Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Позивач, 31 серпня 2016 року, звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В позовній заяві позивач [PERSON] посилався на те, що 11 травня 2016 року, в с. Івашків, Кодимського району, Одеської області, сталось зіткнення автомобіля «Фольксваген Джетта», номерний знак «[NUMBER]», яким керував він, та автомобіля «ВАЗ-2106», номерний знак [NUMBER], яким керував відповідач [PERSON]. Постановою судді Кодимського районного суду винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді визнано відповідача [PERSON]. Внаслідок зіткнення належний йому автомобіль був пошкоджений, відновлювальний ремонт якого відповідно до висновку експертного товарознавчого обстеження по визначенню вартості матеріальної шкоди, склав 122005,94 грн.. Одразу після ДТП, ним вживались неодноразові заходи щодо отримання інформації на предмет застрахованості транспортного засобу винуватця цієї події. З боку відповідача була отримана категорична відмова. Він не зміг отримати на страховий поліс, ні договір добровільного страхування власників наземних транспортних засобів. Це, в свою чергу, унеможливило звернення ним до страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП, згідно Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Внаслідок вказаних подій був порушений звичний ритм його життя. За придбаний автомобіль він сплатив значні кошти. Після ДТП він втратив апетит і сон. Звертався за допомогою до лікарів та вживав ліки. Все, що відбулося у сукупності спричинило йому моральну шкоду, яку він оцінює в 3000 грн.. Просив також стягнути з відповідача понесені ним судові витрати: 1500 грн. на проведену автотоварознавчу експертизу, 2000 грн. за надану позивачу правову допомогу, 967,89 грн. за придбання бензину для поїздки в м. Котовськ на експертизу, відправку телеграми - 250 грн.. В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином (шляхом розміщення оголошення в засобі масової інформації - газета «Урядовий кур'єр» №10 від 19 січня 2017 року). Про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача та надані ним письмові докази, суд встановив наступне. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом установлено, що 11 травня 2016 року близько 22 години в с. Івашків, Кодимського району Одеської області, [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, порушуючи тим самим вимоги п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України, не вибравши безпечної швидкості руху, виїхав на праве узбіччя, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген Джетта», номерний знак «[NUMBER]», який перебував на узбіччі проїжджої частини дороги. В результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Кодимського районного суду Одеської області 17 червня 2016 року винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст.130, 124 КУпАП України, визнано відповідача [PERSON] (справа №503/875/16-п). Цією ж постановою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. ч.1 ст.130 КУпАП (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння) та 124 КУпАП (порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна). Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, доведеним у цій цивільній справі (а тому не підлягає доказуванню) є факт дорожньо-транспортної пригоди з участі керованих позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] транспортних засобів, а також винність відповідача [PERSON] у цій дорожній пригоді. Висновком експертного автотоварознавчого дослідження №115 від 19 серпня 2016 року, проведеної судовим експертом Міністерства юстиції України Русаловичем В.А.(свідоцтво експерта №157 від 27 червня 2014 року, строком дії до 27 червня 2017 року) встановлено розмір відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля, який склав 122005 грн.94 коп. (а.с.7-18). Відповідно до ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, відповідальність такої особи є підвищеною і поширюється до межі непереборної сили. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, настає як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей. Так, відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Верховного Суду України в постанові від 20 січня 2016 року, прийнятій у справі №6-2808цс15, зазначила, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З позовної заяви позивача, вбачається, що позивачем пред'явлено вимогу про відшкодування завданої шкоди саме до відповідача, яка заподіювача шкоди. Отже, з врахуванням викладеного відповідальним за шкоду, завдану внаслідок вказаної ДТП, є відповідач [PERSON]. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 122005 грн.94 коп. - витрат на відновлювальний ремонт належного йому транспортного засобу визнаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог в частині завданої моральної шкоди, суд прийшов до такого. Відповідно до ст.ст. 23 та 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом, або іншим ушкодженням здоров'я; у страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода, окрім іншого, може полягати: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 зазначеної постанови ПВСУ). В судовому засіданні встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений належний позивачеві транспортний засіб, який позивач протягом тривалого часу не використовував за призначенням. Відмова відповідача добровільно відшкодувати спричинені збитки та потреба в судовому захисту, поглибили ці страждання та переживання, змусивши позивача захищати свої порушені права шляхом звернення до правоохоронних органів та суду. З огляду на викладене, з урахуванням даних про особи позивача та відповідача, відношення відповідача до вчиненого діяння та його наслідків, його поведінки до та після вчинення правопорушення, характеру негативних наслідків, викликаних його діями, глибини фізичних та душевних страждань позивача, суд, з врахуванням вимог розумності і справедливості вважає необхідним зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, до 1000 грн. При цьому, присуджена судом моральна шкода відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України має бути відшкодована одноразово. Окрім цього, відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON], на користь позивача підлягає 1500 грн., сплачених позивачем за виконання експертного автотоварознавчого дослідження №115 від 19 серпня 2016 року, 2000 грн. за надану позивачу правову допомогу, 967,89 грн. за придбання бензину для поїздки в м. Котовськ на експертизу, відправку телеграми - 250 грн.. На підставі ст.ст. 23,1187,1167, 1192 ЦК України,

Outcome: partial