Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернулась 28.12.2015 року в суд з цим позовом та просила постановити рішення суду, яким стягувати з відповідача [PERSON], [INFO], уродженця м. Котовська Одеської області, який мешкає у с. Розалівка Котовського району Одеської області, на її, позивача, користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн. щомісяця на період навчання, але не менше 30% прожиткового мінімуму на особу відповідного віку, до досягнення 23 річного віку. Підставою цьому зазначала те, що є студентом 3-го курсу Одеського національного університету ім. І.І.Мечникова за контрактною формою навчання і потребує матеріальної підтримки з боку батька, який у добровільному порядку цієї допомоги не надає. В ході судового розгляду справи на позові наполягала у повному обсязі. Додатково пояснювала, що на цей час вона працює медсестрою в Одеській обласній психіатричній лікарні в с. Олександрівка та отримує зарплату близько 1200-1300 на місяць. Чоловік на цей час не працює. Житла їх молода сім'я не має, а тому винаймають квартиру в м.Одеса. Допомоги її матері на життя не вистачає. Але більше всього її непокоїть не так фінансова сторона цього позову, як відсутність будь-якої уваги з боку батька до її життя. Тому вона змушена звернутись в суд з цим позовом. Представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнавав у повному обсязі. Свою позицію аргументував тим, що відповідач є інвалідом 2 групи з психічного захворювання, тривалий час лікувався. Аліменти на утримання позивача він сплачував з пенсії до 20 років, на період навчання у Котовському медучилищі. На цей час позивач є заміжня та має чоловіка, який повинен допомагати їй. А відповідач отримує пенсію 1174 грн. на місяць, що менше прожиткового мінімуму, частину яких витрачає на ліки, і не може сплачувати аліменти на повнолітню дочку. Тому просив у позові відмовити повністю. Вислухавши сторони, покази свідка та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з такого. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи відповідач у справі батьком повнолітньої [PERSON], [INFO], яка з 10.11.2015 року перебуває у шлюбі і навчається заочно в Одеському національному університеті ім. І.І.Мечникова за контрактною формою навчання. Термін навчання з 01.09.2015 року до 31.08.2018 року. Допитана судом свідок з боку позивача [PERSON], яка є матір'ю позивача, підтвердила викладені позивачем обставини справи. Згідно ст.199 СК України батьки зобов'язані утримувати повнолітню дитину, якщо вона продовжує навчання, але не більше ніж досягнення нею 23-х річного віку, за умови, що вони здатні надавати таку допомогу. Відповідно до наданих доказів відповідач є інвалідом 2 гр. довічно і отримує пенсію у розмірі 1174 грн. на місяць. Має діагноз «Шизофренія. Параноїдна форма. Загострення». Згідно закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» прожитковий мінімум на одну особу з 01.01.2016 року складає - 1330 грн. Отже відповідач на цей час має дохід нижче прожиткового мінімуму визначеному державою на одну особу, а тому не в змозі надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці на період її навчання. З урахуванням цих обставин справи та беручи до уваги обов'язок подружжя підтримувати один одного згідно вимог ст.75 СК України, підстав для задоволення цього позову суд не вбачає. Тому у позові слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed