Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 листопада 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 липня 2014 року уклав з відповідачем шлюб, від якого мають малолітню дочку [PERSON], народження 07 серпня 2014 року. Спільне життя з відповідачем не склалося у звязку з постійними сварками та непорозуміннями, що призвело до припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін з 29 серпня 2014 року. Позивач уважає збереження шлюбу неможливим та просить його розірвати. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, указані в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений у встановлений законом спосіб. Суд уважає, що особисті пояснення відповідача в судовому засіданні необовязкові, справа може бути розглянута за його відсутності на підставі наявних в ній доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 25 липня 2014 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 162 (а.с. 7). Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], народження 07 серпня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 4). Спільне життя позивача з відповідачем не склалося, 29 серпня 2014 року відповідач залишив сім'ю, у нього склалась нова фактична сім'я. Позивач уважає збереження сімї з відповідачем неможливим, просить не надавати строк на примирення, так як уважає примирення неможливим. Згідно зі ст. 56 Сімейного кодексу (далі СК) кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя та їх малолітньої дитині, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Приписами ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), установлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач квитанцією № 0.0.456640352.1 від 04.11.2015 сплатив судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп (а.с. 1), який суд уважає необхідним стягнути на користь позивача з відповідача.

Outcome: approved