Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.11.2019 року звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою [ADDRESS] та зобов`язати його знятися з реєстрації в даній квартирі, у зв`язку із втратою права користування нею. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач є власником квартири за адресою [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 2-І-2759, реєстраційне посвідчення № 003488 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 06.09.2005 року. Відповідач є громадянином Російської Федерації та колишнім чоловіком матері позивача - [PERSON] , і на прохання останньої у 2013 році був зареєстрований у квартирі, оскільки наявність реєстрації на території України суттєво полегшила б і пришвидшила оформлення відповідачем, як громадянином іноземної держави, документів для постійного перебування на території України. Відповідач ніколи не проживав та не проживає у квартирі на час звернення до суду. 22.08.2014 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва шлюб між відповідачем та матір`ю позивача розірвано. [INFO] померла мати позивача. Жодними родинними стосунками позивач і відповідач не пов`язані. Позивач не спілкувалась із відповідачем від моменту розлучення відповідача з її матір`ю, під час хвороби матері та на похорон відповідач не з`являвся, на контакт із позивачем не виходив, а тому позбавлена можливості попросити його знятись з реєстрації в належній їй квартирі добровільно. Факт реєстрації відповідача у квартирі, власником якої є позивач порушує права останньої, а саме можливість вільно володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою на власний розсуд, у зв`язку із чим позивач і звернулась за захистом своїх прав до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.11.2019 р., зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої представник просить справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити та визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечували позивач та представник позивача в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 2-І-2759, реєстраційне посвідчення № 003488 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 06.09.2005 року. 11 квітня 2014 року позивач змінила прізвище та ім`я з [PERSON] на [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 06.08.2013 року. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22.08.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.10.2009 розірвано. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.10.2017 серія [NUMBER] . Позивач просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач ніколи в даній квартирі не проживав і не проживає, квартирою ніколи не цікавився, своїх намірів про користування квартирою ніколи не висловлював. Наявність реєстрації в квартирі відповідача, який в ній не проживає, перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Відповідний правовий висновок викладено у постанові викладено в постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 337/611/19. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживав та не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності, що підтверджується актом ЖЕД - 903 від 02 березня 2021 року. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Тому на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає можливим задовольнити позовну вимогу та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Що стосується вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача знятися з реєстрації у квартирі за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не вимагається. А тому, рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття її з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial