Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач 21.10.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення конкретного порядку користування квартирою, у якому просив: встановити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] виділивши [PERSON], ІПН:[NUMBER], кімнати площею 18,0 кв.м. та кімнату площею 7,6 кв.м., комору площею 2,6 кв.м., вбиральню, що знаходиться у коридорі біля цих кімнат, а також балкон площею 2.0 кв. м.. Встановити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] виділивши [PERSON], ІПН:[NUMBER], кімнату площею16,9 кв.м. та кімнату площею 11,8 кв.м., вбиральню, що знаходиться в коридорі біля кімнати, а також лоджію площею 3,7 кв.м. Кухню, ванну кімнату, обидва коридора, залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. Позов обґрунтовано тим, що позивачу та відповідачу спірна квартира належить по ? частині кожному на підставі свідоцтв про право власності на житло та свідоцтв про право власності на спадщину за законом, однак, між сторонами постійно виникають конфлікти та непорозуміння з приводу користування кімнатами, що змусило позивача звернутися до суду. У судовому засіданні 07.12.2015 року позивач та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні 07.12.2015 року позов визнав. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про право власності на житло та свідоцтв про право на спадщину за законом, позивачу та відповідачу спірна квартира належить по ? частині кожному (а.с. 12, 13, 16). Квартира розташованою за адресою: [ADDRESS] складається із кімнати площею 18,9 кв.м., кімнати площею 16,9 кв.м., кімнати площею 11,8 кв.м., кімнати площею 7,6 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м., дві вбиральні площею 1,0 та 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., двох коридорів площею 9,5 кв.м., та 7,8 кв.м., комори площею 2,6 кв.м., балкону площею 2,0 кв.м, лоджії площею 3,7 кв.м. (а.с. 5 копія плану квартири). Згідно довідки КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 20.10.2015 року №302/66 в квартирі 117 розташованій за адресою м. Київ, проспект Ак. Корольова, буд. 12 зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1\~ст. 356 ЦК України). Частинами 1-3\~статті 358 ЦК України\~встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В силу наведеної норми сторони мають право вимагати надання їм у володіння та користування тієї частини квартири, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності, тобто по 1/2 кожному. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1\~ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1\~ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в п.14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності до наведених норм законодавства, сторони мають право на надання їм у володіння та користування тієї частини спільної квартири, яка відповідає їхній частці у праві спільної часткової власності, вони мають право користуватися нею для особистого проживання і підстави для обмеження цих прав відсутні. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що відповідач повністю визнав позовні вимоги позивача, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим поданий позов підлягає повному задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Сторони не мають претензій один до одного щодо розподілу судових витрат, відтак, судові витрати у виді судового збору з відповідача не стягуються на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved