Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивач 15.12.2014 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Медпласт» про визнання незаконним наказ про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, посилаючись на те, 18.11.2014 року був виданий наказ № 15 про звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст 40 КЗпПУ за систематичне невиконання обов`язків. Вважає вищевказаний наказ незаконним, а тому просить суд: скасувати наказ №15 від 18.11.2014 року, яким [PERSON] було звільнено з посади механіка виробництва ТОВ «Медпласт» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України (систематичне невиконання обов'язків), поновити [PERSON] на посаді механіка виробництва ТОВ «Медпласт», стягнути з відповідача на користь [PERSON] недоплачену заробітну плату у сумі 1948,7 грн., стягнути з відповідача на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 грн., стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у сумі 600 грн.,допустити негайне виконання рішення суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та всі надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом від 10.06.2013 року № 33 позивач прийнятий на роботу в в ТОВ «Медпласт» на посаду механіка виробництва (а.с.7). В період роботи у відповідача позивач неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності. Так наказом № 4 від 21 лютого 2014 року у зв'язку з виробничою необхідністю організовано робочий день у суботу 22.02.2014р. на [PERSON] було покладено відповідальність для організації ремонтної бригади для усунення недоліків в обладнанні (а.с.82). Як вбачається із зазначеного наказу позивач при ознайомленні від підпису відмовився. Наказом від 24.02.2014 року № 4а до позивача застосовано дисциплінарне стягненняза зрив робочого процесу який спричинив до затримки відвантаження продукції у встановлені договором терміни, в виді суворої догани у зв'язку з тим, що він 22 лютого 2014 не організував бригаду по ремонту в результаті чого цех зборки виявився без роботи.(а.с.32) Наказом від 02.07.2014 року № 10 до позивача застосовано дисциплінарне стягнення в виді догани у зв'язку із відмовою [PERSON] відремонтувати зварювальну машину.(а.с.30) Наказом від 17.11.2014 року №14 до позивача знову застосовано дисциплінарне стягненняв виді суворої догани у зв'язку із тим, що він залишив своє робоче місце не дивлячись на те що напівавтомат для лиття фільтру знаходився в неробочому стані і працівники цеху, які отримують відрядну зарплату змушені були зупинитися.(а.с.29) Зазначені дисциплінарні стягнення застосовано відповідачем на підставі доповідних майстера цеха, а також складених актів, які містяться в матеріалах справи. Окрім того, з висновку від 03.12.2014 року МВ Білгород-Дністровського ГУМВС України вбачається, що 18.11.2014 року у Білгород-Дністровський МВ ГУМВС в Одеській області надійшло телефонне повідомлення від [PERSON] про те, що [PERSON] вчинив сварку на робочому місці та висловлюється нецензурною лайкою. В ході проведення перевірки у відношенні [PERSON] був складений адміністративний протокол за ст.173 КУпАП (а.с.52). Позивач в судовому засіданні пояснив, що про вищевказані накази йому ні чого не було відомо, однак факт не виходу на роботу у вихідний день 22.02.2014р. визнав, при цьому зазначив що його вини у невиконанні покладеного на нього обов'язку відсутня і про це достовірно було відомо керівництву, оскільки з наказом - який не відповідав встановленого законом формі та змісту, його ознайомили у кінці робочого дня, до того ж підприємство його не забезпечило необхідними інструментами та деталями для усунення недоліків в обладнанні, а тому він не бачив сенсу для виходу на роботу 22.02.2014р. 02.07.2014р. позивач пояснив, що він відмовився ремонтувати машину на прохання сварщиці, оскільки підприємством систематично затримувалася заробітна плата, а також його не забезпечено підприємствомнеобхідними інструментами та деталями для усунення недоліків в обладнаннях. Також [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно 17.11.2014 року він був вимушений покинути робоче місце у зв'язку виробничою необхідністю для налаштування обладнань. Аналіз вказаної інформації, а також матеріалами справи спростовуються твердження позивача про те, що до нього не були застосовані дисциплінарні стягнення, а відтак встановлено факт систематичного невиконання посадових обов'язків механіком виробництва [PERSON] На час звільнення позивача з роботи зазначені накази від 24.02.2014 року № 4а ; від 02.07.2014 року № 10 ; від 17.11.2014 року №14 не були скасовані чи визнані незаконними, позивачем не оскаржувались. Наказом від 18 листопада 2014 року № 15 відповідачем, звільнено [PERSON] з посади механіка виробництва за п. З ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.(а.с.7) З матеріалів справи та позовної заяви вбачається, що після звільнення у той же день, а саме 18.11.2014 року, із позивачем було проведено розрахунок, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 18.11.2014 року на суму 136,89 грн.,151,35 грн.,1160,13 грн.,1474,93 грн., який було надіслано поштою разом із трудовою книжкою (а.с.11-14). Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За змістом п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. При звільненні працівника за цією підставою слід враховувати, що на працівника покладаються обов'язки, які є складовими його трудової функції чи іншими обов'язками, передбаченими правилами внутрішнього трудового розпорядку. Підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст.40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків, яке полягає в тому, що працівник допустив не менше двох дисциплінарних проступків, за перший з яких на нього протягом року роботи перед звільненням застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Оскільки невиконання трудових обов'язків має бути без поважних причин, то обов'язковою умовою для звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України є вина працівника в неналежному виконанні трудових обов'язків. При встановленні наявності вини працівника в неналежному виконанні трудових обов'язків слід враховувати як об'єктивні (умови роботи) , так і суб'єктивні фактори (досвід, кваліфікацію). Звільнення є дисциплінарним стягненням , яке може бути накладено на працівника в місячний строк з дня виявлення проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинні враховувати ступінь тяжкості проступку, спричинену ним шкоду, обставини, за яких скоєно проступок, попередню роботу працівника тощо. Доцільність застосування адміністрацією конкретної міри дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни перевіряється судом з урахуванням вищезазначених обставин. Крім того, раніше застосовані стягнення працівник вправі оскаржити сумісно з позовом про поновлення на роботі і суд зобов'язаний перевіряти правильність накладення цих стягнень. Отже, чинним КЗпП України передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно зібраних у процесі розгляду справи доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що до застосування відносно позивача останнього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення протягом року йому було оголошено три догани за вчинення дисциплінарних проступків. Ці дисциплінарні стягнення на момент звільнення позивача не втратили юридичної сили за давністю, позивач неодноразово порушував трудову дисципліну. Аналогічний проступок позивач вчиняв і раніше, за що наказами йому було оголошено догани. При винесенні наказу № 15 від 18.11.2014 року про звільнення [PERSON] повністю був дотриманий порядок звільнення, а також норми трудового законодавства, існували законні підстави для звільнення [PERSON], порушень з боку роботодавця судом не вбачаються. Тож, вимоги позивача в частині визнання незаконним та скасування наказу № 15 від 18.11.2014 року- є необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. Вимоги позивача, щодо поновлення його на посаді механіка виробництва, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основного позову та можуть бути задоволені лише у разі задоволення позовних вимог про скасування наказу № 15 від 18.11.2014 року про звільнення [PERSON], а тому, за вищевикладених обставин задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 235 КЗпП України, судом не виявлено порушень чинного законодавства з боку роботодавця при звільненні працівника. Вимоги позивача про стягнення з відповідача недоплачену заробітну плату у сумі 1948,7 грн. також задоволенню не підлягають з наступних підстав. Позивач вказує на той факт, що заробітна плата йому сплачувалась нерегулярно, внаслідок чого у підприємства виникла заборгованість за 4 місяці за серпень-листопад 2014 року, за що позивачу було сплачено загальну суму грошових коштів у розмірі 2923,3 грн. при звільненні, що підтверджується видатковими касовими ордерами. Так, згідно наказу №2 від 03.01.2014 року, у зв'язку із нестабільною економічною ситуацією у країні та падінням рівня продажу продукції, згідно ст.32,56 КЗпП України, на підприємстві встановлено неповний робочий день при неповному робочому тижні з 05.01.2014 року на невизначений строк. На підприємстві встановлено ліміт каси у розмірі 17 грн.(а.с.81). У відповідності до акту від 31.08.2014 року, у зв'язку із відсутністю замовлень у серпні місяці, відсутністю надходжень грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства було прийнято рішення виводити працівників по виклику у мірі надходжень замовлень. У зв'язку із тим, що на протязі місяця замовлень не поступило, жоден працівник на підприємстві не працював. Усі працівники були табелюванні із розрахунку 1год/день (а.с.87). Аналогічний акт був складений і у вересні місяці 2014 року (а.с.88). Таким чином, та у відповідності до табелів за січень-листопад 2014 рік, [PERSON] табелюванні за фактично відпрацьований ним робочий час за правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Таким чином, оплата праці без фактичного виконання роботи суперечить принципу її нарахування як такої, і тому вимоги про її стягнення при встановлення факту невиконання робіт є безпідставними. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають, так як обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають обставини про: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідало б змісту ст. 237-1 КЗпП України стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237-1 КЗпП України (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Враховуючи вищенаведене, досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в матеріалах справи не знайшли свого підтвердження підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту заподіяння такої шкоди, моральних страждань, втрат немайнового характеру позивачу зі сторони відповідача. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позивачем не доведено, що відповідачем було порушено його права, пред'явлені вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Витрати на правову допомогу, у відповідності до статті 79 ЦПК України, відносяться до судових витрат. Згідно зі ст. 88 ЦПК України при ухваленні рішення про відмову в позові витрати на правову допомогу на користь позивача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed