Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач 22.11.2018 року звернулася до суду із позовною заявою, вказуючи, що вона успадкувала після смерті чоловіка житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, які розташовані за адресою [ADDRESS] В названому житловому будинку, зареєстрована та проживає її колишня невістка [PERSON], яка створює неможливі умови спільного проживання, між ними виникають конфлікти, словесні перепалки, які закінчуються застосуванням фізичної сили. [PERSON] чинить на неї моральний та психологічний тиск тощо. Зазначений факт перешкоджає їй, як власнику житлового будинку, належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися житловим будинком. Відповідач відмовляється добровільно виселятися з житлового будинку, тим самим порушує її права, як власника житлового будинку. Позивач, посилаючись на вказані вище обставини та на ст. 41 Конституції України , ст.ст. 15, 16, 270, 317, 319, 381, 386, 391, 406 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 30, 19, 28, 175, 177,184 ЦПК України, просить суд: усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] - шляхом виселення з нього [PERSON]. 18.12.2018 року судом відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15.01.2019 року. Відповідач [PERSON] 14.01.2019 року подала відзив на позовну заяву у якому зазначила, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, вказавши, що в житловому будинку за адресою : [ADDRESS] окрім неї зареєстровані її діти (онуки позивача): [PERSON], [INFO], та неповнолітній [PERSON], [INFO]. В будинку вона разом з родиною почала проживати ще за життя колишнього власника [PERSON]. Після розірвання шлюбу з [PERSON] вона продовжила проживати у спірному будинку. Позивач [PERSON] постійно намагається вигнати її та дітей з будинку, не зважаючи на те, що вона сама не проживає за зазначеною адресою, ігноруючи зимовий період та відсутність у неї іншого житла. Зважаючи на поведінку позивача вона разом з дітьми, 26.12.2018 року виїхала з житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] Вважає, що позов [PERSON] безпідставний і провадження в справі необхідно закрити за відсутністю предмета спору ( а.с.44- 45). Відзив надіслано на адреси позивача та її представника, про що свідчать поштові квитанції ( а.с.42,43). 11.02.2019 року в судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явилася, про час та місце належним чином повідомлена. На адресу суду надійшла заява, якою вона просить суд розгляд справи проводити за її відсутності. Ознайомившись з позовною заявою, відзивом, матеріалами справи, заслухавши позицію позивача та її представника, допитавши свідків, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] що стверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 132968160 ( а.с.10,11). Згідно довідки виданої виконкомом Тарганської сільської ради Володарського району Київської області № 792 від 29.10.2018 року зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] ( а.с.14). Син позивача [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 15.08.1999 року по 27.12.2017 року ( а.с.25-27). Подружжя проживало в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] який в той час належав чоловіку позивача - [PERSON]. Відповідач разом із своїми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані у вказаному будинку. Після смерті [PERSON] позивач прийняла спадкове майно, зокрема і зазначений житловий будинок. [PERSON] та [PERSON] 12.12.2017 року розірвали шлюб ( а.с.25-27). Після розірвання шлюбу відповідач з дітьми залишилася проживати за вказаною адресою, добровільно покинути належний позивачу житловий будинок та знятись з реєстрації у спірному житловому будинку відмовляється. Договір найму житла між позивачем та відповідачем не укладався. В судовому засіданні позивач вказувала на протиправну поведінку відповідача по відношенню до неї, про що остання неодноразово повідомляла правоохоронні органи ( а.с. 15, 16, 19, 21, 22, 49). Відповідач чинить їй перешкоди у володінні та користуванні належним їй житловим будинком. Навмисно знищує її речі, пошкоджує шпалери, облицювальну плитку, меблі. Між нею та відповідачем склалися неприязні відносини у результаті чого між ними виникають сварки та непорозуміння. Наведенні вище обставини знайшли своє підтвердження показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які у судовому засіданні ствердили факт неправомірної поведінки відповідача по відношенню до позивача, що виражається в образах позивача нецензурними словами, застосуванні психічного та морального тиску, нанесенні позивачу тілесних ушкоджень. Після останньої сварки та звернення позивача до суду з даним позовом відповідач разом з дітьми залишила житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] частково забравши із собою особисті речі. Однак знятися із реєстраційного обліку добровільному порядку не бажає, чим чинить позивачу перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм будинком. Щодо посилань відповідача у відзиві на те що вона з дітьми залишила місце проживання ( житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]), то суд даючи оцінку даним твердженням вважає їх такими, що нічим не підтверджені, оскільки належних доказів сторона суду не надала та ці обставини нічим не стверджуються. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступних міркувань. Так, згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що відповідач, яка вселилась до спірного будинку та проживала в ньому ніколи не була членом сім'ї позивача. Вона перебувала у шлюбі з сином позивача, однак в силу положень частини другої статті 64, частини четвертої статті 156 ЖК УРСР відповідачка не була членом сім'ї власника спірного житлового будинку, оскільки ніколи не проживала разом з відповідачем у спірному житлі, не вела з нею спільного господарства. Позивач будучи власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] проживала за іншою адресою. Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно не відмовилась від користування чужою власністю. Відповідач спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, спільним побутом не була пов'язана, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Згідно приписів ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналіз вище викладеного дає підстави для висновку про те, що власник будинку має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Право на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України - до такого висновку прийшов у своїй постанові Верховний Суд України, розглядаючи заяву про перегляд судових рішень ухвалених судами апеляційної та касаційної інстанції (Правова позиція ВСУ від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16). Таким чином, враховуючи, що відповідач не є членом сім'ї позивача власника будинку, своїм проживанням та реєстрацією у ній чинить перешкоди власнику у користуванні належним їй житловим будинком, то такі перешкоди мають бути усунуті, порушене право позивача підлягає захисту, а позовні вимоги задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягненню судові витрати позивача з відповідача [PERSON] 704,80 гривень на користь [PERSON].

Outcome: approved