Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 липня 2015 року звернулася до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб з відповідачем вона уклала 08 серпня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, про що зроблений відповідний актовий запис 75. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинилися через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Шлюбні відносини між нами припинилися з липня 2015 року. З цих підстав просила шлюб розірвати та малолітніх дітей залишити проживати із нею, прізвище після розірвання шлюбу залишити - «[PERSON]» В судовому засіданні 29 жовтня 2015 року позивач свій позов підтримала та просила його задовольнити, стверджуючи про неможливість збереження сім»ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 29 жовтня 2015 року заявленого позову не визнав, вказавши, що він має намір примиритись з позивачем та зберегти сім»ю. У зв'язку з цим ухвалою суду від 29 жовтня 2015 року сторонам у справі був наданий час для примирення строком п'ять місяців. Після закінчення наданого судом строку для примирення, позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала до суду письмову заяву, в якій вказала про відсутність примирення з відповідачем, а тому наполягла на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить його підпис в розписці від 29 жовтня 2015 року, що міститься в матеріалах справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 08 серпня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, про що зроблений відповідний актовий запис 75, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №189307, виданим 08 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони між собою не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Позивач створила нову сім»ю. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя. Судом було надано сторонам строк для примирення тривалістю п'ять місяців. В письмовій заяві від 28 березня 2016 року позивач зазначила, що примирення не відбулося, наполягала на розірванні шлюбу, посилаючись на те, що будь-яких дій для примирення з обох сторін не вживалось. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу є неможливим і таким, що суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно місця проживання малолітньої дитини суд приходить до такого висновку. Сторони погодили, що дитина буде проживати з позивачем. Вказана домовленість не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved