Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач 28.02.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд стягнути з нього на користь позивача 3% річних та суму втрат від інфляції на загальну суму 26586,10 грн. та судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що 27.06.2008 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалене рішення по цивільній справі за позовом [PERSON]. [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яким позов було частково задоволено, стягнуто з відповідачів на користь позивачів у солідарному порядку матеріальну шкоду у сумі 14959 грн. та судові витрати у сумі 149,59 грн. [PERSON] рішення суду не виконує, тож несплата суми борги є простроченням виконання зобовязання, а до простроченого зобовязання застосовується наслідки ст. 625 ЦК України, згідно яких з відповідача підлягає стягненню інфляційні витрати та 3% річних. Ухвалою суду від 15.03.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 19.04.2018 року. У підготовче засідання призначене на 19.04.2018 року сторони не зявилися, тож розгляд справи було відкладено на 22.05.2018 року. У підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] вважав за неможливе розглядати справи без участі відповідача, розгляд справи було відкладено на 06.07.2018 року. У підготовчому засіданні, що відбулося 06.07.2018 року протокольною ухвалою залучено до участі у справі третіх осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Також суд ухвалив закрити підготовче провадження, справу призначити до розгляду по суті на 02.10.2018 року. Розгляд справи у судовому засіданні було відкладено на 06.12.2018 року, з метою належного повідомлення третіх осіб про судове засідання. До суду 25.10.2018 року надійшов відзив на позовну заяву та заява про поновлення пропущеного строку для подання відзиву. У відзиві поданому адвокатом [PERSON] [PERSON] вказано, що позивач не подавав виконавчий документ до виконання, до суду з заявою про поновлення строку для предявлення виконавчого листа до виконання не звертався. Строк позовної давності сплив 07 липня 2014 року, адже рішення суду набрало законної сили 07 липня 2008 року. У судовому засіданні 06.12.2018 року протокольною ухвалою поновлено строк для подання відзиву. Суд ухвалив закінчити зясування обставин справи та перевірку їх доказами та з метою підготовки сторін до судових дебатів оголошено перерву до 14.01.2019 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що рішення суду до сих пір не виконано. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на сплив позовної давності. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-2697/08 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яким стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у солідарному порядку на користь [PERSON], [PERSON] Євгеноивча матеріальну шкоду у сумі 14959 гривень та судові витрати у сумі 149,59 гривень. Шкода, що стягнута з відповідачів на користь позивачів була спричинена залиттям квартири позивачів. Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання на підставі рішення суду. Тому, у разі відсутності інших підстав для припинення зобов'язань, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась [PERSON] Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Зобов'язання відповідача виконати рішення суду, якими стягнуто з нього на користь позивача грошові кошти, є грошовим зобов'язанням, а тому вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат є законними та обґрунтованими. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 542 ЦК України, що передбачає: у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред'явити боржникові вимогу у повному обсязі, позивач має право самостійно вимогами від одного з боржників повного виконання зобовязання. Проте, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності, та за цим доводом суд відзначає наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені) згідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Інфляційні втрати та 3 % річних не є штрафними санкціями, а є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсацією за неправомірне користування утримуваними грошовими коштами. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, враховуючи строки позовної давності встановлені у три роки, проте розрахунок надає з 24.02.2015 року по 24.02.2018 року, в той час як позов подано до суду 28.02.2018 року. Тобто, за період з 24.02.2015 року по 28.02.2015 року слід застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних за цей період. Таким чином, перераховуючи розмір інфляційних витрат позивача, з врахуванням застосованого строку позовної давності, становить 25\~168,23 грн. (з 28.02.2015 року по 31.12.2015 року отримується 309 днів; з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року 4772,58 грн.; 01.01.2017 року по 24.02.2018 року (згідно вимог позивача) 10550,13 грн.). Розмір 3% річних в свою чергу, замість заявлених 1354.14 грн., з врахуванням строку позовної давності становить 1350,44 грн. Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, проте слід застосувати строки позовної давності за період з 24.02.2015 року по 28.02.2015 року, враховуючи, що позов було подано до суду саме 28.02.2018 року, тож позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача підлягають інфляційні витрати та розмір 3% річних за період з 28.02.2015 року по 24.02.2018 року (в межах позовних вимог). Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial