Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 20 лютого 2016 року надала відповідачу [PERSON] позику в сумі 8000 грн., яку він зобовязувався повернути за першою вимогою, на підтвердження укладення договору позики [PERSON] надав відповідну розписку. 24 квітня 2017 року нею на адресу відповідача було направлено письмову вимогу з проханням повернути позику у сумі 8000 грн. протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги. Вимогу відповідач отримав 28 квітня 2017 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте, у визначений строк відповідач [PERSON] борг не повернув, через що позивач вимушена звертатися до суду за захистом свого порушеного права. А тому, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 20 лютого 2016 року в розмірі 8000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн. та 640 грн. сплаченого судового збору. Позивач [PERSON], представник позивача - адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися. В поданій до суду позовній заяві просили справу слухати без їх участі, позов задоволити, надали згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце такого був повідомлений у визначеному законом порядку. Про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про отримання судової повістки. Причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подав. За таких обставин, зважаючи на згоду позивача та представника позивача, суд вважає за необхідне ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046, 1049 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, 20 лютого 2016 року позивач [PERSON] передала у власність відповідачу [PERSON] 8000 ( вісім тисяч ) грн., які останній зобовязувався повернути за першою вимогою. Зазначені обставини сторонами не оспорювалися, крім того, були стверджені власноручною розпискою [PERSON] від 20 лютого 2016 року на суму 8000 ( вісім тисяч) грн. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 Цивільного кодексу передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики і його слід вважати таким, що відбувся, його чинність сторони не заперечують та жодна із сторін не ставила питання про визнання його таким, що не укладався. Як вбачається з доданої до матеріалів справи вимоги про повернення позики, 24 квітня 2017 року позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про повернення позики у сумі 8000 грн. протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги. Вищевказана вимога отримана відповідачем 28.04.2017 року. Проте, як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, відповідач [PERSON] на виконання умов договору щодо погашення позики, таку не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та актів законодавства. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. А тому, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання за договором позики, який мав місце 20 лютого 2016 року, не виконав, в звязку з чим вимоги позивача щодо стягнення суми боргу в розмірі суми позики 8000 грн. знаходить законними, обґрунтованими, підставними, такими, що ґрунтуються на матеріалах справи, а отже, підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн. та сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. Враховуючи наведене вище, на підставі ст.ст. 526, 625, 1046, 1047. 1049 ЦК України,

Outcome: approved