Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач, [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулась 09.08.2018 до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача: [PERSON], в якому просить: визнати домоволодіння [ADDRESS] її та [PERSON], померлого [INFO], спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на: 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS], яке складається в цілому з житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв. і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», належного померлому [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності посвідченого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 12 лютого 1971 року; 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0579 га, розташованої по [ADDRESS], яка належна померлому [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23 грудня 2009 року, кадастровий номер [NUMBER]; стягнути з [PERSON] понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02 грудня 1967 року позивач і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 19 травня 1998 року народження шлюб між ними розірвано. Рішенням Смілянської міської ради від 17 грудня 1969 року за №683 [PERSON] відведено земельну ділянку площею 600 м.кв. в [ADDRESS], для будівництва індивідуального житлового будинку. На підставі договору від 08 лютого 1971 року, посвідченого нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 12 лютого 1971 року за реєстровим №679, [PERSON] надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності площею 600 м.кв. по [ADDRESS]. Перебуваючи у шлюбі [PERSON] та позивач побудували домоволодіння [ADDRESS], яке складається в цілому з житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв. і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д». Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, побудовані в 1999 році гараж під літ. «Ж» та в 2003 році сарай під літ. «З» є самочинним будівництвом. Крім цього, [PERSON] на підставі рішення Смілянської міської ради від 15 грудня 2009 року №43-11/V приватизував земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0579 га за адресою: [ADDRESS], і отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23 грудня 2009 року. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. [INFO] [PERSON] помер. Спадщину після його смерті, шляхом подачі заяви до приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є. прийняв [PERSON], який доводиться позивачу і [PERSON] рідним сином. Інший син - [PERSON], шляхом подачі заяви відповідного змісту від прийняття спадщини відмовився на користь [PERSON] Крім цього, заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого - [PERSON] З врахуванням вимог законодавства України, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2018 року вирішено розгляд цивільної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Крім того зазначила, що вона з 1967 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Після розірвання шлюбу вони усно домовилися, що [PERSON] передасть право власності на будинковолодіння [ADDRESS], який перебував у його власності, однак був побудований під час їхнього шлюбу, їхнім дітям. В зв'язку з вказаною домовленістю, вона та [PERSON] поділ спільного майна подружжя не здійснювали. Після смерті її колишнього чоловіка [PERSON] вона дізналася, що останній заповіт, яким би заповів вказане будинковолодіння їх спільним дітям, не склав, в зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом. Їй не відомо на підставі яких документів за [PERSON] було зареєстровано право власності на вищевказаний будинок, оскільки оформлення будинковолодіння займався [PERSON] Вона була впевнена, що її колишній чоловік [PERSON], в зв'язку з їх усною домовленістю, складе заповіт щодо його майна, яким передасть у спадщину вищевказане будинковолодіння. Після розлучення з [PERSON] у 1998 році, вона з ним жодного разу не розмовляла. Під час будівництва вищевказаного будинковолодіння вона працювала бухгалтером. Будівництво та зведення споруд на території вказаного будинковолодіння відбувалося за її безпосередньої участі, оскільки колишній чоловік [PERSON] періодично перебував у відрядженнях та заробляв кошти. Таким чином, вони спільно побудували будинок [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] у вказаному будинку вона не перебувала, в зв'язку з чим їй невідомо чи змінилося будинковолодіння з 1998 року. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у вказаному будинку залишилися проживати її колишній чоловік та їх спільний син. В 2000 році її було знято з реєстрації у вказаному будинку за ініціативи колишнього чоловіка. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у 1998 році бажання користуватися вищевказаним будинковолодіння або його часткою, яка належить їй по закону, вона не виявляла та в ньому з цього часу жодного разу не перебувала. Вважає, що не складення її колишнім чоловіком [PERSON] заповіту, є порушенням її прав. [PERSON] не звертався до неї з вимогами виділення належної їй частики будинку та щодо необхідності утримання нею належного їй майна. Земельну ділянку під вищевказаним будинком отримував [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Представник позивача Терещенко С.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Крім того зазначив, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа. Видача свідоцтва про право на спадщину можливе лише після спливу шести місяців після відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] подано даний позов, відтак по вказаній спадковій справі жодних дій не вчиняється до вирішення позову. [PERSON] до нотаріуса з заявою з приводу питання, що спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], є спільною сумісною власністю подружжя та видачі їй в зв'язку з цим частки в їх спільному майні не зверталася та будь-якої відмови від нотаріуса не отримувала. Свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] відповідачем та третьою особою не отримано. Разом з тим, [PERSON] позбавлена можливості у позасудовому порядку встановити, що майно, яке залишилося після смерті [PERSON], є спільною сумісною власністю подружжя та оформити право власності на свою частину такого майна, оскільки відсутня частина оригіналів правовстановлюючих документів, в зв'язку з чим при зверненні до нотаріальної контори їй буде в майбутньому відмовлено у видачі відповідного свідоцтва. Вважає, що для даного виду спору строк позовної давності не встановлюються, оскільки моментом порушення є коли позивач дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, тобто момент смерті її колишнього чоловіка [PERSON] - [INFO]. Також зазначив, що будинковолодіння [ADDRESS] було збудоване під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі в період з 1967 року по 1998 рік. При цьому, між колишнім подружжям існувала домовленість, що її частка у вказаному будинковолодінні залишить їх спільним дітям, двом синам. Однак, з невідомих причин [PERSON] не здійснив розпорядження майном, яке є спільним сумісним майном подружжя, відповідно до домовленістю з [PERSON], остання вважає, що має право на виділ їй частки у вказаному майні. Спадкоємців після смерті [PERSON], окрім [PERSON], [PERSON] та [PERSON], більше не має. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак надіслала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, позовні вимоги не визнала та зазначила, що позивач помилково визначила її як відповідача, оскільки вона не являється власником домоволодіння [ADDRESS]. В жодних стосунках з [PERSON] вона не перебувала та не перебуває, особисто з нею не знайома. На її переконання питання поділу майна [PERSON] мала можливість вирішити при житті її чоловіка [PERSON], який був господарем вказаного домоволодіння. Вона жодним чином не порушувала та не порушує права [PERSON] та є законослухняною громадянкою. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив, що, з врахуванням законодавства України наявні підстави для застосування строків позовної давності у даній цивільній справі, оскільки у 1998 році рішенням Смілянського міського суду Черкаської області було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, саме з дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій [PERSON] до [PERSON]. Позивач [PERSON] пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про поділ майна, оскільки ще при розірванні шлюбу їй було відомо про наявність будинковолодіння [ADDRESS], яке нібито є набутим [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу. Проте позивачем до позовної заяви не додано документів, що підтверджують факт набуття ними, під час шлюбу вказаного будинковолодіння. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] вважає, що до позовної заяви [PERSON] про поділ майна необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити повністю у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач [PERSON] не просила суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Відповідач зареєстрована в будинковолодінні [ADDRESS]. До смерті [PERSON] вона постійно проживала з ним за вказаною адресою. Розмови щодо питання побудови вказаного будинковолодіння під час шлюбу з позивачем у [PERSON] за життя та відповідача не відбувалося. Під час шлюбу відповідача та [PERSON] з 1998 року до дня смерті останнього будинковолодіння [ADDRESS] видозмінено не було, лише виконувалися поточні ремонтні роботи по його утриманню, був збудований сарай та поставлено гараж, які відповідно до матеріалів цивільної справи являються самозабудовою. Відповідач приймала безпосередню участі у виконанні ремонтних робіт вказаного будинковолодіння. За 20 років позивач до вказаного будинку не з'являлася та ним не цікавилася. [PERSON] до відповідача та [PERSON] з приводу поділу вказаного будинковолодіння не зверталася. Однак, відповідач йому повідомила, що приблизно 10 років тому у позивача та [PERSON] відбулася розмова з приводу переоформлення права власності частини вищевказаного будинкволодіння, яка належить позивачу, на їх спільного сина [PERSON]. Проте [PERSON] такої згоди не надав. Поховання [PERSON] займалися його сини та відповідач, яка надала кошти у сумі 9000 гривень на поховання. Позивач до розірвання шлюбу з [PERSON] з власної ініціативи виїхала з будинковолодіння [ADDRESS] та переїхала жити до м. Одеса. Підтверджує, що назване коло спадкоємців після смерті [PERSON], яке оголошено представником позивача, є вичерпним та даного факту не оспорює. Сумнівів належності будинковлодіння [ADDRESS], [PERSON] не має, однак позивачем до позовної заяви додано договір, в якому прізвище власника зазначено як «[PERSON]». Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що він являється старшим сином позивача та [PERSON] Шлюб між його батьками розірвано у 1998 році. До 2000 року він був зареєстрований в будинку [ADDRESS] Черкаської області, однак після одруження його батька з відповідачем його виписали з будинку. Його батьки спільно побудували будинковолодіння [ADDRESS]. Між батьками була домовленість, що половина будинку, яка належить матері, повинна була дістатися молодшому брату [PERSON]. Після смерті батька [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на його користь, оскільки проживає в м. Одеса та не має часу займатися оформленням спадщини, в зв'язку з чим таким чином оформлення спадщини доручив йому. [PERSON] за життя заповіт не складався, про що йому стало відомо від нотаріуса. Спільних дітей у [PERSON] та [PERSON] не було. До смерті батька питань щодо поділу майна не виникало. Вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. Також, під час судового розгляду за участі сторін було досліджено інвентаризаційну справу №10352 на будинковолодіння [ADDRESS], яка надана представником Смілянського виробничого відділу КП ЧООБТІ, та з якої судом виготовлено копії документів, які мають значення для розгляду даної цивільної справи та приєднані до вказаної справи. Представник Смілянського виробничого відділу КП ЧООБТІ Чибіскова О.С. під час судового засідання зазначила, що інвентаризаційну справу №10352 на будинковолодіння [ADDRESS], була заведена 22 жовтня 1986 року. На той час загальна площа вказаного будинку становила 74,7 м.кв., а житлова - 45,9 м.кв. Здійснення прибудови «а1» до вказаного будинку та об'єднання літньої кухні відбулося на підставі рішення №266 від 12 липня 1988 року, в зв'язку з чим була збільшена житлова та загальна площа. Суд, заслухавши доводи позивача та його представників, представника відповідача та третьої особи, врахувавши відзив відповідача та надані пояснення представника Смілянського виробничого відділу КП ЧООБТІ, вивчивши матеріали цивільної справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку: Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00020160797, сформованого 17 травня 2018 року та виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] та [PERSON] 02 грудня 1967 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №451. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с.16). Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Смілянським ЗАГС Черкаської області 04 жовтня 1969 року, батьками [PERSON], [INFO], являються [PERSON] та [PERSON], актовий запис 567 від 04 жовтня 1969 року (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно Смілянським міським відділом ЗАГС Черкаської області, батьками [PERSON], [INFO], являються [PERSON] та [PERSON], актовий запис №795 від 25 листопада 1972 року народження (а.с.7). Відповідно до довідки №8/1, виданої виконавчим комітетом Смілянської міської ради 04 вересня 1970 року, [PERSON], на підставі рішення Смілянської міської ради №683 від 17 грудня 1969 року, виділена земельна ділянка площею 600 кв.м. в [ADDRESS], для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.24). Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 08 лютого 1971 року, міським об'єднанням житлово - комунального господарства виконкому Смілянської міської ради в особі заступника начальника Ярового Віктора Івановича, який діє на підставі довіреності, виданої виконкомом Смілянської міського ради від 29 січня 1971 року за №6 відповідно до рішення виконкому Смілянської міської ради №683 від 17 грудня 1970 року про відвід земельної ділянки, надає [PERSON] на праві безстрокового користування земельну ділянку по [ADDRESS], площею 600 (шістсот) кв.м. відповідно до плану земельної ділянки. Договір посвідчений нотаріусом Смілянської нотаріальної контори Коляда І.Є. 12 лютого 1971 року та внесений до реєстру за №670 (123-124). Як вбачається з вищевказаного договору, забудовник на наданій ділянці зобов'язується, зокрема: а) збудувати жилий будинок одноповерховий площею 32,0 кв.м. кількістю кімнат - 3, на відстані 4,0 метри від червоної лінії забудови; б) сарай розміром 4х5 м.; в) вбиральню та помийну яму з водонепроникаючим вигребом; г) огородити садибу зі сторони вулиці зеленим парканом. Зазначений договір зареєстрований в Смілянському міському відділі комунального господарства 12 лютого 1971 року за №37 (а.с.124). 14 січня 1987 року будинковолодіння [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності за громадянином [PERSON] на підставі договору забудови та записаний до реєстраційної книги за №49 стр.235. Реєстр №313 (а.с.124-зворот). Копія вищевказаного договору виготовлена судом з інвентаризаційної справи №10352 наданої представником Смілянського виробничого відділу КП ЧООБТІ під час судового розгляду даної цивільної справи. Разом з тим, позивачем до матеріалів цивільної справи додана копія договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 08 лютого 1971 року, відповідно до до якого, міським об'єднанням житлово - комунального господарства виконкому Смілянської міської ради в особі заступника начальника Ярового Віктора Івановича, який діє на підставі довіреності, виданої виконкомом Смілянської міського ради від 29 січня 1971 року за №6 відповідно до рішення виконкому Смілянської міської ради №683 від 17 грудня 1970 року про відвід земельної ділянки, надає [PERSON] на праві безстрокового користування земельну ділянку по [ADDRESS], площею 600 (шістсот) кв.м. відповідно до плану земельної ділянки. Договір посвідчений нотаріусом Смілянської нотаріальної контори Коляда І.Є. 12 лютого 1971 року та внесений до реєстру за №670 (а.с.12-13). Як вбачається з вказаного договору, він являється дублікатом договору надання в безстрокове користування земельної ділянки, який виданий [PERSON] у січні 1987 року державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Козюра Н.І. на заміну втраченого. Договір засвідчений державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 12 лютого 1971 року та зареєстрований в реєстрі за №670. Особу [PERSON] встановлена. Зареєстровано в реєстрі за №135 (а.с.13-зворот). Таким чином, у договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 08 лютого 1971 року, копію якого виготовлено судом з інвентаризаційної справи №10352 наданої представником Смілянського виробничого відділу КП ЧООБТІ під час судового розгляду, та у наданому позивачем дублікаті договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 08 лютого 1971 року, наявні розбіжності у прізвищі особи, якій виділено земельну ділянку, а саме: у першому випадку зазначено прізвище вказаної особи як «[PERSON]», у другому випадку «[PERSON]», при цьому у другому випадку нотаріусом зазначено прізвище особи, яку ним встановлено як «[PERSON]». Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] зазначив, що вищевказані розбіжності у прізвищі особи, якій вказаним договором виділено земельну ділянку, являються опискою, яку допустив нотаріус при видачі дублікату договору. Представник відповідача [PERSON] не заперечував доводів представника позивача та факту виділення вказаним договором земельної ділянки саме [PERSON]. Враховуючи позицію представника позивач та представника відповідача, та приймаючи до уваги, що відомості у договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 08 лютого 1971 року, копію якого виготовлено судом з інвентаризаційної справи №10352 наданої представником Смілянського виробничого відділу КП ЧООБТІ під час судового розгляду, аналогічні відомостям у наданому позивачем дублікаті договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 08 лютого 1971 року, суд приходить до висновку, що у дублікаті вищевказаного договору, при його виготовленні, нотаріусом допущено описку у написанні прізвища особи, якій виділено земельну ділянку, та вказаний дублікат засвідчує виділення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], саме [PERSON]. Згідно акту приймання індивідуального будинковолодіння по [ADDRESS], складеного міською приймальною комісією м. Сміла 18 грудня 1986 року за №688, комісією встановлено: будівництво розпочато у 1971 році, закінчено в 1985 році; вся жила будівля має один поверх та складається з однієї квартири в складі: жилої кімнати, спальні, передньої, кладової, ванни, вбиральні, будівельний об'єм 331 куб.м., загальна площа 74,7 м.кв., житлова 45,9 м.кв.; дворові будови складаються з сараю «Б», вбиральні з водонепроникаючим вигребом; благоустрій садиби складається з штахетного паркану. Комісія вирішила: пред'явлене до здачі будинковолодіння громадянина [PERSON], розташоване по [ADDRESS], рахувати прийнятим (а.с.126-127). Відповідно до плану садибної ділянки по [ADDRESS], на вказаній ділянці розміщені наступні будівлі: «А, а» - жилий будинок, «Б, б, б1» - М кухня - сарай, «В» - вбиральня, «Г» - душ, №1-3 - огорожа, №4 - ворота, «К» - колодязь, «п/д» - погріб. Рішенням виконкому №266 від 12 липня 1988 року надано дозвіл на будівництво прибудови «а1». Реєстрацію поточних змін проведено 12 червня 1990 року (а.с.14). Аналогічні відомості внесені до генерального плану садибної ділянки [ADDRESS] від 22 жовтня 1986 року, власником якої являється [PERSON] (а.с.120). Під час судового розгляду представник Смілянського виробничого відділу КП ЧООБТІ Чибіскова О.С. зазначила, що внаслідок здійснення прибудови «а1» до вказаного будинку та об'єднання літньої кухні була збільшена житлова та загальна площа будинку [ADDRESS]. Як вбачається з довідки - характеристики №449, виданої Черкаським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації управління житлово - комунального господарства Черкаської обласної державної реєстрації, виданої [PERSON] для відчуження, будинковолодіння в [ADDRESS] зареєстроване Смілянським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №49, сторінка 235, під реєстровим №313 за [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку, посвідченого Смілянською нотаріальною конторою від 12 лютого 1971 року за реєстровим №670, розташоване на земельній ділянці площею 575 кв.м. та складається з: «А, а, а1» - жилий будинок, «Б, б» - літня кухня, «п/д» - погріб, «В» - вбиральня, «Г» - душ, №1-4 - огорожа, «К» - колодязь, «Д» - вигрібна яма (а.с.22). Під час судового розгляду встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS], або його частина, власником [PERSON] не відчужувалися. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний житловий будинок [ADDRESS], виготовленого Комунальним підприємством «Черкаське об'єднане бюро технічної інвентаризації» 02 липня 2018 року, інвентаризаційна справа №10352, вказане будинковолодіння розташоване на земельній ділянці площею 579 м.кв. та складається з житлового будинку під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», сараю під літ. «З» та гаражу під літ. «Ж» (а.с.9-11). Згідно довідки №699-0, виданої Комунальним підприємством «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» Смілянський відділок 18 липня 2018 року, станом на січень 2013 року житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано у Черкаському обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації за [PERSON] (рос. мова), на підставі документу, що підтверджує право власності: договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідчений нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори від 12 лютого 1971 року за реєстровим №670. Коротка технічна характеристика домоволодіння за даними технічної інвентаризації станом на 02 липня 2018 року: літ. «А-1, а, а1, а2» - житловий будинок з прибудовами, літ. «З, б1» - сарай, літ. «Г» - літній душ, літ. «Ж» - вбиральня, літ. «В» - вбиральня, літ. «п/д» - погріб, літ. «К» - колодязь, №1, 2, 3, 4 - огорожа, літ. «Д» - яма зливна. Примітка: самочинно збудовано гараж літ. «Ж», сарай літ. «З» (а.с.129-130). Як зазначив представник відповідача, гараж та сарай на території будинковолодіння [ADDRESS], були збудовані після 1998 року. Вищевказані обставини представником позивача не заперечуються. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області 19 травня 1998 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 19 травня 1998 року зроблений запис за №231. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с.40). Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00020160797, сформованого 17 травня 2018 року та виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 02 грудня 1967 року, актовий запис №451, розірвано на підставі рішення суду про розірвання шлюбу міста Сміла Черкаської області, Україна, від 04 травня 1998 року (а.с.16 - зворот). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON], за час перебування у зареєстрованому шлюбі з 02 грудня 1967 року по 19 травня 1998 року з [PERSON], набув у власність будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д». Відсутність судового рішення про визнання спірного будинковолодіння особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно останньому. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, судам роз'яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, яка була чинною на час набуття [PERSON] права власності на житловий будинок та земельну ділянку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи зазначені норми, суд приходить до висновку, що будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Згідно ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована у випадку оспорення одним із подружжя поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено під час судового розгляду [PERSON] та [PERSON] майно, яке являється їхньою спільною сумісною власністю, як під час перебування у зареєстрованому шлюбі, так і після його розірвання, не розділено та частки у вищевказаному будинковолодінні кожному з них в натурі не виділені. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що [PERSON] рівність часток у спільному сумісному майні з [PERSON] не оспорюється, суд приходить до висновку, що їх частки земельної ділянка площею 579 м.кв. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS], та будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», є рівними, тобто по 1/2. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого Бибчинецькою сільською радою Хмільницького району Вінницької області 13 вересня 1998 року, [PERSON], [INFO], зареєстрував 13 вересня 1998 року шлюб з [PERSON], [INFO], про що в цей же день у книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №4. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с.116). Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 23 грудня 2009 року начальником управління Держкомзему у м. Сміла Черкаської області та головою Смілянської міської ради, [PERSON], який проживає: [ADDRESS], на підставі рішення Смілянської міської ради від 15 грудня 2009 року №43-11/V є власником земельної ділянки площею 0.0579 га у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] (а.с.46). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7107231582018, виданої 19 червня 2018 року міськрайонним управлінням у Смілянському районі та м. Смілі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, [PERSON] являється власником земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд площею 0.0579 га, на підставі державного акту від 23 грудня 2009 року серії [NUMBER] (а.с.48-50). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області [INFO], [PERSON], [INFO], помер [INFO] у віці 76 років у м. Сміла Черкаської області, про що в цей же день складено відповідний актовий запис №154 (а.с.39). Як вбачається з довідки №2133 про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом державної реєстрації виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області 10 квітня 2018 року, місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстровано за адресою: [ADDRESS], з 16 лютого 1972 року. Помер [INFO] в зв'язку з чим знятий з реєстрації 03 квітня 2018 року. На момент смерті [INFO] разом з [PERSON] була зареєстрована [PERSON] (а.с.54). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з: будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці площею 579 м.кв. та складається з житлового будинку під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», сараю під літ. «З» та гаражу під літ. «Ж», а також яке належало йому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності посвідченого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 12 лютого 1971 року; земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0579 га, розташованої по [ADDRESS], яка належна померлому [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23 грудня 2009 року, кадастровий номер [NUMBER]. При цьому, як встановлено судом, будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Як зазначила позивач [PERSON] під час судового розгляду, після розірвання шлюбу вона з [PERSON] усно домовилися, що останній передасть право власності на будинковолодіння [ADDRESS], який перебував у його власності, однак був побудований під час їхнього шлюбу, їхнім дітям шляхом складання відповідного заповіту. В зв'язку з вказаною домовленістю, вона та [PERSON] поділ спільного майна подружжя не здійснювали. Вважає, що не складення її колишнім чоловіком [PERSON] заповіту, є порушенням її прав. При цьому, представник позивача - адвокат Терещенко С.І. вважає, що початком відліку строку позовної давності у даному спорі являється день смерті колишнього чоловіка позивача - [PERSON], тобто [INFO]. На противагу вищевказаним доводам сторони позивача, представником відповідача під час судового розгляду висловлено твердження, що строк позовної давності у даному спорі слід відраховувати з дня вступу рішення суду про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON], тобто з 19 травня 1998 року. Разом з тим, з жодним з тверджень як сторони позивача, так і сторони відповідача, суд не може погодитися. Так, згідно статтею 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно статті 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. В той же час, абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 травня 2018 року по справі №441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що твердження представника відповідача щодо початку перебігу строку позовної давності у даному спорі слід відраховувати з дня вступу рішення суду про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON], тобто з 19 травня 1998 року, не ґрунтується на вимогах закону, в зв'язку з чим не приймається до уваги. Як зазначається у постанові Верховний Суд України від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідно до ст.534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ч.1 та ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Враховуючи вищевказані норми, суд приходить до висновку, що в разі домовленості між [PERSON] та [PERSON], після розірвання їх шлюбу у 1998 році, про складання останнім заповіту на користь їх спільного сина, таким заповітом охоплювалася виключно частка [PERSON] в будинковолодінні [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», яке хоча і було зареєстровано за ним на праві особистої власності, однак являється спільною сумісною власністю його та [PERSON], в зв'язку з чим він жодним чином не міг охопити складанням заповіту частку у вказаному будинковолодінні [PERSON] При цьому, як вбачається з пояснень позивача [PERSON] наданих під час судового розгляду, на час вищевказаної домовленості з [PERSON], достовірно було відомо, що будиковолодіння [ADDRESS], набуте під час їхнього зареєстрованого шлюбу та воно являється їх спільною сумісною власністю. Враховуючи, що в разі складання [PERSON] за життя заповіту, таким могла бути охоплена виключно його частка майна, яке перебувало у спільній сумісній власності з [PERSON], суд вважає, що встановлення відсутності такого на час смерті [PERSON] - [INFO], жодним чином не могло порушити права [PERSON] щодо її спільної сумісної власності з [PERSON] Крім того, суд повинен зазначити, що сама по собі смерть [PERSON] будь-яким чином не може порушити права спільної сумісної власності [PERSON] На підставі вищевикладеного, суд не приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що початком відліку строку позовної давності у даному спорі являється день смерті колишнього чоловіка позивача - [PERSON], тобто [INFO]. Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрована у вказаному будинку з 18 грудня 1998 року (а.с.21). Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК УРСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Враховуючи, що будинковолодіння [ADDRESS], хоча і на праві особистої власності належало [PERSON], на час вселення [PERSON] до вказаного будинковолодіння, однак фактично являлося спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку, що для вселення [PERSON] у вказане будинковолодіння [PERSON] необхідно було отримати відповідний дозвіл у [PERSON] Разом з тим, доказів отримання вищевказаного дозволу матеріали справи не містять, що є порушенням прав [PERSON] Як зазначила позивач [PERSON] під час судового розгляду, в 2000 році її було знято з реєстрації у будинку [ADDRESS], за ініціативи колишнього чоловіка. Вищевказані обставини під час судового розгляду підтвердив [PERSON], який є третьою особою у даній цивільній справі, та сином позивача. Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS], [PERSON], [INFO], була зареєстрована у вказаному будинку з 16 лютого 1972 року по 08 жовтня 2000 року (а.с.52). Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи, що [PERSON] було достовірно відомо, що будинковолодіння [ADDRESS], є її спільною сумісною власністю з [PERSON], суд вважає, що зняття з реєстрації у вказаному будинку фактично позбавляє її права користування ним, що є порушенням її права власності, гарантованим Конституцією України. Суд має зазначити, що вказані порушення прав позивача були допущені її колишнім чоловіком [PERSON] При цьому, як вбачається з пояснень позивача [PERSON] вищевказані порушення її прав були їй достовірні відомі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що саме з часу виникнення вищевказаних порушень прав [PERSON] слід рахувати строк позовної давності у даній цивільній справі, тобто з 18 грудня 1998 року. Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Аналогічні положення містяться й у частині четвертій статті 319 ЦК України. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки. Аналізуючи положення частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України («власність зобов'язує») необхідно зазначити, що власник зобов'язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. За змістом зазначених вище норм для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов'язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93). Таким чином, враховуючи, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за колишнім чоловіком позивача ще у 1987 році під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, про що позивачеві було відомо, однак, та після розірвання шлюбу у 1998 році до часу смерті колишнього чоловіка у 2018 році, вона не порушувала питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного будинку, при цьому за життя її колишнім чоловіком зареєстровано шлюб з іншою жінкою, яку вселив до спірного будинку та за власної ініціативи виписав з нього позивача, що останній було достовірно відомо, а також відсутності доказів поважності причин пропущення майже на 19 років строку позовної давності, суд приходить до висновку, що на час звернення позивача [PERSON] з даним позовом сплив строк позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Однак, з урахуванням усталеної судової практики застосування строку позовної давності моживе виключно у випадку наявності підстав для задоволення позову виходячи із заявлених вимог. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у ст.15 та ст.16 ЦК України, відповідно до яких, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №52575657, виданого приватним нотаріусом Терещенко М.Є. 13 квітня 2018 року, останньою після смерті [PERSON], [INFO], який помер [INFO] заведено 13 квітня 2018 року спадкову справу №62280901 - у Спадковому реєстрі, №38/2018 - у нотаріуса (а.с.47). Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено під час судового розгляду цивільної справи, за життя [PERSON] заповіт не склав. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи вищевикладене, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] являються його діти [PERSON], [PERSON] та його дружина [PERSON]. Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з позовної заяви, спадщину після смерті [INFO] [PERSON], шляхом подачі заяви до приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу Терещенко М.Є. прийняв [PERSON], який доводиться позивачу і [PERSON] рідним сином. Інший син - [PERSON], шляхом подачі заяви відповідного змісту від прийняття спадщини відмовився на користь [PERSON] Крім цього, заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого - [PERSON] Вищевказані обставини під час судового розгляду підтвердили як сторона позивача, так і сторона відповідача та третя особа, при цьому зазначили, що інші особи з заявами про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття до нотаріальної контори не зверталися. Згідно п.1.1 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок), при зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до 4.8 глави 10 Порядку, частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них. Згідно п.4.9 глави 10 Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Відповідно до п.4.11 глави 10 Порядку, для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. Крім того, як встановлено під час судового розгляду, відповідач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в зв'язку з чим, враховуючи вищевказані норми чинного законодавства України та обставини, суд приходить до висновку, що права та обов'язки або їх частина, що належали спадкодавцеві [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, можуть перейти до неї виключно після виконання нотаріусом всі дії, які передбачені Порядком, та видачі її свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Разом з тим, доказів отримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], в тому числі і на частку позивача [PERSON] у спільній сумісній власності з спадкодавцем, матеріали справи не містять, в зв'язку з чим суд вважає, що на час розгляду справи до [PERSON] права та обов'язки або їх частина, що належали спадкодавцеві [PERSON], на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі на майно, яке перебувало у спільній сумісній власності останнього з позивачем [PERSON], не перейшли. Згідно п.4.13 глави 10 Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі, зокрема, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Так, під час судового розгляду представник позивача - адвокат Терещенко С.І. зазначив, що оскільки [PERSON] подано даний позов, по спадковій справі, яка заведена після смерті [PERSON], жодних дій не вчиняється до вирішення позову. Вищевказані доводи представника позивача учасниками справи не заперечуються, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що вони відповідають дійсності. Відповідно до п.4.21 глави 10 Порядку, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Згідно ст.71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Крім того, відповідно до п.1.1 глави 11 «Видача свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя» Порядку, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Згідно п.1.4 та п.1.5 глави 11 Порядку, на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Вищевказані норми чинного законодавства України не позбавляють позивача [PERSON], яка являється колишньою дружиною спадкодавця [PERSON], звернутись до нотаріуса з відповідним повідомленням про врахування належності частини спадкового майна до спільної сумісної власності подружжя, зокрема житлового будинку [ADDRESS], оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (п.4.3 глави 1 Розділу 2 Порядку). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що чинним законодавством чітко визначено порядок дій позивача [PERSON] у позасудовому порядку, яка має намір визнати за собою право власності на частку в спільно набутому за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] майні, після смерті останнього. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторони позивача, [PERSON] жодних вищевказаних дій не вчиняла. При цьому, доказів невизнання відповідачем [PERSON], що будинковолодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами та ганками під літ. «А-1, а, а1, а2» загальною площею 110,9 м.кв., житловою площею 56,2 м.кв., і господарських споруд та будівель: сараю під літ. «б1», вбиральні під літ. «В», літнього душа від літ. «Г», погребу під літ. «п/д», огорожі №№1, 2, 3, воріт з хвірткою №4, колодязя під літ. «К», ями зливної під літ. «Д», яке хоча і належало йому на праві особистої власності [PERSON], являється його спільно набутим за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] майном, нерівності їх часток у вказаному майні чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні, матеріали справи не містять. Сам по собі факт звернення відповідача [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], до якої, зокрема, відноситься його спільно набуте за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] майно, не являється порушенням прав позивача. Будь-яких інших доказів порушення, невизнання або оспорювання [PERSON] прав [PERSON], які надають останній право на звернення до суду з даним позовом до [PERSON], матеріали цивільної справи не містять та стороною позивача не надано. При цьому, як вбачається з тексту позовної заяви та пояснень сторони позивача, ні позивач, ні його представниками не визначено, які саме права [PERSON] порушила [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено порушення, невизнання чи оспорювання її прав щодо частки у спільно набутому за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] майні, відповідачем [PERSON] Також сторонами не враховано, що припинення спільної сумісної власності чи спільного майна подружжя відбувається шляхом поділу чи у разі смерті дружини або чоловіка. Крім того, згідно п.5 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Відповідно до положень ч.1 ст.81, ч.3 ст.116 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч.4 ст.120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року №6-814цс15 та постанові Верховного суду від 25 лютого 2019 року № 61-35533св18. З урахуванням викладених підстав, враховуючи відсутність доведеності належними і допустимими доказами порушеного права чи невизнання презумпції спільності майна відповідачем, при цьому чинним законодавством не передбачено захист прав позивача на майбутнє, а тому суд дійшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідачем розрахунку судових витрат суду надано не було, а тому відсутні підстави для їх розподілу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed