Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач, [PERSON] , 25 січня 2019 року звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що 20 березня 2018 року до ЄРДР були внесені відомості за його заявою від 03.07.2017 року та розпочато досудове розслідування. За час досудового розслідування, неодноразово вчиняється незаконна бездіяльність слідчого у частині невиконання необхідних слідчих дій по справі, а також приймаються незаконні рішення, які скасовуються слідчими суддями. Зазначені дії та бездіяльність спричиняють [PERSON] значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та негативних переживаннях внаслідок порушення його прав як потерпілого. Протягом 10 місяців досудового розслідування [PERSON] перебуває в стані настороги, тривоги, зниженому настрої, нервозності та дратівливості. Крім того [PERSON] вимушений витрачати значну кількість свого часу на написання заяв, клопотань, скарг, явку в судові засідання, що порушує його звичний спосіб життя. Враховуючи вище перелічене [PERSON] , на підставі статтей 1174, 1176 ЦК України, ч.3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громади нові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» прохає суд стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану Кобеляцьким ВП ГУНП в Полтавській області в розмірі 41730 грн. 17 травня 2019 року із ГУ НП в Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та прохав відмовити в його задоволенні, оскільки [PERSON] не надав жодного доказу, який би міг підтвердити сам факт спричинення йому моральної шкоди та її розміру. Ухвалою суду від 15.03.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 квітня 2019 року до участі у справі як співвідповідача залучено Головне управління Національної поліції в Полтавській області. Ухвалою суду від 03 червня 2019 року до участі у справі як третю особу залучено Полтавську обласну прокуратуру. Ухвалою суду від 29 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд по суті. Позивач, [PERSON] , а також його представник, адвокат Руль М. І., в судовому засіданні підтримали позов та прохали його задовольнити. Представники відповідачів, Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, ГУНП в Полтавській області, а також державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Представник Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області подав до суду заяву, в якій зазначив, що відділ поліції не є належним відповідачем по справі, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Представник третьої особи, Полтавської обласної прокуратури, Карпенко В.В., в судовому засіданні прохав відмовити в задоволенні позову, оскільки він є необгрунтованим. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, а також матеріали кримінального провадженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 20 березня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що згідно Журналу первинного бстеження і реєстрації медичної допомоги особам, які утримуються в ІТТ Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області, 10.05.2004 року до вказаної установи поміщено підозрюваного [PERSON] , якого перед поміщенням було оглянуто медичними працівниками Кобеляцької ЦРЛ. При цьому, в архіві Кобеляцької ЦРЛ відсутній висновок медичного обстеження [PERSON] в умовах [PERSON] РВ, що може свідчити про його умисне знищення. Правова кваліфікація ч.1 ст. 357 К України (кримінальне провадження а.с.1). [PERSON] в даному кримінальному провадженні визнаний потерпілим. Постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області від 22 березня 2018 року досудове розслідування зазначеного провадження доручено Кобеляцькому ВП ГУНП в Полтавській області ( кримінальне провадження а.с.10-11). Кобеляцьким ВП ГУНП в Полтавській області матеріали кримінального провадження отримані 03 квітня 2018 року. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування слідчим здійснювалися слідчі (розшукові дії). Під час досудового розслідування [PERSON] неодноразово подавались до слідчого заяви та клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій ( кри- мінальне провадження а.с. 16, 18, 20, 70, 74, 75. За результатами розгляду поданих [PERSON] клопотань слідчим приймались рішення (кримінальне провадження а.с.22, 24-25, 72, 77). Подані клопотання від 01.03.2019 року 04.03.2019 року задоволені. Ухвалами слідчих суддів Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06 серпня 2018 року та 08 серпня 2018 року скарги [PERSON] задоволені та прийняті слідчим рішення ( постанова про відмову в задоволенні клопотання та відмова у визнанні потерпілим) скасовані. Крім цього, під час досудового розслідування слідчим приймались рішення про закриття кримінального провадження, які також скасовано ухвалами слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 листопада 2018 року\~ та 29 серпня 2019 року. На даний час досудове розслідування по даному провадженню закінчено в зв`язку із закінченням строку досудового розслідування ( кримінальне провадження а.с.98). За змістом статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року). Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює опреативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що оскільки підставою для відшкодування шкоди позивач зазначає бездіяльність слідчих в частині неналежного виконання своїх обов`язків\~ та довготривале здійсненням досудового розслідування кримінального провадження № 42018170000000082, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статтей 1167, 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 1174\~ ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16. За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. [PERSON] свій позов обґрунтовував тривалою бездіяльністю органу досудового розслідування, що полягає у не проведенні слідчих дій, вважаючи процесуальні рішення слідчих незаконними з огляду на їх скасування. Однак вказані обставини не є безумовними підставами для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведені обставини, які, з огляду на зміст статтей 1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України та змісту його позовних вимог, свідчили б про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до норм КПК України досудове розслідування кримінального провадження здійснює слідчий. Частиною 5 статті 40 КПК України передбачено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого. Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 641/2328/17. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області проводились необхідні слідчі дії:\~ клопотання [PERSON] не тільки відмовлялись, а й задовольнялись, направлялись відповідні запити з метою встановлення певної інформації, давались доручення на проведення слідчих (розшукових) дій. Матеріали справи не містять як висновків компетентних органів прокуратури відповідно до вимог ст.308 КПК України так і судових рішень щодо недотримання слідчим розумних строків, притягнення винних осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством. Визнання незаконною бездіяльність слідчого Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області та скасування його рішень не є безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких [PERSON] міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішення слідчого, тому правові підстави, передбачені статтями 1167,\~ 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди відсутні. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність вищевказаних обставин. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом із тим на підтвердження своїх вимог позивачем зазначено лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про незаконність дій (бездіяльність) органів досудового розслідування. Тому враховуючи зазначене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed