Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач 17.05.2018 р. звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЕМЕ Україна» про стягнення заборгованості по заробітній плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи вимоги тим, що протоколом загальних зборів ТОВ «ЕМЕ Україна» від 10.06.2016 р. за №11 [PERSON] звільнено з посади директора товариства. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2018 р. встановлено факт звільнення [PERSON] 10.06.2016 р. Аудиторським звітом ТОВ «Консалтингова група «Проаудит» від 31.10.2016 р. підтверджено заборгованість з невиплаченої заробітної плати позивачу станом на 30.06.2016 р. за період з вересня 2014 р. по 09.06.2016 р., яка становить 27090,00 грн. Крім того, за вказаний період відповідач повинен компенсувати позивачу грошові кошти за невикористану відпустку у кількості 42 календарні дні в розмірі 2018,94 грн. Оскільки відповідач вчасно не провів повний розрахунок з позивачем, він зобов'язаний також сплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за весь час затримки по день звернення до суму в розмірі 21848,58 грн. В судове засідання позивач та його представник не з'явились, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи., проте до суду надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечують проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, з заявами та клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. Відповідно до положень ст.280 ЦПК України судом визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як зазначає ч.1, ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За правилами ч.1-2, ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. В судовому засіданні встановлено: протоколом загальних зборів ТОВ «ЕМЕ Україна» від 10.06.2016 р. за №11 [PERSON] звільнено з посади директора товариства. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2018 р. встановлено факт звільнення [PERSON] 10.06.2016 р. У відповідності до п.1, ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається зі змісту аудиторського звіту про результати перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ «ЕМЕ Україна» за період з 01.05.2012 р. по 30.06.2016 р., складеного ТОВ «Консалтингова група «Проаудит» від 31.10.2016 р. [PERSON] при звільненні не виплачена заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2014 р. по 09.06.2016 р. та компенсація за невикористану щорічну відпустку. Згідно даних аудиторського звіту, розмір заробітної плати позивачу встановлено в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, отже заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з вересня 2014 р. по 09.06.2016 р. складає 27090,00 грн. Як передбачено ч.1, ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом розмір нарахованої та невиплаченої заборгованості по заробітній платі не оскаржувався в судовому засіданні. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в ухвалі від 12 грудня 2018 року в справі № 761/9584/15-ц / провадження № 61-27597св18/, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Даною правовою позицією Верховний Суд відступив від правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 26 квітня 2016 року в даній категорії справ, та зазначив, що в зв'язку з задоволенням вимог позивача про стягнення заборгованих сум з підприємства в повному обсязі, підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у суду немає. Порядок визначення середньомісячного заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Отже, середньоденна заробітна плата складає: 1378 грн. (квітень 2016 р.) +1450,00 грн. (травень 2016 р.) : 62 робочі дні за 2 місяці = 45,61 грн. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день звернення до суду складає: 45,61 грн. (середньоденна зарплата) х 479 дні ( період не виплати заробітної плати з 10.06.2016 р. по 10.05.2017 р.) = 21848,58 грн. Відповідно до статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено право працівника на виплату грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки у разі звільнення. З урахуванням вказаного, за період з 01.09.2014 р. по 09.06.2016 р. позивачу має бути компенсовано грошових коштів за невикористану відпустку у кількості 42 календарні дні на суму 2018,94 грн. (17111,645 середня заробітна плата за період 01.09.2014 р. по 31.05.2016 р.)/366-10)х42). Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 27090 грн. 00 коп. в рахунок стягнення заборгованості заробітної плати, 21848 грн. 58 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2018 грн. 94 коп., а всього 50957 грн. 52 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Частиною 2 ст. 4 Закону встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з даної норми закону, суми задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 704 грн. 80 коп. судового збору. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved