Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якої за довіреністю діє [PERSON], третя особа на стороні позивача [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частки квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Позивач посилалася на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.01.1995 р., виданого Управлінням власності міської ради народних депутатів м. Чернівці, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», квартира [ADDRESS] була безоплатно передана в спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON] та їй, [PERSON]. Після приватизації квартири у 1996 році її мати [PERSON] виїхала на роботу в Греції, і з того часу вона проживала в квартирі з батьком. У 2008 році мати (відповідач) запропонувала їй приїхати до неї в Грецію для пошуку роботу. На час виїзду в Грецію вона перебувала в шлюбі з [PERSON], але спільно не проживала, тому в 2010 році, з метою оформлення розлучення, видала матері доручення, щоб та в Україні вирішити питання про її розірвання шлюбу. Довіреність посвідчувалася нею в Посольстві України в Греції і тоді ж у 2010 році мати запропонувала дати ще одну довіреність на подругу матері - [PERSON], на право розпорядження її часткою квартири, зокрема на право дарування. [PERSON] пояснила, що довіреність потрібна на Україні для продажу чи обміну, чи відчуження в інший спосіб квартири [ADDRESS]. Вона довіряла своїй матері, оскільки та завірила її, що в разі продажу квартири, передасть їй частку коштів, щоб вона мала можливість придбати собі інше майно. В 2013 році, в ході судової справа між її батьками, стало відомо, що 06.09.2011 р. мати, скориставшись її довіреністю, виданою на ім'я [PERSON], оформила договір дарування її частки квартири на своє ім'я. На даний час, зі слів батька [PERSON], стало відомо, що 08.01.2014 р. мати [PERSON] продала квартиру за 10850 гривень [PERSON], а та в свою чергу пред'явила позов до неї і [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та примусового виселення. У неї ніколи не було бажання передати у власність матері свою частку в квартирі безоплатно, оскільки іншого житла у вона немає, тому мала на меті отримати від продажу кошти за свою частку, щоб придбати інше житло на Україні або в Греції. Вважає, що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі і не було спрямоване на передачу [PERSON] частки в квартирі безоплатно. Саме тому, на думку позивача, у відповідності до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, договір дарування 1/3 частки квартири від 06.09.2011 р. є недійсним, оскільки вчинений без додержання вимог ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України. На час складення довіреності вона проживала в Греції, не мала належно оформлених документів і не мала де отримати юридичну консультації щодо своїх прав та обов'язків, не мала постійної роботи та місця проживання, була залежною від матері, оскільки та обіцяла допомогти після продажу квартири матеріально, віддавши її частку коштів, а також допомогти з оформленням документів для легального перебування і влаштування на роботу в Греціє, тому вона і видала довіреність не відчуження належної їй частки в спірній квартирі. У відповідності до вимог ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того хто був ініціатором такого правочину. Вважає, що укладення договору дарування стало можливим ще і тому, що [PERSON] домовилася із своєю подругою [PERSON] на фактичне незаконне позбавлення її права власності, оскільки саме на неї вказала [PERSON], як на особу, на яку необхідно оформити довіреність. У відповідності до вимог ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. На думку позивача, факт продажу спірної квартири відповідачем [PERSON] всього за 10800 грн. доводить факт зговору, спрямованого на незаконного позбавлення її та батька права власності на їхні частки квартири. Вважає, що відповідач [PERSON] не може рахуватися добросовісним набувачем квартири, оскільки не оглядала дану квартиру, знала, що квартира перебуває у спорі між її батьками, і що ціна даної квартири не відповідає її фактичній вартості. На думку позивача, сторони договору купівлі-продажу від 08.01.2014 р. діяли в зговорі між собою тому, що спірна квартира перепланована ще до 2005 року і в правовстановлюючі документи та в технічний паспорт не внесені зміни щодо її перепланування. Крім того вважає даний правочин фіктивним бо ним переслідується тільки одна мета - позбавити її та батька єдиного житла. Просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 06.09.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округа [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2679 та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 08.01.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округа [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №94. Скасувати запис про право власності за № 4183020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача та одночасно третя особа на стороні позивача [PERSON] вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві і просив їх задовольнити. Представник третьої особи на стороні позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги також підтримала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і пояснила, що вона на даний час придбала 3-х кімнатну квартиру, яка достанеться доньці [PERSON]. Стосовно довіреності доньки на дарування, то вона, на той час коли донька його видавала, знаходилася в Україні. Між нею і чоловіком була домовленість, що вони разом складуться і куплять доньці [PERSON] житло в Греції, якщо вона там залишиться. На даний час донька проживає в Греції. У неї є ще свої кошти, за які вона купить доньці житло. Спірну квартиру вона продала за 10 000 грн., а на депозит, в рахунок вартості 1/3 частки чоловіка (за судовим рішенням) поклала 90 000 грн. собі в збиток, бо дещо була винна [PERSON]. Представник відповідачів [PERSON] позов не визнала і пояснила, що на її думку пояснення позивача, з приводу визнання договору дарування недійсним, слід сприймати критично, оскільки вони не підкріплюються належною доказовою базою. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях чи неналежних доказах. Доводи позивача не відповідають реальним обставинам справи, оскільки такі підстави визнання недійсним договору як відсутність волі спростовуються матеріалами справи. В довіреності чітко зазначені повноваження лише стосовно спірної квартири та дій, які в подальшому має право здійснювати уповноважена особа. Жодні інші повноваження, на які посилається представник позивача (наприклад стосовно розірвання шлюбу, оформлення документів у РАЦС, тощо), в довіреності не визначені та не передбачені. При цьому, позивачем не ставиться позовна вимога про визнання недійсною самої Довіреності. Вважає, що правочин, укладений на підставі даної Довіреності, не може бути визнаний недійсним з підстав відсутності волі сторони договору, оскільки видана Довіреність з моменту укладення і станом на сьогодні є чинною та ніким не скасованою. Позивачка [PERSON] володіє правосуб'єктністю, однією з основних умов дійсності правочину і мала право надати повноваження іншій особі на укладення договору відносно спірної квартири, тому посилання на відсутність внутрішньої волі [PERSON] не відповідає дійсності і не підкріплені належними та допустимими доказами. Крім того, про укладення оспорюваних договорів позивач знала з дати їх укладення та посвідчення, тому представник відповідачів вважає пропущеним строк спеціальної позовної давності і є окремою підставою для відмови у задоволені позову. Її довірителі подають заяву про застосування спеціального строку позовної давності, що є вагомою обставиною при розгляді справи по суті та для винесення законного і обґрунтованого рішення суду. З приводу вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідачі вважають її не підкріпленою належними та допустимими доказами. Сторони оскаржуваного договору володіють правосуб'єктністю, їх волевиявлення є вільним і не суперечить внутрішній волі та нормам чинного законодавства. На момент вчинення оскаржуваного правочину [PERSON] (сторона договору) була належним власником спірної квартири (згідно рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 25.12.2013 р., яке на момент вчинення правочину набрало законної сили). Відтак у нотаріуса не було підстав для відмови в його укладенні та посвідченні. Навіть при наявності на даний час Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2014 р., якою Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26.12.2013 р. скасовано та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.10.2013 р. про відмову у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/3 частку квартири, то позов може бути задоволений лише частково, якщо суду дійде до висновку, що на те є правові підстави. Просила також суд врахувати факт звернення [PERSON] до Верховного суду України із заявою про перегляд судових рішень в порядку ст.ст. 354, 355, ч.1, п.1 ЦПК України. З урахуванням викладеного, представник відповідачів просила винести рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному об'ємі за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що 10.01.1995 р. розпорядженням № 12862 Управління власності Чернівецької міської Ради народних депутатів квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,18 кв.м передано у спільну сумісну власність [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 93). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.09.2010 р. задоволено позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], яким припинено право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та визнано за кожним із співвласників по 1/3 ідеальній частці (а.с. 94, 95). 08.10.2010 р., знаходячись у м. Афіни, Грецької республіки, [PERSON] оформила довіреність, якою уповноважила [PERSON] подарувати її (позивача) матері - [PERSON], належну їй (позивачу) на праві приватної власності 1/3 частку квартири [ADDRESS], з терміном дії довіреності до 08.10.2012 р. (а.с. 75). У відповідності до ч. 3 ст. 244 ЦК України, «Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі». Згідно ч. 1 ст. 238 ЦК України, «Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє». Будучи особою не обмеженою в цивільній дієздатності, [PERSON] скористалася своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 244 ЦК України і тим самим виразила свою волю подарувати матері належну їй частку майна, що не суперечить закону. 06.09.2011 р. [PERSON], донька (дарувальниця), від імені якої, за довіреністю, діяла [PERSON], та [PERSON] (обдарована) уклали договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується копіями договору дарування та витягу про державну реєстрацію (а.с. 96, 97). Згідно ч. 1 ст. 239 ЦК України, «Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє». Внаслідок чого, 06.09.2011 р. [PERSON] реалізувала своє законне право через довірену особу [PERSON] і припинила своє цивільне право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. 26.12.2013 р., рішенням апеляційного суду Чернівецької області скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.10.2013 р. про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та постановлено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено. Припинено право власності [PERSON] на 1/3 частку у спільній частковій власності у квартирі [ADDRESS], стягнувши з [PERSON] на його користь 90980 гривень, що знаходяться на рахунку ТУ ДСА України в Чернівецькій області. Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 562,20 грн. витрат зі сплати судового збору (а.с. 98, 99). 08.01.2014 р. між [PERSON] (продавцем) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Продаж за домовленістю сторін вчинено за 10850 грн., що підтверджується копіями договору дарування та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9, 10). Згідно вимог ст. 203 ЦК України, « 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей». Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, «Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом». У відповідності до ч. 3 ст. 209 ЦК України, « 3. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу». Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України, « 1. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації». З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що оспорювані позивачем договори дарування та купівлі-продажу вчинені у формі, встановленій законом. За своїм змістом не суперечать Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, зареєстровані в Державному реєстрі. Волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі. В результаті укладення договорів дарування та купівлі продажу настали реальні правові наслідки. Суд вважає встановлені обставини справи доведеними належними та допустимими доказами. При цьому, позивач [PERSON] не представила суду належних доказів, які б обґрунтовували вчинення нею договору дарування (по довіреності) під впливом тяжкої для неї обставини, а твердження щодо вкрай невигідних умов є невірним, оскільки договір дарування є безоплатним. Тому, в даному випадку не підлягає застосуванню ст. 233 ЦК України. Не доведена позивачем також і наявність зловмисної домовленості представника [PERSON] з другою стороною, в даному випадку продавцем [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу, оскільки представник, під час укладення договору дарування діяла виключно у спосіб та в межах, визначених позивачем в довіреності, тому посилання на ст. 232 ЦК України також є необґрунтованим. 23.04.2014 р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 26.12.2013 р. скасовано, залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.10.2013 р. (а.с. 141-144). Таким чином, [PERSON] поновлено в його правах на 1/3 частку у спільній частковій власності у квартирі [ADDRESS]. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України, « 1. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. … 3. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Однак, суд вважає необґрунтованим посилання представника позивача на Ухвалу вищого спеціалізованого суду про скасування ухвали апеляційного суду, як на підставу скасування договору купівлі-продажу тому, що [PERSON] не є належним позивачем в даних правовідносинах, а належним позивачем є її батько - [PERSON], який не є позивачем по даній справі і з подібними позовними вимогами до суду не звертався. Згідно ст. 59 ЦПК України, « 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування». У відповідності до ст. 60 ЦПК України, « 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. … 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних та письмових поясненнях сторін, всіх наявних у справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON], інтереси якої за довіреністю представляє [PERSON], третя особа на стороні позивача [PERSON], до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частки квартири [ADDRESS] від 06.09.2011 р., визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 08.01.2014 р. та скасування запису про право власності в Державному реєстрі за [PERSON], відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed