Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.03.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], про припинення права на аліменти, зазначивши на підтвердження своїх позовних вимог, що з відповідачем [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 30.04.1987 року. Рішенням Красноармійського міського суду Донецької області від 17 грудня 2002 року шлюб між ними було розірвано. 12.02.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Димитров зареєстроване припинення шлюбу з [PERSON], актовий запис № 21. Від цього шлюбу вони мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Ще в період перебування з ним в шлюбі, [PERSON] захворіла та їй була встановлена 2 група інвалідності від загального захворювання, призначена пенсія в розмірі 109 грн. На цій підставі 05.09.2002 року [PERSON] звернулася до Красноармійського міського суду з позовом до нього про стягнення аліментів на її утримання. Рішенням Красноармійського міського суду Донецької області від 19.09.2002 року з нього стягнуті аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1 /8 частини всіх заробітків щомісячно, до зміни матеріального стану сторін. Однак, зазначене рішення суду [PERSON] багато років не виявляла бажання звертати до примусового виконання через органи ДВС України, оскільки знала про фактичні обставини його життя, зміну його матеріального стану. Так, 12.08.2005 року він уклав шлюб з [PERSON]. Від цього шлюбу у них народилася дитина - [PERSON], [INFO]. Коли постало питання про навчання їхньої з відповідачкою доньки [PERSON], то він добровільно сплачував її навчання за контрактом у Донецькому національному університеті за 2005-2009 рр. та допомагав доньці матеріально за весь час навчання. Отримавши у 2009 році повну вищу юридичну освіту, їхня донька розпочала свою трудову діяльність за фахом, у 2011 почала здійснювати адвокатську діяльність. Лише після закінчення донькою [PERSON] навчання, відповідачка [PERSON] «згадала» про наявність рішення суду на її утримання і ініціювала початок процедури примусового виконання. Про це йому стало відомо на початку 2011 року, коли за місцем його роботи на ТОВ «Укрвуглебуд» надійшли документи з ВДВС Ворошилівського РУЮ м. Донецька про стягнення аліментів на утримання [PERSON] згідно виконавчого листа № 2-2694. На початку січня 2014 року УПФУ в Калінінському районі в м. Донецьку його повідомлено про початок виконавчого провадження щодо примусового стягнення з його пенсії аліментів на утримання [PERSON] Однак, на цей час він вже не має можливості надавати матеріальну допомогу своїй колишній дружині [PERSON], з якою розірвано шлюб ще у 2003 році. Його матеріальний стан змінився, крім пенсії він нічого не отримує. Розмір пенсії складає 3653,245 грн., а після відрахування аліментів, він фактично отримує 1826,63 грн. На ці гроші важко забезпечувати не тільки себе, а й хвору малолітню доньку [PERSON], яка має статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи. Його дружина [PERSON] є інвалідом 3 групи внаслідок загального захворювання, пов'язаного з Чорнобильською катастрофою. Разом з тим, їхня з відповідачко. повнолітня дочка [PERSON] має стабільний великий дохід, зобов'язана дбати про батьків та надавати їм матеріальну допомогу відповідно до ст. 172 СК України. Тобто відповідачка має можливість отримувати утримання від доньки [PERSON], на навчання якої він витратив багато коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 82 СК України право одного з подружжя на аліменти, які присуджені за рішенням суду, може бути припинено за рішенням суду, якщо буде встановлено, що отримувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; платник аліментів не в змозі надавати матеріальну допомогу. На підставі викладеного позивач просить припинити право [PERSON] на аліменти, які були присуджені до стягнення з нього за рішенням суду від 19.09.2002 року, відкликати без подальшого виконання виконавчий лист (дублікат) № 2-2694, виданий 23.12.2010 року, з відділу ДВС Ворошиловського районного управління юстиції в м. Донецьку, та відкликати без подальшого виконання виконавчий лист (дублікат) № 2-2694, виданий 18.09.2013 року, з відділу ДВС Калінінського районного управління юстиції в м. Донецьку. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заперечення на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх не обґрунтованими, повністю підтримала письмові заперечення відповідача [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини по справі, перевіривши їх доказами, суд встановив, що з відповідачем [PERSON] позивач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з 30.04.1987 року. Рішенням Красноармійського міського суду Донецької області від 17 грудня 2002 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 6). 12.02.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Димитров зареєстроване припинення шлюбу з [PERSON], актовий запис № 21 (а.с. 4) Від цього шлюбу вони мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 8). В період перебування з [PERSON] в шлюбі відповідач [PERSON] захворіла та їй була встановлена 2 група інвалідності від загального захворювання. На цій підставі 05.09.2002 року [PERSON] звернулася до Красноармійського міського суду з позовом до нього про стягнення аліментів на її утримання. Рішенням Красноармійського міського суду Донецької області від 19.09.2002 року з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/8 частини всіх заробітків щомісячно, до зміни матеріального стану сторін (а.с. 7). 12.08.2005 року позивач уклав шлюб з [PERSON] (а.с. 10). Від цього шлюбу у них народилася дитина - [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Відповідно до ч. 3 ст. 82 СК України право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] друга група інвалідності за загальним захворюванням встановлена безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК та копією пенсійного посвідчення (а.с. 66,70), вона не працює з 10.02.1992 року, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 67-69). Тобто доказів того, що вона перестала потребувати матеріальної допомоги, позивачем суду не надано. Позивач [PERSON] являється працездатним та працює директором ТОВ «ВК «Красноармійськвугілля» (а.с. 13), отримує пенсію за віком за списком № 1 (при повному пільговому стажі), в розмірі 3653,25 грн. ( а.с. 12, 62-63), при цьому пенсію отримує з 2007 року, а стягнення аліментів з пенсії проводиться з січня 2014 року, в зв»язку з чим утворилась заборгованість та проводиться утримання в розмірі 50% пенсії, що складає 1826,63 грн. щомісячно (а.с. 12), згідно постанови про звернення стягнення на доходи боржника від 16.12.2013 року заборгованість станом на 01.01.2014 року становить 32025,98 грн. (а.с. 65). Відомості про отримання боржником пенсії були отримані на вимогу державного виконавця (а.с. 51), сам [PERSON] державного виконавця про отримання ним пенсії з 2007 року не повідомив. Дружина позивача [PERSON] отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інваліда 3 групи, пов'язаного з Чорнобильською катастрофою, розмір пенсії складає 1214,72 грн. (а.с. 14), крім того позивач має дочку [PERSON], яка має статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується копіює посвідчення (а.с. 16). Тобто, доказів того, що він неспроможний надавати матеріальну допомогу, позивач [PERSON] також суду не надав. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем [PERSON] заявлені позовні вимоги саме про припинення права одного з подружжя на аліменти відповідно до ч. 3 ст. 82 СК України, а не про зміну їх розміру відповідно до вимог ч. 3 ст. 80 СК України. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права на аліменти, які присуджені до стягнення за рішенням Красноармійського міського суду Донецької області від 19.09.2002 року, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed