Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Позивач 14.05.2020 року звернулась до Октябрського районного суду з позовом до відповідача про визнання його такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування даного позову зазначала, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У цій квартирі зареєстрований громадянин [PERSON] з 21.07.1998 року і до цього часу, який раніше був власником даної квартири та за вказаною адресою останній не мешкає з 21.03.2017 року. На ім`я [PERSON] , будучи зареєстрованим за цією адресою, постійно надходять з різних фінансових установ листи з вимогою погасити кредитну заборгованість, що створює незручності позивачу у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Також позивач позбавлена можливості оформити субсидію. У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду про усунення перешкод у здійснені своїм правом на користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою від 18.05.2020 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Позивач в судове засідання не з`явилась. Відповідач [PERSON] , який про час та дату судового засідання повідомлений належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Третя особа Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, будучи належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду, клопотань та заяв суду не надавала. Ураховуючи викладене та те, що представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Москівцем В.А., від 03.10.2017 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.7-8,9). Згідно картки прописки громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 21.07.1998 року (а.с.12). Відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , фактично не проживає з 21.03.2017 року, речей та майна, які б належали [PERSON] у вказаній квартирі немає, що підтверджено актами про відсутність особи від 08.05.2020 року, підписаними сусідами та головою ЖБК «За рулем» (а.с.14,15). Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] був вселений у спірну квартиру як член сім`ї власника [PERSON] . При цьому у подальшому квартира була продана іншому власнику. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі. Водночас, суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Отже, суд приходить до висновку про ухвалення рішення про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин, вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користуванням житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені судові витрати в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved