Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач 23 січня 2019 року звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства «Криворізьке лісове господарство» (далі Відповідач) на свою користь невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2011-2018 роки у загальному розмірі 38564 грн. 00 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 29278 грн. 40 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працював у ДП «Криворізьке лісове господарство» за контрактом на посаді директора у період з 20 грудня 2011 року по 27 вересня 2018 року. 27 вересня 2018 року контракт між позивачем та Відповідачем було припинено, у зв`язку зі звільненням за власним бажанням. Так, після припинення трудових відносин позивачу була виплачена заробітна плата згідно умов контракту. Між тим, згідно умов контракту, повинен був отримувати від підприємства матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні відпустки. Однак, всупереч умовам контракту, матеріальна допомога на оздоровлення позивачу не виплачувалась. Окрім того, у зв`язку з тим, що з дня звільнення позивача по день звернення до суду із позовом, Відповідачем не виплачена позивачу матеріальна допомога на оздоровлення за весь період трудових відносин та яка є складовою частиною заробітної плати, Відповідач також повинен сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На звернення до підприємства щодо надання розрахунку середньомісячної та середньоденної заробітної плати, позивач отримав відмову, у зв`язку з чим до позовної заяви ним було надано попередній розрахунок позовних вимог. 30 вересня 2020 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та просив стягнути з Відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 724430 грн. 40 коп., інші вимоги залишив без змін. 19 лютого 2021 року представник Відповідача надав до суду відзив на позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог, в якому заперечував проти вимог позивача в повному обсязі, в обґрунтування чого зазначив наступне. Так, представник Відповідача не погоджується із твердженням позивача, що матеріальна допомога на оздоровлення є складовою частиною заробітної плати. Також зазначає, що основною умовою, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки (повністю або її частини), проте у 2011 році, 2012 та 2014 роках позивачу взагалі не надавались щорічні відпустки, а відтак підстави для отримання матеріальної допомоги за вказані періоди відсутні. Крім того, позивачем було видано наказ №30К від 27.09.2018 року про призначення йому компенсації не лише за частини невикористаних щорічних відпусток, а й за повний розмір щорічної основної відпустки за період роботи з 20.12.2016 року по 19.12.2017 року. Таким чином, враховуючи отримання позивачем компенсації за невикористані дні відпустки, матеріальна допомога за даний період не підлягає виплаті. Також представник Відповідача не погоджується із наданим позивачем розрахунком позовних вимог, зазначає, що такий проведено виходячи з кількості календарних днів, замість врахування кількості робочих днів, відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, та, окрім того, до визначення позивачем середнього заробітку за останні два місяці було включено одноразові виплати, які не мають враховуватись при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, а саме сума вказана позивачем як заробітна плата за серпень у розмірі 15475 грн. 28 коп. включає у себе оплату позивачу лікарняного у розмірі 11628 грн. 48 коп., а вказана позивачем сума заробітної плати за вересень у розмірі 46402 грн. 95 коп. включає у себе суми остаточного розрахунку при звільненні в загальному розмірі 29242 грн. 62 коп. Так, із зазначених підстав, представник Відповідача вважав позов необґрунтованим, а позовні вимоги недоведеними, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивача у судове засідання надав письмову заяву, в якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача. Представник Відповідача у судове засідання також не з`явився, але надав до суду письмове клопотання, в якому просив суд розглянути справу за відсутності Відповідача та його представника, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Разом з тим, у вказаному клопотанні було зазначено, що наданими Відповідачем копіями наказу №76 від 28.08.2015 року та обліковою карткою заробітної плати позивача за 2015 рік підтверджується факт отримання позивачем матеріальної допомоги на оздоровлення у 2015 році, а відтак позовні вимоги про стягнення з Відповідача матеріальної допомоги за 2015 рік задоволенню не підлягають. Крім того, наданими Відповідачем обліковими картками заробітної плати позивача за період з 20 грудня 2011 року по 27 вересня 2018 року додатково підтверджуються заперечення Відповідача з приводу вимог позивача, а саме, що позивач не перебував у щорічних відпустках у 2011-2012 роках та у 2014 році, а відтак позивачем безпідставно заявлено вимогу про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпуски за 2011, 2012, 2014 роки. Позивач жодного разу, окрім 2015 року, не подавав заяву про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення. Так, згідно наказу №30К від 27.09.2018 року про звільнення позивача, йому було визначено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 20 грудня 2015 року по 19 грудня 2016 року 4 дні, з 20 грудня 2016 року по 19 грудня 2017 року 35 днів, з 20 грудня 2017 року по 27 вересня 2018 року 27 днів, а тому оскільки позивач отримав компенсацію за невикористану відпуску, допомога на оздоровлення йому не має бути виплачена, оскільки вона безпосередньо пов`язана із наданням щорічної відпуски. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, позивач згідно контрактів від 16.12.2011 року на термін дії з 20 грудня 2011 року по 19 грудня 2012 року, від 31.10.2012 року на термін дії з 20 грудня 2012 року по 19 грудня 2013 року, від 22.11.2013 року на термін дії з 20 грудня 2013 року по 19 грудня 2014 року, від 26.11.2014 року на термін дії з 22 грудня 2014 року по 21 грудня 2019 року, працював у ДП «Криворізьке лісове господарство» на посаді директора (а.с.8-44, 54-57). Згідно вказаних вище контрактів, за виконання обов`язків, передбачених контрактом, керівнику нараховується заробітна плата, виходячи з установлених йому, зокрема, фактично відпрацьованого часу і посадового окладу, а саме: 1) п. 17 контракту від 16.12.2011 року встановлено посадовий оклад у розмірі 3507 грн., який додатковою угодою до контракту від 01.06.2012 року було збільшено до 3822 грн., додатковою угодою до контракту від 01.07.2012 року було збільшено до 3895 грн., додатковою угодою до контракту від 01.10.2012 року було збільшено до 3926 грн. та додатковою угодою до контракту від 01.12.2012 року було збільшено до 3982 грн.; 2) п. 17 контракту від 31.10.2012 року встановлено посадовий оклад у розмірі 3926 грн., який додатковою угодою до контракту від 01.12.2013 року було збільшено до 4338 грн.; 3) п. 17 контракту від 22.11.2013 року встановлено посадовий оклад у розмірі 4338 грн.; 4) п. 17 контракту від 26.11.2014 року встановлено посадовий оклад у розмірі 4338 грн., який додатковою угодою до контракту від 01.09.2015 року було збільшено до 4907 грн. та додатковою угодою до контракту від 26.11.2014 року з 01 лютого 2018 року було збільшено до 7678 грн. (а.с.8-53). Згідно п. 19 вказаних контрактів керівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 28 календарних днів та відпустка за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів із збереженням щомісячної заробітної плати у порядку, передбаченому діючим законодавством. У разі відпустки керівникові надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі його середньомісячного заробітку. Так, згідно Наказу №30К від 27.09.2018 року позивача з 27 вересня 2018 року було звільнено із займаної посади за власним бажанням, із виплатою компенсації за невикористані дні відпуски за період роботи з 20 грудня 2015 року по 19 грудня 2016 року 4 календарних дні, за період роботи з 20 грудня 2016 року по 19 грудня 2017 року 35 календарних днів, за період роботи з 20 грудня 2017 року по 27 вересня 2018 року 27 календарних днів (а.с.58,59). Однак, не погодившись із сумою остаточного розрахунку при звільненні, до якого не були включені суми матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2011-2018 роки, позивач звернувся до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1,\~5\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь позивача сум матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2011-2018 роки, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Стаття 2 Закону України «Про оплату праці», у свою чергу, визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. \~Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму. \~\~\~\~ Відповідно до ч. 2 ст.\~233\~КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, згідно п. 19 вказаних вище контрактів, у разі відпустки керівникові надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі його середньомісячного заробітку. З наведеного слідує, що основною умовою, за якої надається матеріальна допомога на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки повністю або її частини, без зобов`язання позивача подавати при цьому додатково заяву на виплату такої допомоги. Разом з тим, як убачається зі змісту позовних вимог, позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь суми матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, зокрема за 2011, 2012 та 2014 роки, однак суд, в цьому випадку, погоджується з доводами Відповідача та вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими, позаяк у 2011 році позивач не перебував у щорічній відпустці, оскільки не набув на неї права у зв`язку з працевлаштуванням на посаду до Відповідача лише 20 грудня 2012 року, а у 2012 та 2014 роках, згідно облікових карток заробітної плати позивача за вказані роки (а.с.169, 171), позивач не скористався своїм правом на щорічну відпустку, а відтак у Відповідача не було підстав для виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, суд зауважує, що будь-яких додаткових доказів на підтвердження в цій частині позовних вимог та спростування тверджень Відповідача позивачем надано не було, так само як і не було заявлено клопотань про їх витребування у разі неможливості самостійного їх подання. Згідно наказу №76 від 28.08.2015 року та облікової картки заробітної плати позивача за 2015 рік, позивачу за 2015 рік була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення до щорічної відпустки (а.