365 ЦК України\~дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, частина 4 ст. 60 ЦПК України вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим\~ визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] до [PERSON] квартиру № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одеса; При цьому вважає можливим припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі. Визнати право власності за [PERSON] право власності на свою квартиру № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 55,6 кв.м., а також житловою площею 39,8 кв.м, корисною площею 54.9 кв.м, загальна вартість якої складає 54820 дол. США. Припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири № 25 будинку №7 на вулиці Черняховського в місті Одесі. Визнати право власності на квартиру під № 9 будинку №16 на вулиці Сонячна в місті Одесі, за [PERSON], яка в цілому складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 31,4 кв.м., а також житловою площею 17,8 кв.м., загальна вартість якої складає 32342 дол. США, яка є істотно меншою, цим самим позивач ніяким чином не завдає шкоди інтересам відповідачу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: approved