Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.05.2019 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок з приміщенням магазину, загальною площею 770,5 кв. м., що розташований у [ADDRESS] . Ухвалою судді від 07.05.2019 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого засідання від 02.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0415 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № [NUMBER], та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнопро реєстрацію права власності № [NUMBER], видане Реєстраційною службою Сколівського РУЮ Львівської області від 05.05.2014 року. На вказаній земельній ділянці у 2016 році він побудував житловий будинок з приміщенням магазину загальною площею 770,5 кв. м. без дозволу напроведення будівельних робіт, що видається органами ДАБІ України, що підтверджується відповідною відміткою у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок з приміщенням магазину, виготовленим КП ЛОР «Стрийське МБТІ» від 30.09.2017 року. Маючи намір експлуатувати житловий будинок з приміщенням магазину та виходячи з неможливості узаконити самочинне будівництво у позасудовому порядку, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом за захистом своїх прав на узаконення самочинно збудованого магазину на відведеній для цієї мети земельній ділянці. Позивач [PERSON] та його уповноважений представник - адвокат Горох В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Уповноважений представник відповідача Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області - юрист виконавчого комітету Бондаренко В.В. у судовому засіданні проти задоволення поданого позову не заперечував, зіславшись на відсутність порушень при самочинному будівництві, а також на відсутність будь-яких скарг з приводу цього будівництва. Відзиву на позовну заяву у запропоновані судом строки та порядку відповідачем не подано. Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Державна архітектурно-будівельна інспекція України явку належним чином уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, хоча була завчасно повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, про причини неявки такого представника суд не повідомила. Письмових пояснень на позовну заяву у запропоновані судом строки та порядку третьою особою не подано. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіряючи порушення прав позивача цивільного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Зокрема встановлено, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0415 га по [ADDRESS] , цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будіель і споруд, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.05.2014 року, номер запису про право власності - 5549716. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України), або з інших передбачених законом підстав.Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Позивачем, як власником, на відведеній земельній ділянці ще у 2016 році здійснено будівництво житлового будинку з приміщенням магазину загальною площею 770,5 кв. м., яка поділяється на загальну площу житлових приміщень у розмірі - 517,5 кв. м., з неї житлова - 363,6 кв. м., допоміжна - 153,9 кв. м., та загальну площу нежитлових приміщень у розмірі - 253,0 кв.м., з неї основна - 227,7 кв. м., допоміжна - 25,3 кв. м., що знаходиться по [ADDRESS] , що стверджується Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок з приміщеннями магазину, виготовленого на замовлення позивача 30.09.2017 року КП ЛОР «Стрийське МБТІ». Рішенням виконавчого комітету Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 5 від 01.03.2016 року «Про присвоєнння адреси житловому приміщенню з магазином» збудованому позивачем обєкту присвоєно номер [ADDRESS] . Встановлено, що у цілому будівництво житлового будинку з приміщеннями магазину по [ADDRESS] проходило без отримання на те відповідних дозволів контролюючих служб та погоджень, а також без затвердженого у встановленому законодавством порядку проекту. Таке будівництво здійснювалось господарським способом за власні кошти позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда чи будь-яке інше нерухоме майно, якщо вони будуються або збудовані без належного на те дозволу чи належно затвердженого проекту, вважаються самочинним будівництвом. Проте, відповідно до ч. ч. 3, 5 зазначеної норми право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як роз`яснюється у пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 3 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Як встановлено судом, позивач здійснив будівництво житлового будинку з приміщенням магазину на земельній ділянці, що належить йому на праві власності і була відведена позивачу для вказаної мети, для використання у спосіб будівництва та обслуговування збудованого нерухомого майна. Прав та інтересів інших осіб самочинно збудований об`єкт не порушує і відповідні докази на спростування зазначених обставин у матеріалах справи відсутні, учасниками справи не надані. Більше того, уповноваженим представником відповідача у ході судового засідання стверджено, що збудований житловий будинок з приміщенням магазину не порушує державних будівельних вимог у частині архітектурно-планувальних робіт, як і не було жодних скарг чи звернень до селищної ради з приводу неналежного використання позивачем наданої йому у власність земельної ділянки. Згідно з Технічним висновком про стан будівельних та інженерних мереж житлового будинку з вбудованим магазином по [ADDRESS] , виготовленого на замовлення позивача Дрогобицьким відділенням Державного інституту проектування міст - «Містпроект» у 2019 році, встановлено придатність зазначеного об`єкта для подальшої експлуатиції і легалізації згідно вимог чинного законодавства. Щодо звернення до компетентного державного органу про прийняття спірного магазину до експлуатації, то судом встановлено, що позивач не звертався до Департаменту ДАБІ у Львівській області з вимогою про прийняття об`єкта до експлуатації, оскільки житлові будинки з приміщенням магазину загальною площею більше 300 кв. м., які збудовані у 2016 році, не входять до вичерпного переліку об`єктів будівництва, збудованих на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, передбаченого Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158. Однак, як роз`яснено в абзаці 4 пункту 9 уже згаданої вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 3 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Враховуючи усе вищенаведене, суд, виходячи з положень ч. 5 ст. 376 ЦК України, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити, а саме за позивачем слід визнати право власності на самочинно збудований ним житловий будинок з приміщеннями магазину (позначений у технічному паспорті літерою А-3) загальною площею 770,5 кв. м., яка поділяється на загальну площу житлових приміщень в розмірі 517,5 кв.м., з неї житлова - 363,6 кв.м., допоміжна - 153,9 кв. м., та загальну площу нежитлових приміщень в розмірі 253,0 кв.м., з неї основна - 227,7 кв. м., допоміжна - 25,3 кв. м., розташований у [ADDRESS] , оскільки позивачу у встановленому порядку надано земельну ділянку у власність, з відповідним цільовим призначенням і таке самочинно збудоване нерухоме майно велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Outcome: approved