с.149,172), у зв`язку з чим суд вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача такої допомоги за 2015 рік. Окрім того, суд також вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з Відповідача на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 та 2018 роки, оскільки, як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачу при звільненні було визначено виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 20 грудня 2016 року по 19 грудня 2017 року 35 календарних днів та за період роботи з 20 грудня 2017 року по 27 вересня 2018 року 27 календарних днів, а відтак, якщо працівник отримав грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, матеріальна допомога не виплачується. Матеріальна допомога при звільненні працівника може виплачуватися лише у випадку, якщо перед звільненням працівник іде у відпустку так звана відпустка з наступним звільненням. У такому разі буде дотримано основної вимоги, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення, надання працівникові відпустки. Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку, що з Відповідача на користь позивача підлягають стягненню суми матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013 та 2016 роки у визначеному позивачем розмірі, а саме за 2013 рік у розмірі 4338 грн. та за 2016 рік у розмірі 4907 грн. Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 724430 грн. 40 коп., суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.\~117\~КЗпП України\~в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена\~ статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року передбачено, що середній заробіток стягується за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи\~ по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.\~\~\~\~\~\~ Так, судом установлено, що Відповідач, в порушення положень\~ст. 116 КЗпП України, безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення в загальному розмірі 9245 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Формула для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена у п.п. 2, 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, і є наступною: розмір середньоденної заробітної плати помножений на кількість робочих днів затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата визначається так: сума заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана виплата, поділена на кількість відпрацьованих робочих днів за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана виплата. Отже, два останні місяці перед звільненням позивача, його заробітна плата складала: за липень 2018 року за 5 робочих днів 5227 грн. 20 коп. (4599 грн. заробітна плата + 628 грн. 20 коп. доплата, без врахування при цьому 1503 грн. виплачених лікарняних) та за серпень 2018 року за 14 робочих днів 6351 грн. 80 коп. (4886 грн. заробітна плата + 1465 грн. 80 коп. доплата, без врахування при цьому 11628 грн. 48 коп. виплачених лікарняних). Таким чином, користуючись викладеною вище формулою, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці його роботи перед звільненням становить: 609 грн. 42 коп. ((5227 грн. 20 коп. заробітна плата за липень 2018 року + 6351 грн. 80 коп. заробітна плата за серпень 2018 року) : 19 робочих днів за вказані два місяці). Разом з тим, період затримки розрахунку при звільненні становить з 27 вересня 2018 року по 29 вересня 2021 року (день ухвалення рішення) та складає 751 робочих днів, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 457674 грн. 42 коп., розрахований наступним чином: 609 грн. 42 коп. (середньоденна заробітна плата за два останні місяці роботи позивача перед звільненням) х 751 (кількість робочих днів за період затримки розрахунку з 27 вересня 2018 року по 29 вересня 2021 року). Отже, зважаючи на вище викладене, суд повністю не погоджується з розрахунком середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із позивачем, здійсненим та викладеним останнім у позовній заяві, навівши при цьому свій розрахунок, викладений вище. Між тим, суд також зазначає, що встановлений\~ статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку про те, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 1\~ст. 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Так, як убачається із обставин даної справи, Відповідач заперечував проти права позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення і таке право позивач доводив у судовому порядку. Сума матеріальної допомоги позивачу на оздоровлення, яку суд вважає обґрунтованою до стягнення з Відповідача в загальному розмірі становить 9245 грн. та є більш ніж у 40 разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (457674 грн. 42 коп.). Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку із сумою невиплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності Відповідача за прострочення виплати ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі, що дорівнюватиме невиплаченій позивачу при звільненні сумі матеріальної допомоги на оздоровлення - 9245 грн. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що ця частина позовних вимог позивача підлягає також частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1 та ч. 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судового збору, суд зазначає, що згідно до п. 1. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому суд уважає необхідним в порядку, передбаченому\~ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог у розмірі 184 грн. 90 коп. Стосовно клопотання представника Відповідача щодо стягнення з позивача на користь Відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн., суд зазначає, що таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки витрати на правничу допомогу, які відносяться до інших судових витрат у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження понесення таких витрат, зокрема, не надано\~ відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial