Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач 5.01.2016 року звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив стягнути з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» суму компенсації за затримку розрахунку, згідно зі ст. 117 КЗпП України, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, в розмірі 230 072, 31 (двісті тридцять тисяч сімдесят дві гривні 31 копійка) гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на наступне. [PERSON], працював у Державній судноплавній компанії «Чорноморське морське пароплавство» з серпня 1970 року, обіймаючи різні посади, зокрема з 03 березня 2011 року працював на посаді виконавчого директора Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство». 15 травня 2013 року його було звільнено з посади виконавчого директора Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» підставі наказу №110-л від 15.05.2013 року у зв'язку з скороченням штату працівників. 29 травня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси було постановлено рішення про стягнення з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на користь [PERSON] додаткової вихідної допомоги за колективним договором у розмірі 83\~970,84 гривень та визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 15.05.2013 року до 29.05.2014 року в розмірі 87\~636, 86 гривень, яка також підлягає стягненню з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», а разом 171\~607,70 (сто сімдесят одна тисяча шістсот сім гривень 70 копійок) гривень. Вказана сума коштів отримана позивачем 15 червня 2015 року на підставі постанови державного виконавця серії ВП № 46697068 від 09 лютого 2015 року. Ухвалою суду від 16 травня 2016 року прийнято відмову [PERSON] від частини позовних вимог та закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 3\~362,11 гривень, втрат від інфляції, трьох відсотків річних у звязку з порушення строків виплати заробітної плати. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, окрім тих із них, щодо яких він відмовився від частини заявлених позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку в межах належної до виплати суми в розмірі 81\~373,71 гривень визнала. При цьому, вказала, що підприємством відповідача грошові кошти були списані та перераховані на депозитний рахунок Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції 03 червня 2015 року, у звязку з чим ця дата є моментом виконання грошового зобовязання перед позивачем. Суд вислухав пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, за наслідками чого вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Щодо фактичних обставин справи. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], працював у Державній судноплавній компанії «Чорноморське морське пароплавство» з серпня 1970 року, обіймаючи різні посади, зокрема з 03 березня 2011 року працював на посаді виконавчого директора Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство». 15 травня 2013 року його було звільнено з посади виконавчого директора Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» підставі наказу від 15.05.2013 р. №110-л у зв'язку з скороченням штату працівників. Приморським районним судом м. Одеси 29 травня 2014 року постановлено рішення про стягнення з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на користь [PERSON] додаткової вихідної допомоги за колективним договором у розмірі 83\~970,84 гривень та визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 15.05.2013 року до 29.05.2014 року у розмірі 87\~636, 86 гривень, яка також підлягає стягненню з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», а разом 171\~607,70 (сто сімдесят одна тисяча шістсот сім гривень 70 копійок) гривень. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказане рішення суду було звернуто до його примусового виконання й зазначену суму коштів позивачем отримано 15 червня 2015 року на підставі постанови державного виконавця серії ВП №46697068 від 09 лютого 2015 року. Щодо вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.05.2014 року до 15.06.2015 року в сумі 83\~608,31 (вісімдесят три тисячі шістсот вісім) гривень з урахуванням утримуваних податків. Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, шо виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними для вирішення справи є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум під час звільнення та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, вказані спеціальні норми права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, вказують на безпідставність заперечень сторони відповідача в частині посилань, що розрахунок заборгованості має бути обрахований до 3 червня 2015 року дня перерахування коштів на депозитних рахунок відповідного органу Державної виконавчої служби, а не до дня фактичного отримання позивачем перерахованої суми коштів по 15 червня 2015 року. Отже, нездійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для притягнення до відповідальності, передбаченої статтею 117 вказаного Кодексу, шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема, й виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, днем остаточного погашення заборгованості відповідачем перед позивачем з затримки розрахунку при звільненні [PERSON] є день фактичного розрахунку й перерахування коштів на особистий рахунок [PERSON], тобто 15.06.2015 року. Додатково судом має бути враховано, що рішення суду є обовязковим до виконання для відповідної особи починаючи з дня набрання ним законної сили, отже відповідач мав правові підстави виконати вказане судове рішення на будь-якій стадії починаючи з дня набрання ним законної сили, тобто без звернення його до примусового виконання. З огляду на встановлені обставини, судом констатується наявність зобовязання відповідача перед позивачем з виплати останньому суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2014 року до 22.06.2015 року. Аналогічного за змістом та по суті висновку дійшов й суд касаційної інстанції в ухвалах від 16 травня 2012 року (№ 6-47110св11), від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12), а також Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13. Рішенням Конституційного Суду України №-8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіціального тлумачення положень частини другої ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 р. №108/95-ВР зі змінами, Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення роботодавцем КЗпП України, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про порядок застосування судами законодавства про оплату праці №-13 від 24.12.1999 року, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Як вбачається зі змісту довідки № ГБ-428 від 16.04.2014 року про розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати [PERSON], його середньоденна заробітна плата складала 406,66 гривень. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за період з 29.05.2014 року до 15.06.2015 складає: 406,66 гривень х 260 робочих днів під час прострочення розрахунку = 105\~731,60 гривень. Проте, відповідно до листів Державної фіскальної служби № 665/4/99-99-17-03-03-13 від 09 березня 2016 року та № 12224/99-99-17-03-03-15 від 22 січня 2016 року середній заробіток за час затримки розрахунку має бути оподаткований. Таким чином, сума оподаткування податком з доходів фізичних осіб становить: (105\~731,60 12\~180,0) х 20 %+(12\~180,0 х 15%) = 20\~537,32 гривень. Додатково судом враховано, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» № 1621 підрозділ 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями доповнено пунктом 16-1, яким тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлено військовий збір. Водночас, Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015 року, оподаткування військовим збором подовжено до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України. Обєктом оподаткування військовим збором є доходи, перелік яких визначений пунктом 164.2 статті 164 ПК України, у тому числі доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) а також іноземні доходи. Крім того, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід або сукупний чистий дохід, який отримує відповідно фізична особа підприємець або фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність. При цьому для визначення обєкта оподаткування до вказаних доходів мають бути застосовані норми окремих статей розділу IV ПК України. Таким чином, податковий агент зобов'язаний при нарахуванні доходів, визначених у п.п. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, утримати військовий збір. З огляду на вказане, сума військового збору, що має бути обрахована від загальної суми заборгованості відповідача перед позивачем складає: 105\~731,60/ 100* 1,5% = 1\~585,97 гривень. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем у вказаних правовідносинах між цими сторонами складає 105 731,60- 1 585,97- 20\~537,32= 83608,31 гривень. Враховуючи наведені обставини, беручи до уваги часткове визнання позову стороною відповідача, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача й доведеність протиправних дій відповідача з затримки належних виплат позивачу після його звільнення та, як наслідок, необхідності задоволення позовних вимог позивача, з урахуванням відмови від позивача від частини заявлених позовних вимог, у повному обсязі. У звязку з висновком про задоволення позову, а також звільненням позивача від сплати судового збору під час звернення до суду, постановляючи рішення, суд має стягнути суму судового збору у розмірі 836,08 гривень з відповідача на користь держави за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved