Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Позивач 15 листопада 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 12 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №2423/13 про надання останній кредиту в сумі 27 676 гривень 00 копійок строком на 30 місяців, починаючи з 12 вересня 2013 року по 11 березня 2016 року, відповідно до умов якого позивач передав відповідачці грошові кошти зі сплатою за користування кредитом відсотків згідно умов договору, а відповідачка [PERSON] зобовязалася погашати заборгованість, яка складається з заборгованості по кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно в період з 10 по 16 число кожного місяця згідно з графіком погашення заборгованості по кредитному договору, Позивач зазначає, що відповідачка зобовязана була повернути 27 676 гривень 00 копійок, що є сумою кредиту, та проценти за користування кредитом, які розраховуються щомісячно при своєчасному внесенні платежів відповідно до п.4.1 кредитного договору із розрахунку 2,3% на залишок заборгованості за кредитом з наступного дня надання кредиту. За період своєчасного повернення кредиту фактично за кожен день користування кредитом було нараховано 6\~544 гривні 77 копійок. Відповідачкою [PERSON] несвоєчасно та не у повному обсязі виконувались взяті зобовязання, тому при несвоєчасному внесенні платежів по поверненню кредиту, позикодавець нараховує проценти за користування кредитом згідно п.4.4. кредитного договору за кожен день простроченого платежу, які склали 41\~067 гривень 86 копійок. Строк дії договору закінчився 11 березня 2016 року, але сума кредиту не погашена та складає 46 814 гривень 63 копійки, з яких: 11 575 гривень 35 копійок - заборгованість по кредиту, 35 239 гривень 28 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом з урахуванням прострочених платежів, нарахованих відповідно до п.4.4 договору. Виконання зобовязань відповідачки [PERSON] за кредитним договором забезпечувалось згідно укладених 12 вересня 2013 року за №2423/13 договорів поруки, солідарною порукою фізичних осіб відповідачів [PERSON], [PERSON]. Відповідно до умов договорів поруки поручитель відповідає по зобовязаннях позичальника за кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, що свідчить про те, що відповідачі [PERSON]\~та [PERSON]\~ зобовязалися перед позивачем відповідати солідарно з відповідачкою [PERSON] у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязання за кредитним договором №2423/13 від 12 вересня 2013 року. Відповідачка [PERSON] не виконала взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту, внаслідок чого позивачем направлялися відповідачам письмові претензії про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором, у відповідь на які кредит не було сплачено, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом до відповідачів як солідарних боржників про примусове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та відсотками. Представники позивача - [PERSON], [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. При цьому представники позивача вважали, що надані відповідачами квитанції не можуть підтверджувати факт внесення подвійних сум для погашення кредитних коштів, оскільки дати таких квитанцій не відповідають датам прибуткових касових ордерів, які оформлялися позивачем в якості доказу отримання грошових коштів від [PERSON] Посилання відповідачів стосовно того, що вони здійснювали два рази на місяць погашення кредиту (згідно Графіку та достроково) вважали таким, що вводять суд в оману, оскільки, на думку представників позивача, відбувалося лише несвоєчасне оприбуткування грошових коштів, внесених [PERSON] на погашення кредиту, а внесення відповідачкою кожного разу сум, які співпадали гривня в гривню та копійка в копійку з попереднім платежем є досить сумнівним. Також просили суд врахувати те, що оскільки судом за клопотанням саме відповідачів було призначено проведення судової економічної експертизи, яка не була проведена через її не оплату відповідачкою, тому просили суд застосувати правила ст. 109 ЦПК України до фактів, які необхідно було встановити експертним шляхом. Відповідачі та їх представник [PERSON] позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Посилалися на те, що відповідачі здійснювали оплату отриманого кредиту як згідно Графіку, так і достроково з метою уникнення нарахування штрафних санкцій. Тому вважають, що існує навіть переплата за спірним кредитним договором. В якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що отримали кредитні кошти на спільні потреби та здійснювали дострокове погашення кредиту, оскільки не бажали, щоб позивач нараховував штрафні санкції. Під час внесення коштів згідно Графіку, вони ставили свій підпис у відомостях позивача, а коли здійснювали дострокові оплати, то позивач видавав квитанції. Відповідачі підтвердили факт того, що кожен з них окремо здійснював дострокове погашення кредиту, а дати які зазначені в розрахунку заборгованості відповідають датам внесення коштів згідно Графіку. Наявні ж у них оригінали квитанцій, які мають інші дати, ніж у розрахунку заборгованості, видавалися саме на підтвердження дострокового погашення кредиту. Справа розглянута судом в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки є малозначною. Ухвалою від 05 грудня 2017 року призначено судову економічну експертизу, провадження у справі зупинено, а ухвалою від 10 травня 2018 року провадження у справі поновлено. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до\~положень ст.ст.\~12,\~13,\~81\~ЦПКУкраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Спірні правовідносини сторін регулюються положеннями ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, укладений між сторонами, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обовязковим до виконання сторонами. Судом встановлено,\~що між\~позивачем та\~відповідачкою [PERSON]\~12\~вересня 2013\~року було\~укладено кредитний\~договір №2324/13\~(а.с.6-7)\~про надання\~останній кредиту в сумі 27\~676 гривень 00 копійок терміном на 30 місяців зі сплатою за користування кредитом процентів нарахованих згідно п.4.1 цього договору, а також процентів, нарахованих згідно п.4.4 цього договору зі строком повернення кредиту до 11 березня 2016 року. Відповідно до умов договору, позивач передав відповідачці грошові кошти у сумі 27\~676 гривень 00 копійок згідно видаткового касового ордеру 12 вересня 2013 року (а.с.10), а відповідачка [PERSON] зобовязалася здійснювати погашення кредиту та відсотків за користування ним в строки та розмірі, обумовлені кредитним договором та графіком, шляхом внесення щомісячно готівки на імя позивача починаючи з вересня 2013 року та погасити кредит не пізніше 11 березня 2016 року (а.с.6 зворот), а у випадку неналежного виконання нею взятих на себе зобовязань на першу вимогу позивача сплатити штрафні санкції, а зазначене свідчить про те, що договір між сторонами укладено відповідно до вимог ст.ст. 638, 639, 1054-1056-1 ЦК України. Пунктом 4.4 кредитного договору передбачено, що при порушені позичальником строків сплати кредиту та процентів, вказаних в п.4.2 договору більше ніж на 15 календарних днів, то з 16 дня кредитодавець нараховує плату із рахунку 0,5 % на день від суми залишку за кредитом за кожний календарний день прострочення. Пунктом 3.1. кредитного договору передбачено право кредитодавця вимагати дострокове повернення кредиту та сплату процентів у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць (а.с.6 зворот). Оскільки відповідачка [PERSON] порушила строки сплати кредиту та відсотків більш ніж на 15 календарних днів, то позивач здійснив розрахунок суми позову у відповідності до умов кредитного договору, про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с.5). Судом було встановлено, що згідно розрахунку заборгованості (а.с.5) відповідачкою [PERSON] несвоєчасно та не у повному обсязі виконувались взяті зобовязання, у звязку з чим станом на день подачі позивачем позову до суду заборгованість за кредитним договором складає по кредиту 11 575 гривень 35 копійок та 35 239 гривень 28 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом з урахуванням прострочених платежів, нарахованих відповідно до п.4.4 договору. Посилання відповідачів щодо неправомірності нарахування заборгованості після 11 березня 2016 року не приймаються судом, оскільки після вказаної дати позивачем було здійснено нарахування лише відсотків за несвоєчасне повернення кредиту згідно п. 4.4. кредитного договору, а ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Стосовно посилань відповідачів щодо неправильності нарахування заборгованості та фактично щодо наявності переплати за спірним договором, суд посилається на наступне. Згідно наданих позивачем прибуткових касових ордерів (а.с.199-219) відповідач здійснила 21 платіж на погашення заборгованості, які враховані у розрахунку заборгованості. Дата прибуткового касового ордеру збігається з датою зарахування зазначених в них сум у розрахунку заборгованості (а.с.5, 199-219). Оцінюючи в якості доказів дострокової, а фактично згідно посилань відповідачів подвійної оплати згідно 14ти квитанцій на загальну суму 16\~935 гривень (а.с.89-91), суд посилається на те, що частина квитанцій не містить посилань на спірний договір, оскільки мають різний номер, а дата їх видачі не відповідає даті зарахування платежів у розрахунку заборгованості, а також не відповідає даті виписування касових ордерів. Суд зазначає, що не може прийняти вказані квитанції в якості належного та допустимого доказу здійснення подвійного погашення заборгованості, оскільки допитані в якості свідків відповідачі пояснювали суду, що кожен з них окремо здійснював дострокову оплату кредиту та отримував відповідну квитанцію, проте всі квитанції виписані на імя [PERSON], тобто [PERSON], а квитанції на прізвище [PERSON] та [PERSON] відсутні, що викликає сумніви суду у правдивості показань відповідачів та на думку суду зводиться до їх бажання запевнити суд у відсутності заборгованості за спірним договором. Крім того, ухвалою суду від 05 грудня 2017 рок за клопотанням відповідачів було призначено проведення судової економічної експертизи (а.с.150-151) на вирішення якої було поставлено, зокрема питання щодо правильності здійснення розрахунку заборгованості по тілу кредиту та по відсоткам за кредитним договором №2423/13 від 12 вересня 2013 року згідно величин проведених платежів, вказаних в наданих до суду первинних бухгалтерських документах та за умов величини: платіжних періодів й сум сплаченої заборгованості зазначених у розрахунку заборгованості за кредитним договором, проведеного позивачем. Однак експертиза не була виконана саме через її не оплату з боку [PERSON] (а.с.161, 163, 170). Суд не приймає до уваги посилання представника відповідачів стосовно того, що не оплата була здійснена через ненадання документів з боку позивача, оскільки кожна сторона зобовязана виконувати покладені на неї судом обовязки, а ухвалою від 05 грудня 2017 року на [PERSON] був покладений обовязок з оплати експертизи, а не обовязок аналізувати надані експерту сторонами документи та можливість проведення експертизи. Статтею 109\~ЦПК України\~передбачено,\~що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оскільки судова експертиза не була проведена саме через її не оплату відповідачкою, тому суд вважає що [PERSON] ухилилася від її проведення, а тому суд визнає факт правильності нарахування заборгованості за спірним кредитним договором та не приймає доводи відповідачів щодо подвійної оплати. Крім того, на підтвердження правильності розрахунку заборгованості також свідчить факт врахування позивачем здійснених відповідачкою оплат, навіть за відсутності у самих відповідачів доказів таких оплат, наприклад на суму 5000 гривень. Позивачем було враховано погашення кредиту на вказану суму, проте відповідачі не надали суду докази здійснення такої оплати. На підставі викладеного суд вважає, що існують правові підстави для стягнення заборгованості за спірним договором в сумі 46 814 гривень 63 копійки. Під час розгляду справи було встановлено, що виконання умов кредитного договору забезпечувалось солідарною порукою фізичних осіб відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.8,9), шляхом укладання окремих договорів поруки з кожним поручителем. Відповідно до умов таких договорів, поручитель відповідає по зобовязаннях за кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі і на тих же умовах, що і боржник, що свідчить про те, що відповідачі, кожен з них окремо, зобовязалися перед позивачем відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязання за кредитним договором №2324/13 від 12 вересня 2013 року. Статтею 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником, а у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. На підставі зазначеного, суд у відповідності до ст.ст. 611,615 ЦК України вважає необхідним солідарно стягнути з відповідачів борг по укладеному між сторонами кредитному договору, оскільки до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. В той же час суд вважає, що підстави для одночасного солідарного стягнення заборгованості з основного боржника та поручителів - відсутні, оскільки [PERSON] та [PERSON] О М. між собою не є солідарними боржниками у звязку з укладанням з кожним з них окремого договору поруки. Тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, суд оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору їх достатності і взаємного зв'язку у їх сукупності, вважає, що підстави для відмови в задоволенні позову відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позову, витрати по справі покладаються на відповідачів в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: partial