Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.05.2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача Житлово-комунальної контори «Полтаваоблагробуд», в якому прохала поновити строк на оскарження рішення про її звільнення, про визнання незаконним та скасування наказу від 21 травня 2015 року № 2 про звільнення з посади юриста ЖКК «Полтаваоблагробуд», зобов»язання не пізніше наступного дня після ухвалення рішення видати наказ про її поновлення на роботі на посаді юриста ЖКК «Полтаваоблагробуд» з 21.05.2015 року, визнання недійсним внесення до трудової книжки запису про день звільнення № 8 від 21.05.2015 року, зобов»язання внести до її трудової книжки запису про недійсність запису № 8 від 21.05.2015 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.10.2011 року була прийнята на посаду юриста ЖКК «Полтаваоблагробуд», про що виданий наказ № 32-К від 07.10.2011 року. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.11.2006 року ЖКК «Полтаваоблагробуд» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, закінчення якої передбачало звільнення всіх працівників. Перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною з 08.07.2014 року по 14.05.2017 року, самостійно шукала роботу, тому 24.10.2016 року звернулася у відділ кадрів за ксерокопією трудової книжки, тоді і дізналася, що всі працівники звільнені з підприємства 1,5 роки тому. Лише 26.10.2016 року отримала трудову книжку. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки після звільнення з нею не був проведений розрахунок, не виплачена вихідна допомога відповідно до ч.2 ст. 44 КЗпП України, трудову книжку видано з порушенням ст. 47 КЗпП України, тобто не 21.05.2015 року, коли зроблено запис про звільнення в трудовій книжці про звільнення, а 26.10.2016 року, не видано копію наказу про звільнення. Крім того, відповідачем порушено вимоги п.п.2.4, 2.5., 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58. Також вважає звільнення незаконним, оскільки вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення жінок, які мають дітей до трьох років забороняється, крім випадків ліквідації підприємства, коли допускається обов»язкове працевлаштування. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 22.05.2017 року у відкритті провадження відмовлено на підставі п.2 ч.2 ст. 122 ЦПК України, оскільки з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є ухвала суду (том 1 а.с.29). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2017 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 22.05.2017 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с.52). 07 липня 2017 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження по справі. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18 вересня 2017 року витребувано від ЖКК «Полтаваоблагробуд» «Книгу обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ЖКК»; розрахунок заборгованості перед [PERSON]; довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток [PERSON].( том 1 а.с.70). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06 листопада 2017 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 18 вересня 2017 року залишено без змін (том 1 а.с.80-81). Відповідач 29.01.2018 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що постановою господарського суду Полтавської області від 23.11.2006 року Житлово-комунальну контору «Полтаваоблагробуд» визнано банкрутом. Відповідно до ч.1 ст. 25 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» в редакції від 22.12.2011 року з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури ліквідатор повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю. Ліквідатори [PERSON] та [PERSON] не проводили звільнення, а останній, який є чоловіком позивача, ще й незаконно збільшив штат працівників банкрута, прийнявши на роботу свою дружину на посаду юриста. Ліквідатор [PERSON] також не проводив звільнення, і лише [PERSON] провів звільнення працівників. [PERSON] була призначена на посаду юриста незаконно та вводить суд в оману щодо дати, коли вона дізналася про своє звільнення. В наказі про скорочення чисельності і штату від 20.03.2015 року міститься її підпис, попередження про звільнення вручено 30.03.2015 року. З цих підстав вимога про поновлення строку є хибною. Норми ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» мають пріоритет в застосування під час розгляду справ про банкрутство, тому незалежно від перебування особи у відпустці по догляду за дитиною, працівники підлягають звільненню. Згідно наявної документації заяви про відпустку по догляду за дитиною [PERSON] не подавала, тому наказ не оформлявся. Розуміючи незаконність прийняття на роботу позивача та відсутність її на роботі, заробітну плату їй не нараховували. З цих підстав позов задоволенню не підлягає. Позивач 15.02.2018 року подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що арбітражний керуючий відповідно до ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» має право залучати для забезпечення виконання своїх повноважень на договірних засадах інших осіб і спеціалізовані органи. Законодавством не встановлено заборон чоловікові та дружині працювати на одному підприємстві приватної форми власності. В протоколі засідання комітету кредиторів від 19 жовтня 2011 року № 1 було відображено рішення про прийняття на роботу помічника ліквідатора- юриста, для чого було отримано погодження комітету кредиторів. Таким чином, порушень законодавства при укладенні трудового договору з позивачем допущено не було. Також остання отримувала заробітну плату, їй була нарахована вихідна допомога, яка не виплачена. Твердження відповідача, що із заявою про надання їй відпустки по догляду за дитиною вона не зверталася, не має логічного пояснення, оскільки вона є юристом та добре знає свої права. Відповідачем не надано доказів: наявних заборон чоловікові та дружині працювати разом, проведення повного розрахунку, видачі належно оформленої трудової книжки до 26.10.2016 року, надання пропозиції перевести на іншу роботу, виконання вимог щодо обов»язкового працевлаштування жінки, яка має дитину до трьох років, видачі копії наказу про звільнення, ознайомлення із записом, що вноситься до трудової книжки, виплати всіх нарахованих сум. Анулювання свідоцтва про діяльність арбітражного керуючого [PERSON] не пов»язане із прийняттям її на роботу та не має відношення до її позовних вимог. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 19 лютого 2018 року провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (том 1 а.с.177-178). Постановою апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2018 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 19 лютого 2018 року про закриття провадження скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (том 1 а.с.232-233). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18 квітня 2018 року справу прийнято до провадження (том 2 а.с.2). У судове засідання позивач не з»явилася, довірила представництво своїх інтересів представнику [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача ЖКК «Полтаваоблагробуд» повторно у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (том 2 а.с.10-11), про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з»явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що відповідач у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини не явки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву при новому розгляді справи не подав, позивач у судовому засіданні в усній формі не заперечував проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до ч.4 ст. 223, ст.280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Заслухавши представника позивача, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою господарського суду Полтавської області від 23.11.2006 року Житлово-комунальну контору «Полтаваоблагробуд» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого [PERSON] з наданням йому повноважень відповідно до вимог ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» (том 1 а.с.128-131). Ухвалою господарського суду Полтавської області від 22 вересня 2011 року припинено повноваження ліквідатора ЖКК «Полтаваоблагробуд» [PERSON] та призначено ліквідатором даного підприємства арбітражного керуючого [PERSON] У зв»язку з анулюванням свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого [PERSON] № 346 від 01 березня 2014 року повноваження останнього були припинені та призначено нового ліквідатора ЖКК «Полтаваоблагробуд» арбітражного керуючого [PERSON] (том 1 а.с.132-134) Ухвалою господарського суду Полтавської області від 10 червня 2014 року припинено повноваження ліквідатора [PERSON] та призначено ліквідатором ЖКК «Полтаваоблагробуд» арбітражного керуючого [PERSON] (а.с.135-138). Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року припинено повноваження ліквідатора [PERSON], призначено ліквідатором даного підприємства арбітражного керуючого [PERSON] (а.с.139-141). 07 жовтня 2011 року позивач [PERSON] була прийнята на посаду юриста Житлово-комунальної контора «Полтаваоблагробуд» на підставі наказу № 32-К від 07 жовтня 2011 року, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] виданої 03 вересня 2001 року (а.с.14). Наказом № 1/1 про скорочення численності і штату працівників Житлово-комунальної контори «Полтаваоблагробуд» від 20 березня 2015 року, у зв»язку з визнанням боржника - Житлово-комунальної контори «Полтаваоблагробуд» банкрутом та відкриттям ліквідаційної процедури відповідно до постанови господарського суду Полтавської області від 23.11.2006 року по справі № 7/262, вся численність працівників скорочується, весь штат ліквідується, та наказано : провести скорочення чисельності і штату працівників Житлово-комунальної контори «Полтаваоблагробуд» шляхом скорочення чисельності працівників житлово-комунальної контори в кількості 17 осіб і таких професій ЖКК, зокрема, юриста Лазарєву Катерину Валентинівну з 21 травня 2015 року. Також наказано звільнити працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України з 21 травня 2015 року, зокрема, і юриста Лазарєву Катерину Валентинівну. Зазначений наказ доведений до відома персонально [PERSON] під підпис (том 1 а.с.143). 30 березня 2015 року [PERSON] персонально попереджена про звільнення з посади юриста відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить її підпис (а.с.145). З копії трудової книжки серії [NUMBER] виданої 03 вересня 2001 року вбачається, що [PERSON] звільнена з посади юриста у зв»язку з ліквідацією підприємства згідно п.1 ст. 40 КЗпП 21 травня 2015 року на підставі наказу № 2 від 21 травня 2015 року (а.с.14). З книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них вбачається, що [PERSON] отримала трудову книжку 26.10.2016 року (том 1 а.с.20-21). Таким чином, трудову книжку позивач отримала не в день звільнення, доказів відсутності в цьому вини відповідача у судовому засіданні не встановлено. Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 встановлено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов»язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Позивач [PERSON] прохала суд поновити строк звернення до суду, оскільки він пропущений нею з поважних причин. Суд вважає, що вказане клопотання підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач була звільнена з посади юриста 21.05.2015 року, трудова книжка їй видана 26.10.2016 року, доказів вручення наказу про звільнення відповідач не надав. З цих підстав, місячний строк для звернення до суду необхідно рахувати з 26.10.2016 року, з дня вручення трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2016 року [PERSON] зверталасяя до суду з позовом до ЖКК «Полтаваоблагробуд» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 06 лютого 2017 року провадження по справі було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, у зв»язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (том 1 а.с.22). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 березня 2017 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 06 лютого 2017 року залишено без змін (том 1 а.с.23-24). Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 10 квітня 2017 року ухвалу повернуто без розгляду на підставі п.6 ст. 63 Господарського процесуального кодексу. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 03 травня 2017 року у прийнятті позовної заяви відмовлено відповідно до ч.1 ст. 62 ГПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в господарських судах. Таким чином, звернувшись до суду з позовом 22 травня 2017 року, суд вважає, що позивач пропустила місячний строк для звернення до суду з поважних причин, оскільки справа за її позовом була неодноразовим предметом розгляду в судах, тому відповідно до ст. 234 КЗпП України вважає за необхідне поновити його. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Таким чином, відповідач провів звільнення [PERSON] у зв»язку з ліквідацією підприємства з дотриманням вказаних норм, попередивши її про звільнення у визначений Законом строк. Водночас, судом також встановлено, що позивач має дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 травня 2014 року (а.с.15). Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Ліквідацією юридичної особи є спосіб припинення суб'єкта господарювання при якому припиняються всі його права, а зобов'язання мають бути виконані повністю в межах ліквідаційної процедури (стаття 111 ЦК України). Під реорганізацією юридичної особи розуміють припинення юридичної особи з переходом прав та обов'язків до іншої особи (правонаступника) в порядку загального правонаступництва (стаття 104 ЦК України). При цьому, згідно частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Таким чином, обов'язок працевлаштування зазначеної у статті 184 КЗпП України категорії жінок може бути покладено на власника підприємства, установи, організації лише у випадку реорганізації юридичної особи, коли права та обов'язки юридичної особи переходять до іншої особи внаслідок правонаступництва. Порядок вивільнення працівників унормовано у статті 49-2 КЗпП України. У цьому порядку при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю на підприємстві на якому відбувається вивільнення працівників, а саме така обставина настає внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації після визнання їх банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, власник або уповноважена ним особа, а в даному випадку - ліквідатор, доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Саме державна служба зайнятості в силу частини четвертої наведеної статті вчиняє дії по працевлаштуванню вивільненого працівника. Частиною третьою статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення. Таким чином, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, жінки, яка має дитину віком до трьох років та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках її звільнення у зв»язку з ліквідацією підприємства. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно з статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника, зокрема жінки, яка має дитну віком до трьох років, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року по справі № 175/167/16-ц та зроблено правовий висновок щодо подібних правовідносин Великою Палатою Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 911/3259/16. Проте [PERSON] не пред'являла позовних вимог про виконання відповідачем зобов'язання по працевлаштуванню, а звільнення відбулося на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до вимог законодавства. З цих підстав, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов»язання видати наказ про поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Відмовляючи в задоволенні зазначених позовних вимог, суд виходив з того, що твердження позивача про неправомірність її звільнення у зв»язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною не ґрунтуються на вимогах законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Крім того, доказів перебування [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років на день звільнення суду не надано, а наявність у неї дитини віком до трьох років не підтверджує вказаного факту. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалася на порушення відповідачем норм ст. 47 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Також зазначила про порушення вимог Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, зокрема п.4.1, згідно якого власник або уповноважений ним орган зобов»язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення, при затримці видачі трудової книжки з вини власника працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В той час, позивач не пред»являла до суду вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, хоча і надала до суду розрахунок заборгованості (том 2 а.с.24), тому питання про стягнення на користь [PERSON] зазначених виплат судом не вирішувалося. Факт затримки видачі трудової книжки та не вручення наказу про звільнення в день звільнення не спростовує законності звільнення [PERSON] відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП та не є підставою для поновлення позивача на посаді юриста. Доводи відповідача, що позивач була прийнята на роботу незаконно, тому в задоволенні позову необхідно відмовити з цих підстав, суд вважає неспроможними, виходячи з того, що наказ № 32-К від 07 жовтня 2011 року про призначення [PERSON] на посаду юриста Житлово-комунальної контора «Полтаваоблагробуд» скасований у встановленому законом порядку не був. Також позивач отримувала заробітну плату, що підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманимх податків, зокрема, і нарахованої вихідної допомоги у сумі 9543, 80 грн., яка нарахована 21.05.2015 року при звільненні (а.с.158-159). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України та відносить їх на рахунок держави.

Outcome: dismissed