Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі - відповідач-1), Філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (далі - відповідач-2) про припинення трудових відносин. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 23 серпня 2016 року працював у відповідачів на посаді юрисконсульта. У зв`язку із систематичною невиплатою заробітної плати, тобто порушення його трудових прав, 31 січня 2020 року він звернувся до роботодавця із заявою про звільнення його із займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 31.01.2020 року. Заява зареєстрована 31.01.2020 року в канцелярії відповідача-2. В порушення норм трудового законодавства відповідачі належно оформлену трудову книжку йому не видали, розрахунок не провели, подану ним заяву-вимогу щодо надання довідок про належні йому суми на день звільнення з роботи та про середньоденну зарплату, проігнорували. У листі, отриманому позивачем 14.02.2020 року відповідач-1 вказав, що оригінал заяви про звільнення [PERSON] із займаної посади з 31.01.2020 року надійшов йому 10.02.2020 року, а тому Підприємство не має можливості звільнити його з 31.01.2020 року, що буде порушенням трудового законодавства та правил діловодства; запропоновано переписати заяву про звільнення. Позивач вважає дії відповідачів такими, що порушують його конституційні права, оскільки трудові відносини між ним та роботодавцем фактично припинені з 31.01.2020 року, працедавець на вимоги оформити розірвання трудових відносин не реагує, він позбавлений можливості звільнитись у встановленому законодавством порядку за ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. З наведених підстав позивач просить суд визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та Українським державним підприємством по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» у зв`язку із поданою заявою про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представником відповідача Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на адресу суду подано заяву про розгляд справи без його участі. Крім того, в письмових поясненнях просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. В обґрунтування заяви вказував, що наказом в.о. генерального директора УДП «Укрінтеравтосервіс» від 26.02.2020 року позивач [PERSON] звільнений з займаної посади на підставі його заяви від 31.01.2020 року, а тому його права та інтереси не є порушеними, невизнаними або оспорюваними. Таким чином, предмет спору відсутній. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2020 року в задоволені клопотання представника відповідача Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про закриття провадження у справі відмовлено з тих мотивів, що сам факт звільнення з займаної посади позивача не свідчить про відсутність між сторонами предмету спору. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши представлені письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі наказу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 22 серпня 2016 року №209-ВК позивач [PERSON] працював у цьому підприємстві на посаді юрисконсульта філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» (а.с.7). 31 січня 2020 року позивач подав на ім`я генерального директора Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (систематичне порушення строків виплати заробітної плати) з 31 січня 2020 року. Вказана заява подана через канцелярію філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» та зареєстрована 31 січня 2020 року за вх.№21-15 (а.с.8). Листом від 06 лютого 2020 року вих.№1/02-04-166 відповідач-1 повідомив позивача про те, що копія його заяви від 31.01.2020 року про звільнення з посади з 31.01.2020 року розглянута. Станом на 05.02.2020 року оригінал вказаної заяви до Підприємства не надходив. Роз`яснено, що обов`язковою умовою звільнення працівника відповідно до ст.38 КЗпП має бути наявна його письмова заява (згода), а не її копія (а.с.13). Листом від 10 лютого 2020 року вих.№1/02-04-181 відповідач-1 повідомив позивача про те, що оригінал його заяви надійшов на підприємстві лише 10 лютого 2020 року, а тому він не має змоги звільнити його з 31 січня 2020 року та запропонував йому «переписати заяву на звільнення та надіслати оригінал заяви, вказавши розумні строки, достатні для підготовки відповідного наказу на день звільнення» (а.с.14). Разом з тим, як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.07.2020 року у справі № 161/4725/20 за позовом [PERSON] до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» про визнання наказу незаконним, внесення змін до записів трудової книжки, стягнення вихідної допомоги, судом було встановлено такі фактичні обставини. Листом від 26 лютого 2020 року вих.№1-02-04-233 відповідач-1 повідомив позивача про те, що згідно наказу від 26 лютого 2020 року №40-ВК він звільнений на підставі ст.38 КЗпП України. Також відповідачем-1 внесений відповідний запис у трудову книжку позивача. Листом від 03 березня 2020 року вих.№1/02-04-275 відповідач-1 на підставі дозволу позивача надіслав йому поштою трудову книжку. При прийнятті рішення суд виходив з того, що станом на 31 січня 2020 року позивачу не була виплачена заробітна плата у строки, встановлені законом, за період з 01 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року, і саме у зв`язку з цим позивач 31 січня 2020 року подав заяву на звільнення з цього ж дня на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Факт невиплати, але нарахування заробітної плати, підтверджується розрахунковими листками, в яких відсутня графа «виплачено». Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин, зокрема доказів вчасного здійснення виплати позивачу у період з жовтня 2019 року по січень 2020 року, відповідачі суду не надали. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позивач на підставі поданої ним заяви від 31 січня 2020 року мав законні підставі для звільнення згідно ч.3 ст.38 КЗпП України у визначений ним на власний розсуд строк, яким він вказав 31 січня 2020 року. Всупереч вищенаведеному відповідач-1 не провів звільнення позивача у визначений ним строк та за вказаної ним правової підстави (ч.3 ст.38 КЗпП України), а провів таке звільнення лише 26 лютого 2020 року, при цьому без вказівки на ч.3 ст.38 КЗпП України, що є незаконним та необґрунтованим. Судом встановлено, що позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем та поновлюватися на роботі, а бажає, щоб формулювання його звільнення були приведені відповідно до вимог законодавства. В такому випадку, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права буде не лише визнання незаконним та скасування спірного наказу про звільнення, але й про зміну формулювання звільнення. Суд задовольнив позовні вимоги в цій частині шляхом прийняття рішення яким: 1) визнано незаконним та скасовано наказ Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», від 26 лютого 2020 року №40-ВК в частині зазначення строків та підстав звільнення [PERSON] ; 2) змінено формулювання звільнення [PERSON] із посади юрисконсульта філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс», а саме ухвалено вважати його звільненим з 31 січня 2020 року, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавство про працю, на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Вказане рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що трудові відносини між ним та роботодавцем фактично припинені з 31.01.2020 року, працедавець на вимоги оформити розірвання трудових відносин не реагує, він позбавлений можливості звільнитись у встановленому законодавством порядку за ч. 3 ст. 38 КЗпПУ. Між тим, усі зазначені питання на даний час вирішено, а права позивача захищені шляхом ухвалення Луцьким міськрайонним судом Волинської області рішення у справі 161/4725/20 від 27.07.2020 року, а тому в позові до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» слід відмовити за безпідставністю. У задоволенні позовних вимог до відповідача-2 - Філії «Волинський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» суд відмовляє, оскільки філія є відокремленим підрозділом юридичної особи, яка не має самостійної цивільної чи цивільно-процесуальної правоздатності, а отже не може бути відповідачем у справі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати по сплаті судового збору згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed