Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 жовтня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] - спадкоємця померлого [PERSON], про визнання дійсним укладеного з померлим договору купівлі-продажу належного йому житлового будинку №73, розташованого в м.Кодимі по вулиці Шкільній Одеської області, та визнання права приватної власності на це нерухоме майно. 08 лютого 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в інтересах неповнолітнього [PERSON] до Кодимської міської ради Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права приватної власності на належне померлому [PERSON] спадкове майно у вигляді 1/2 частини будинку №73 в м.Кодимі по вул.Шкільній Одеської області. Ухвалою суду від 08 листопада 2016 року у звязку зі смертю [PERSON] в якості відповідача до участі у справі залучено [PERSON], як законного представника неповнолітнього [PERSON] спадкоємця за законом померлого [PERSON]. Тоді ж вказані позови обєднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що 15 лютого 2012 року вона придбала у [PERSON] 1/2 частину жилого будинку №73, розташованого в м.Кодима по вул.Шкільній Одеської області. Укладений правочин оформили у простій письмовій формі, склавши письмову розписку, відповідно до якої продавець зобовязався вказаний правочин нотаріально посвідчити в строк до 25 лютого 2012 року, однак не встиг цього зробити, оскільки 18 лютого 2012 року помер. У звязку з цим просила свій позов задовольнити, оскільки нею та продавцем [PERSON] були дотримані всі істотні умови купівлі-продажу будинку, однак внаслідок смерті продавця вона не може нотаріально посвідчити вказаний правочин. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] (діє на підставі нотаріально засвідченої довіреності) вказав, що відповідач [PERSON] заявленого позову не визнає, оскільки належних доказів вчинення позивачем та померлим [PERSON] правочину купівлі-продажу спірного будинку до суду не надано. Окрім цього, позивачем пропущено строк позовної давності, тому з цих підстав просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] Натомість, позов [PERSON] підтримав та пояснив, що неповнолітній син позивача [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом спадщини померлого [PERSON], належну останньому спадщину відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України прийняв, тому просив позов [PERSON] задовольнити та визнати за неповнолітнім [PERSON] в порядку спадкування за законом право приватної власності на належну померлому [PERSON] 1/2 частину будинку №73, розташованого в м.Кодимі по вул.Шкільній Одеської області. Позивач за первісним позовом [PERSON] заявленого [PERSON] позову не визнала та вказала, що через продаж [PERSON] спірного будинку, останній не ввійшов до складу його спадщини, а тому не підлягає успадкуванню. Прдставник Кодимської міської ради Одеської області в судове засідання не явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без нього. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що перед смертю [PERSON] продав належну йому 1/2 частину будинку №73, розташованого в м.Кодимі по вул.Шкільній Одеської області позивачеві [PERSON] Вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до такого висновку. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, поряд з іншими, є договори та інші правочини. Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 15 лютого 2012 року позивач [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі склали розписку, в якій вказали про продаж [PERSON] позивачеві належного йому жилого будинку №73, розташованого в м.Кодима по вул.Шкільна Одеської області. Згідно із ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК України (в редакції на день укладення спірного правочину 15 лютого 2012 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Державна реєстрація прав на нерухоме майно відповідно до ст.210 ЦК проводилась згідно з законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно із ст.638 ЦК України (в редакції станом на день укладення спірного правочину) договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції станом на день укладення спірного правочину) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є правочин, який відповідно до чинного законодавства підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини 2 статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судова палата з розгляду цивільних справ Верховного Суду України в постановах від 06 квітня 2011 року (справа №6-4478цс10) та від 19 червня 2013 року (справа №6-49цс13) вказала, що правила\~ст.220 ЦК України\~не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за змістом\~ст.ст.640 та 657 ЦК України\~договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2\~ст.220 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання права власності на нерухоме майно. Викладене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] Окрім цього, позивачем пропущено встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, заяву про застосування якого подано відповідачем. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в інформаційному листі від 28 січня 2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказав, що, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. У звязку з цим позов [PERSON] задоволенню не підлягає через його необґрунтованість. Стосовного позовних вимог [PERSON] суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід спадщини від спадкодавця до спадкоємця. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України). До складу спадкового майна померлого [PERSON] ввійшла 1/2 частина житлового будинку №73, розташованого в м.Кодимі по вул.Шкільній Одеської області, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 1977 року. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування мають особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Заповіту померлий [PERSON] не склав, тому на день відкриття спадщини його спадкоємцями за законом першої черги були його діти син [PERSON] (помер 20 січня 2014 року) та донька [PERSON] (померла 25 листопада 2015 року). Наразі єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] є його онука [PERSON], син [PERSON]. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття проживав окремо від спадкодавця, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України). Неповнолітній чи малолітній спадкоємець вважається таким, що спадщину прийняв (ч.4 ст.1268 ЦК України). Відтак, неповнолітній [PERSON] є таким, що у передбаченому ч.4 ст.1268 ЦК України порядку прийняв спадщину померлого [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно. Однак, видача позивачеві [PERSON] свідоцтва про право на спадщину померлого [PERSON] за законом неможлива через виниклий спір. У звязку з цим суд вважає можливим позов [PERSON], поданий в інтересах неповнолітнього [PERSON], задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved