Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 лютого 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування підстав зазначив, що він із 27.07.1999 року працював вантажником на підприємстві. 29.01.2016 року його звільнено з роботи у звязку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Зауважуючи на тому, що відповідач допустив порушення визначеного законом порядку, а саме : не одержав від [PERSON] профспілкової організації Всеукраїська професійна спілка «[PERSON] праці» Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського», членом виборного органу якої він є, попередньої згоди на його звільнення ; не запропонував йому іншої роботи на підприємстві та не здійснив порівняння кваліфікації і продуктивності його праці з іншими працівниками, вважає своє звільнення незаконним. Посилаючись на викладені у позові підстави, просив суд поновити його на посаді вантажника та стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2650,00 грн. (т.1 а.с.1-4). 18 лютого 2016 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також звернувся [PERSON]. Який в обґрунтування підстав свого позову зазначив, що із грудня 2010 року працював на підприємстві відповідача машиністом, а з червня 2011 року старшим бригадиром. 15.02.2016 року відповідач звільнив його на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогули, факт вчинення яких він заперечує, своє звільнення повязує із веденням профспілкової діяльності на посаді голови [PERSON] профспілкової організації Всеукраїнська професійна спілка «[PERSON] праці» Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського», попередньої згоди від якої на його звільнення відповідач не одержав. Посилаючись на викладені у позові підстави, просив суд поновити його на посаді та стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 355 грн. (т.1 а.с.34-36). Ухвалою суду від 11.03.2016 року за згодою позивача [PERSON] залучено до участі у справі у якості третьої сторони на стороні позивача [PERSON] профспілкову організацію Всеукраїнської професійної спілки «[PERSON] праці» Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського». (т.1 а.с. 29). Та за клопотанням відповідача, враховуючи однорідність підстав звернення позивачів до суду, у звязку із порушенням відповідачем порядку звільнення працівників за умови одержання попередньої згоди профспілкової організації та позовних вимог, повязаних із поновленням на роботі і стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалою суду від 11.03.2016 року позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім..\~Петровського» третя особа на стороні позивача [PERSON] профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «[PERSON] праці» Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського». про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обєднано із позовними вимогами [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ - Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» (т.1 а.с.31). У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник за довіреністю [PERSON] підстави звернення до суду та позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Третя особа на стороні позивача [PERSON] профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «[PERSON] праці» Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» в особі її голови [PERSON] на задоволенні судом позову [PERSON] наполягав. Позивач [PERSON] обставини свого позову та позовні вимоги також підтримав. Суду пояснив, що на роботу 11-13.02.2016 року не вийшов, тому що напередодні 08-10.02.2016 року, за усним розпорядженням начальника вантажної служби [PERSON] вимушений був виконувати неповязану із своїми функціональними обовязками роботу, а саме стелити леноліум та оклеювати шпалерами стіни у приміщенні вантажного сектору. У своїх поясненнях свою відсутність на робочому місці у визначені графіком зміни вважає правомірною, а прогули - навмисно влаштованими йому адміністрацією підприємства, з метою його звільнення, із-за активної громадської позиції у якості лідера [PERSON] профспілкової організації. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] у своїх письмових запереченнях та наданих поясненнях суду обставини позовних вимог [PERSON] та [PERSON] не визнали. Посилаючись на надані докази, необґрунтованість доводів та безпідставність вимог, просили суд у задоволенні вимог відмовити. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивачів до суду із позовом є захист гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи, дослідивши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] на підприємстві відповідача виконували обовязки вантажників з вивантаження гарячого агломерату та сипучих вантажів залізничного цеху (т.1 а.с.117, ). Розпорядженням від 23.12.2015 року за № 937 [PERSON] із 02.01.2016 року тимчасово переведено на посаду машиніста розморожуючого обладнання по графіку роботи № 16 (бригада 1) (т.1. а.с.164). Із графіком № 16 [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить його підпис у розпорядженні № 937 від 23.12.2015 року Наказом від 29.01.2016 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України згідно із розпорядженням № 114/Д від 29.01.2016 року (т.1 а.с.70). А [PERSON] звільнено з роботи наказом № 40/Д від 15.02.2016 року на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.39) Однією з правових гарантій від незаконного звільнення є встановлені законом обмеження щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, відповідно до ст.43 Кодексу законів про працю України звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу. Винятки з цього правила наведені у статті 43-1 Кодексу законів про працю України. Зокрема, звільнення працівника без згоди профспілкового органу допускається, якщо він не є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі, організації, або коли професійної спілки взагалі немає. Як свідчить із пояснень представника позивача [PERSON] та позивача [PERSON], наданих суду у судовому засіданні, та протоколу № 1 від 12.01.2016 року (т.1. а.с.16) позивач [PERSON] є головою, а [PERSON] є членом виконавчого комітету [PERSON] профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «[PERSON] праці» Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського», легалізованої згідно повідомлення Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.01.2016 року за вих.№ 6776/10.12-09/31 шляхом запису 12.01.2016 року із внесенням до Реєстру обєднань громадян за № 383 (т.1. а.с.40). Водночас, на Публічному акціонерному товаристві «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» діє легалізована із 13.03.2000 року у відповідності до ст.16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», (т.1 а.с.72-77), на підставі Статуту (т.1 а.с.215), та зареєстрованого виконкомом Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради за № 46 від 13.04.2011 року Колективного договору між роботодавцем та профспілковим комітетом (т.1 а.с.229-250а), [PERSON] профспілкова організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського».. Саме до якої з приводу надання згоди на звільнення працівників, у тому числі й [PERSON] по п.1 ст.40 КЗпП України, 18.01.2015 року уповноваженим на право виконання дій, повязаних із звільненням працівників, директором по персоналу [PERSON] було скеровано відповідне подання (т.1 а.с.71). Та за результатами його розгляду на засіданні профкому 22.01.2016 року й було надано свою згоду на звільнення позивача (т.1 а.с.79). Згідно заяви від 28.01.2016 року (т.1 а.с.161) позивач [PERSON] вийшов із складу [PERSON] профспілкової організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» (т.1 а.с.158) Належність позивача [PERSON] із 1999 року до складу [PERSON] профспілкової організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» підтверджується обліковою карткою члена профспілки (т.1 а.с.80-81), заявою [PERSON] про прийняття до членів профспілки (т.1 а.с.82), а також розрахунковою відомістю за грудень 2015 року та січень 2016 року, у якій відображено фактичне утримання із його заробітної плати членських внесків до профспілкової організації (т.1 а.с.83). Крім того, позивач власноручно під підпис та будь-яких заперечень чи то зауважень щодо свого членства у даній профспілковій організації, ознайомлювався із запрошенням на засідання цехового комітету (т.1 а.с. 78), а при вирішенні питання про надання згоди на звільнення особисто 22.01.2016 року приймав участь у засіданні (т.1. а.с. 79). Оскільки заява від 12.01.2016 року про вихід із складу [PERSON] профспілкової організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» (т.2 а.с. 21) не містить жодних даних щодо її фактичного відправлення адресату та судом вважається неналежним доказом. Із змісту ч.3 ст. 36 Конституції України випливає, що всі професійні спілки, які утворені і діють згідно з їх статутами на підприємствах, в установах, організаціях, мають гарантовані Конституцією України рівні права для захисту трудових і соціально-економічних прав та інтересів своїх членів, в тому числі й для надання згоди на розірвання трудового договору з працівником - членом професійної спілки відповідно до Кодексу законів про працю України. Статтею 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що при своїй легалізації профспілка чи організація профспілки із статусом первинної зобовязана надіслати письмове повідомлення про своє заснування роботодавцю із зазначенням персонального складу членів профспілки. Згідно ст.37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Свої повноваження первинні профспілкові організації здійснюють через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не створюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів профспілки, який діє в межах прав, наданих цим Законом та статутом профспілки. Якщо на підприємстві, в установі або організації діє кілька первинних профспілкових організацій, представництво колективних інтересів працівників підприємства, установи або організації щодо укладання колективного договору здійснюється об'єднаним представницьким органом, який утворюється цими первинними профспілковими організаціями, за ініціативою будь-якої з них. У цьому випадку кожна профспілкова організація має визначитися щодо своїх конкретних зобов'язань за колективним договором та відповідальності за їх невиконання. Представницький орган утворюється на засадах пропорційного представництва. [PERSON] профспілкова організація, що відмовилася від участі в представницькому органі, позбавляється права представляти інтереси найманих працівників при підписанні колективного договору. Статтею 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що при своїй легалізації профспілка чи організація профспілки із статусом первинної зобовязана надіслати письмове повідомлення про своє заснування роботодавцю із зазначенням персонального складу членів профспілки. Суд зауважує, що надані позивачами у якості доказів надісланого письмового повідомлення про заснування первинної профспілкової організації роботодавцю лист від 12.01.2016 року без вихідного номеру, одержаний відповідачем за вх.№ 5306/191 від 18.01.2016 року інформаційного характеру відносно членства [PERSON] (т.1. а.с.15), а також лист від 02.02.2016 року за вих. № 1 без будь-яких вхідних даних щодо вручення адресату (т.2 а.с.17) не є повідомленням уповноваженого органу про заснування на підприємстві первинної профспілкової організації у розумінні положень ст.16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та відхиляються судом з позиції неналежності. Ні позивачі, ні залучена судом до участі у справі [PERSON] профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «[PERSON] праці» Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» іншими доказами не довели суду факту легалізації в порядку ст.16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» на підприємстві Публічному акціонерному товаристві «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» первинної профспілкової організації. У звязку із чим, суд приходить до висновку, що звільнення власником на підставі п.1 ст.40 КЗпП України позивача [PERSON] за наявності одержаної від діючої на підприємстві [PERSON] профспілкової організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» згоди від 22.01.2016 року відповідає вимогам ст. 43 КЗпП України. Порядок вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст.ст.42, 49-2 КЗпП Ураїни. Наказом від 11.11.2015 року за № 1219 було внесено зміни до штатного розпису та організаційної структури управління залізничного цеху, в тому числі, й шляхом скорочення із 01.01.2016 року трьох штатних одиниць вантажника з вивантаження гарячого агломерату та сипучих вантажів залізничного цеху (т.1 а.с. 84-90, 94-107). На виконання наказу по підприємству, розпорядженням від 23.11.2015 року за № 2017/Д [PERSON] попереджено про майбутнє звільнення. Одночасно із наказом та додатково 22.01.2016 року ознайомлено із наявними вакансіями для можливого працевлаштування (т.1 а.с.91-93). Від яких позивач, як сам пояснив у судовому засіданні суду, відмовився, у звязку із тимчасовим характером запропонованої роботи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції приходить до висновку, що з кінця 2015 року у Публічному акціонерному товаристві «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського» дійсно мало місце скорочення штату та зміни в організації виробництва і праці, які стали підставою для вивільнення працівників та у тому числі [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України, при вивільненні позивача адміністрацією підприємства було додержано встановлені ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України вимоги. Що стосується позовних вимог [PERSON] суд виходить із наступного. У відповідності до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Ст. 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, дотримуватися трудової дисципліни , тощо. За змістом ст.147 КЗпП України, порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обовязків (порушення правил внутрішнього розпорядку, посадових інструкцій, положень, наказів адміністрації, технічних правил. У відповідності до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За змістом наказу №40/Д від 15.02.2016 року [PERSON] був відсутній на робочому місці 11.02.2016 року у робочу зміну згідно затвердженого розпорядженням № 937 від 23.12.2015 року графіку 16, із 7-до 19 год.00 хв., а також 13.02.2016 року у робочу зміну із 19 год 00 хв. 12.02.2016 року до 07 год.00 хв.13.02.2016 року. (т.1. а.с.148) Із графіком № 16 [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить його власноручний підпис у розпорядженні. Відсутність [PERSON] на робочому місці впродовж визначеного графіком робочого часу підтверджується доповідними записками та складеними за участю уповноважених осіб актами (т.1. а.с. 151-157). Заперечення позивача [PERSON] щодо неналежності цих доказів у звязку із їх фальсифікацією та перекрученням відомостей в них викладених, як такі, що ґрунтуються на припущеннях, суд відхиляє. Також не можуть бути обґрунтованими доводи позивача щодо поважності своєї відсутності на роботі, у звязку із усним дозволом начальника вантажної служби [PERSON], оскільки у відповідності до ч.1 ст.58 КЗпП України, працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Тривалість щоденної роботи (чергової зміни), час, початку та закінчення роботи, тривалість перерв для відпочинку, графіки виходів на роботу (змни), порядок чергування працівників по змінах, вихідні дні тощо визначаються не на власний розсуд працівниками підприємства, а виключно власником підприємства за погодженням із профспілковим комітетом (п.5.2.3 Колективного договору). Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає, що доводи на які позивачі [PERSON] та [PERSON] посилалися в обґрунтування порушень Публічним акціонерним товариством «ЄВРАЗ Дніпропетровський металургійний завод імені Петровського» вимог трудового законодавства та як наслідок, прав на працю, як на підставу для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що спростовуються встановленими у судовому засіданні дійсними обставинами справи, необґрунтованими, у звязку із чим задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу Закону України «Про судовий збір» позивачі при зверненні до суду із позовом звільнені від сплати судових витрат, судові витрати слід покласти за рахунок держави. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed