Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 квітня 2020 року звернувся в Октябрський районний суд м. Полтави з позовом до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Октябрського районного суду м. Полтави про стягнення моральної шкоди. Позовна заява обґрунтована тим, що 05.12.2019 засобами поштового зв`язку звертався до ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, з заявою про вчинення кримінального правопорушення, але відомості за заявою не були внесені до ЄРДР. Позивач вказував, що вказана бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, спричиняє йому значної моральної шкоди, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях від криміналізації правоохоронних органів, з вини відповідача позбавлений відчуття правової стабільності, верховенства права, порушено його психологічне благополуччя. Зазначав, що багато часу вимушений був витрачати на звернення за захистом свого права. Завдану шкоду оцінює в 1000 грн. В поданій до суду позовній заяві просив суд стягнути з Держави Україна в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, на його користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Також просив суд стягнути з Держави Україна в особі Октябрського районного суду м. Полтави на його користь моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року визначено підсудність позовної заяви [PERSON] Київському районному суду м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 4 травня 2020 року відмовлено [PERSON] у відкритті провадження в справі в порядку цивільного судочинства за позовною заявою до Октябрського районного суду м. Полтави про відшкодування моральної шкоди. Відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про стягнення моральної шкоди за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, 1 червня 2020 року подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що правовідносини, які склалися між [PERSON] та ТУ ДБР у м. Полтаві врегульовані процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Вважає, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяння йому моральної шкоди. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Третя особа пояснення на позовну заяву не подавала. Позивачем [PERSON] 11 червня 2020 року подано до суду відповідь на відзив, де зазначив, що ухвалою слідчого судді було встановлено, що всупереч вимог ч. 1 ст. 214 КПК України Територіальним управлінням ДБР у м. Полтаві не були внесені відомості до ЄРДР, отже, на його думку, відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка спричиняє йому значної моральної шкоди. Відповідачем 24 червня 2020 року подано письмові заперечення, в яких відповідач навів додаткові аргументи щодо наведених позивачем тверджень, вказав на неодноразове подання позивачем до суду по суті однакових позовів про відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] повністю підтримали вимоги позовної заяви, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог повністю заперечував з підстав, які викладені в поданому до суду відзиву на позовну заяву та запереченнях. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, з клопотаннями до суду не зверталася. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 05.12.2019 засобами поштового зв`язку звертався до відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, з заявою про вчинення кримінального правопорушення, яку відповідач отримав 19.12.2019 (а.с. 49-55). Також встановлено, що ТУ ДБР у м. Полтаві зазначена заява [PERSON] була розглянута, слідчим першого слідчого відділу Бобух В. за результатами розгляду звернення встановлено, що в ньому не викладено об`єктивних даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, прийнято рішення про відсутність достатніх підстав для внесення відомостей до ЄРДР, про що повідомлено позивачу листом від 28.12.2019 № П-8250/02-1 (а.с. 56) та роз`яснено право оскарження такого рішення до керівника вищого рівня або до суду. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] 17 грудня 2019 року та 24 лютого 2020 року звертався до слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави зі скаргами на бездіяльність територіального управління ДБР, розташованого у м. Полтава, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за його заявою від 05.12.2019 про вчинення кримінального правопорушення. В провадженні Октябрського районного суду м. Полтави на розгляді у слідчих суддів перебували дві справи: № 554/11182/19 та № 554/1485/20 за скаргами [PERSON] на бездіяльність ТУ ДБР у м. Полтаві щодо невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою від 05.12.2019. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 12 березня 2020 року (справа № 554/11182/19, провадження № 1-кс/554274/20) в задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність службової особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 05.12.2019 відмовлено (а.с. 6). Ухвалою слідчого судді Октябрського районного судді м. Полтави від 19 травня 2020 року (справа № 554/1485/20, провадження № 1-кс/554/2767/20) скаргу [PERSON] задоволено, зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладене в заяві [PERSON] від 05.12.2019 та розпочати досудове розслідування (а.с. 78,79). Встановлено, що на виконання ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 19 травня 2020 року в справі № 554/1485/20 уповноваженою особою територіального управління ДБР у м. Полтаві 16.06.2020 відомості за заявою [PERSON] внесені до ЄРДР за №№ 62020170000000839, 62020170000000840, 62020170000000841 за ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 374 КК України відповідно (а.с. 105-107). Звертаючись до суду за захистом свого права, позивач [PERSON] просить стягнути моральну шкоду, обґрунтовуючи вимоги тим, що її завдано допущеною відповідачем бездіяльністю, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за його заявою від 05.12.2019 про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). Відповідно п.9 ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової)шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією та багатьма нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України). Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173,1174 ЦК України). Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, суду не надано. Як встановлено судом, між позивачем [PERSON] та відповідачем ТУ ДБР у м. Полтаві цивільно-правові відносини не виникали. Питання внесення відомостей до ЄРДР з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а також оскарження бездіяльності органу досудового розслідування, яка полягає у невнесенні відомостей за такою заявою, регулюється виключно кримінальним процесуальним законодавством. Посилання позивача на бездіяльність посадових осіб відповідача, відповідальних за внесення відомостей до ЄРДР та наявність ухвали слідчого судді, постановленої за наслідками розгляду його скарги, поданої в порядку ст. 303 КПК України, самі по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди, настання якої не доведено, як і не доведений причинно-наслідковий зв`язок між указаною бездіяльністю. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.03.2020 у справі №686/13212/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. При вирішенні справи суд виходить з того, що порушене право позивача на внесення відомостей до ЄРДР відновлено шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди у даній справі. Наведена правова позиція узгоджується із практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах від 18.12.2019 у справі №554/7971/18, від 21.12.2019 у справі № 285/3475/18, від 22.01.2020 у справі №454/1403/17, від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, про стягнення моральної шкоди є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Судовий збір за розгляд даної справи судом необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed