Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.05.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] «Селидіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничих травм. В обґрунтування позову, що він з 01.12.2010 року по 20.02.2020 року перебував у трудових відносинах та був задіяний повний робочий день під землею на підприємстві ВП «Україна» ДП «Селидіввугілля». За час роботи на вищевказаному підприємстві він двічі був травмований, зокрема: 09.02.1989 року отримав травму у вигляді відкритого перелому кісток носу зі змішенням уламків та 11.01.2017 року отримав травму в вигляді забиття правого променево-зап`ясткового суглобу. За результатами розслідування нещасних випадків, було складено акт № 13 від 08.12.2011 року та акт № 1 від 10.02.2017 року та визнано, що нещасні випадки, пов`язані з виробництвом. Відповідно до виписки із акту огляду МСЕК серія 10 ААА № 041646 від 22.02.2012 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках йому первинно було встановлено 10 % втрати професійної працездатності за травмою від 09.02.1989 року. Згідно довідки МСЕК серія АБ № 0046778 від 31.05.2017 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках йому первинно було встановлено 10 % втрати професійної працездатності за травмою від 11.01.2017 року та повторно 10 % втрати професійної працездатності за травмою від 09.02.1989 року. Зазначив, що у зв`язку з отриманими ним трудовими каліцтвами було порушено його нормальні життєві зв`язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Перебуваючи на лікуванні він не міг вести повноцінний образ життя, відчував фізичні страждання, фізичну біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху. Все це заподіює йому моральну шкоду яку він оцінює в 32 760 грн. 00 коп.. Просить суд, стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійних захворювань 32 760 грн. 00 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.05.2020 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду письмову заяву в якій позовні вимоги не визнав через їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідно до вимог ст.\~279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] з 01.12.2010 року по 20.02.2020 року перебував у трудових відносинах та був задіяний повний робочий день під землею на підприємстві ВП «Україна» ДП «Селидіввугілля». Згідно Акту № 13 від 08.11.2011 року за формою Н-1, складеного на ВП «шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля, травма у вигляді відкритого перелому кісток носу отримана [PERSON] 09.02.1989 року, визнана такою, що пов`язана з виробництвом. Згідно виписки із акту огляду МСЕК серія 10 ААА № 041646 від 22.02.2012 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках [PERSON] первинно було встановлено 10 % втрати професійної працездатності за травмою від 09.02.1989 року. Відповідно до акту № 1 від 10.02.2017 року за формою Н-1, складеного на ВП «шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля, травма у вигляді забиття правого променево-зап`ясткового суглобу отримана [PERSON] 11.01.2017 року, визнана такою, що пов`язана з виробництвом. Відповідно до довідки МСЕК серія АБ № 0046778 від 31.05.2017 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках [PERSON] первинно було встановлено 10 % втрати професійної працездатності за травмою від 11.01.2017 року та повторно 10 % втрати професійної працездатності за травмою від 09.02.1989 року. Вирішуючи питання щодо законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин саме при вирішення позовних вимог за виробничою травмою, яка отримана позивачем 09.02.1989 року, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до п. п. 2, 5 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31.03.1995\~року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами № 5 від 25.05.2001 року, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію «Закону «Про\~захист прав\~споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли вчинені дії, якими заподіяно шкоду. Зокрема, суд звертає увагу, що на момент отримання позивачем 09.02.1989 року трудового каліцтва, діючий на той момент ЦК УРСР (в редакуції 1963 року) не передбачав відшкодування моральної шкоди, спричиненої в наслідок трудового каліцтва, оскільки ст.\~440\~ЦК України (в редакції 1963 року) передбачала загальні підстави для заподіяння шкоди та ЦК України (в редакції 1963 року) було доповнено ст. 440-1 ЦК України згідно із Законом України від 06.05.93 р. N 3188-XII, тобто після трудового каліцтва. Натомість, суд також звертає увагу і на той факт, що розслідування факту нещасного випадку за травмою від 09.02.1989 року мало місце 08.12.2011 році, а встановлення стійкої втрати професійної працездатності [PERSON] лише 22.02.2012 року. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати законодавство, яке було чинним саме на момент встановлення позивачу [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності Згідно ст.. 153 Кодексу законів про працю України та статті 13 Закону України від «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень статей 153, 171 Кодексу законів про працю України та статті 22 Закону України «Про охорону праці» забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на всіх підприємствах, в установах, організаціях покладається на власника або уповноважений ним орган. Роботодавець повинен організувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнським об`єднанням профспілок. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано, що зазначеними законодавчими змінами право цієї категорії громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач у позові, що в результаті отриманих ним травм та погіршенням стану здоров`я він частково (20 %) втратив професійну працездатність. За станом здоров`я він обмежений у побуті, у зв`язку з отриманим виробничих травм, він знаходився під наглядом лікарів, проходить систематичні курси медикаментозного лікування у медичних закладах. В наслідок цього порушені його звичайні соціальні зв`язки, по теперішній час його здоров`я не покращується, він продовжує хворіти і вимушений для підтримання свого здоров`я знову звертатися до лікувальних закладів. Порушився його життєвий ритм, він і його рідні відчувають душевні страждання. Втрата ним працездатності призвела до порушення життєвих зв`язків і потребують для цього додаткових зусиль для організації свого життя. Отриманих виплат у зв`язку з втратою професійної працездатності повною мірою не можуть відшкодувати ті витрати, які понесені ним по теперішній час направлені на поновлення і нормалізацію стану здоров`я. Компенсація моральної шкоди оцінюється позивачем у розмірі 32 760 грн. 00 коп. У пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт отримання [PERSON] виробничих травм на виробництві, які призвело до стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 20 %, необхідність постійного лікування, суд визнає, що трудові каліцтва зумовили порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилося на його фізичному та психічному стані, змусили змінити спосіб життя, і таким чином, [PERSON] завдано моральну шкоду. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги конкретні обставини отриманих трудових каліцтв, ступінь їх тяжкості, характер та глибину пов`язаних з ними моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок виробничих травм у розмірі 20 000 грн. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлене рішення, звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, виходячи з суми судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру встановленого для фізичних осіб, яка складає 840 грн. 80 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial