Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.12.2017 року звернулася у суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому, у звязку із порушенням своїх особистих немайнових прав шляхом розповсюдження недостовірних відомостей, просить стягнути з останніх у солідарному порядку на свою користь кошти у сумі 80\~000 грн. на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди. Ухвалою судді від 28.12.2017 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою підготовчого судового засідання від 26.02.2018 року закрито підготовче провадження, а справа за вказаним позовом призначена до розгляду по суті. Розгляд справи по суті відбувався у судовому засіданні 20.03.2018 року. Позов обґрунтований тим, що відповідачі, будучи мешканцями с. Погар Сколівського району Львівської області на території Орявської сільської ради, з незрозумілих для позивача причин, в усній формі між іншими мешканцями зазначеного населеного пункту, а також письмово, - шляхом подання відповідних звернень до компетентних державних органів, протягом жовтня-грудня 2017 року особисто поширили щодо неї недостовірну інформацію як вчителя Орявської ЗОШ І-ІІ ступенів, котра полягає у її нібито непедагогічній поведінці, зокрема образах учнів та дітей села, зловживанні спиртними напоями, у тому числі і на робочому місці тощо. Позивач зазначає, що такі звернення кожної з відповідачів були предметом перевірки Відділом освіти Сколівської РДА Львівської області, котрою викладена у зверненнях інформація не підтвердилась, а, отже, є недостовірною. З огляду на вказане, позивач вважає грубим порушенням відповідачами її немайнових прав у спосіб розповсюдження згаданої недостовірної інформації, за що вони повинні нести відповідальність, визначену чинним законодавством. Так, вважає гідним та достатнім у даному випадку покладення судом на відповідачів солідарного обовязку щодо стягнення на її користь моральної шкоди, котру вона оцінює у загальному розмірі 80\~000 грн.. При визначенні розміру зазначеної моральної шкоди, позивач виходила, насамперед, з нанесення такими діями відповідачів їй значних душевних страждань, тривалого перебування у вказаний період на листку непрацездатності, а також приниження її особистості. Позивач та її належно уповноважений представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2-3). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча була належним чином та завчасно повідомленими про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення кожній 03.03.2018 року особисто поштових відправлень судових повісток про виклик (а. с. 55-58), про причини своєї неявки суд не повідомили. Разом з тим, відповідачами 22.02.2018 року у встановленому порядку подано спільний відзив на позовну заяву (а. с. 39-42), у котрому вони виклали свої заперечення проти позову, просили у такому відмовити повністю. Як на підстави своїх заперечень проти позову відповідачі послалися на те, що поширена ними інформація шляхом подання кожною окремо звернень (скарг) на гарячу лінію області, голові Львівської ОДА та безпосередньо у Відділ освіти Сколівської РДА Львівської області з приводу непедагогічних, на їх думку, дій позивача, носить характер оціночних суджень, так як є нічим іншим, як оцінкою ними особистісних ділових якостей позивача, котрі вони вважають непрофесійними. Ще звертають увагу суду на ту обставину, що позивач, обґрунтовуючи свій позов розповсюдженням ними про останню недостовірної інформації, не ставить вимогу про спростування такої, а лише просить стягнути у солідарному порядку моральну шкоду, що, на їх думку є нічим іншим, як наміром незаконного збагачення, а не наміром встановити істину та захистити свої нібито порушені немайнові права. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та її представника, оголосивши письмовий відзив відповідачів із наведеними запереченнями проти позову, оцінивши зібрані письмові докази по справі, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі, з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно із ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміються документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як вбачається з копії звернення відповідача [PERSON] від 02.11.2017 року на гарячу лінію області (а. с. 4), у такому вона, як мешканка с. Погар Сколівського району Львівської області, що відноситься до юрисдикції Орявської сільської ради, поскаржилася на дії вчителя Орявської ЗОШ І-ІІ ступенів [PERSON], котрі полягають у зловживанні нею на робочому місці алкогольними напоями, а також її постійних образах та погрозах поза роботою щодо заявника, котрі супроводжуються нецензурною лайкою. Як вбачається з копії звернення (прохання) відповідача [PERSON] від 09.11.2017 року до голови Львівської ОДА (а. с. 9), у такому вона, як мешканка с. Погар Сколівського району Львівської області, що відноситься до юрисдикції Орявської сільської ради, просила вжити заходів щодо припинення неправомірних дій вчителя Орявської ЗОШ І-ІІ ступенів [PERSON], котрі полягають у постійних її образах поза роботою щодо заявника, а також щодо пятирічної дитини заявника та матері заявника [PERSON], котрі супроводжуються нецензурною лайкою та перебування при цьому з ознаками алкогольного спяніння. З аналогічним зверненням у виді скарги (а. с. 12), проте до начальника Відділу освіти Сколівської РДА Львівської області, ще 20.10.2017 року звернулася і безпосередньо відповідач [PERSON] (матір відповідача [PERSON]В.), у котрому, з-поміж вищевказаного, просила також перевірити професійну придатність вчителя Орявської ЗОШ І-ІІ ступенів [PERSON] та вирішити питання про застосування до неї заходів дисциплінарного стягнення. Як вбачається з копії звернення відповідача [PERSON] від 04.12.2017 року на гарячу лінію області (а. с. 14), у такому вона, як мешканка с. Погар Сколівського району Львівської області, що відноситься до юрисдикції Орявської сільської ради, поскаржилася на дії вчителя Орявської ЗОШ І-ІІ ступенів [PERSON], котрі полягають у зловживанні нею на робочому місці алкогольними напоями, а також частих пропусках занять із дітьми. Таким чином, вбачається звернення кожної з відповідачів фактично з приводу неналежної, на їх думку, поведінки позивача, як вчителя Орявської ЗОШ І-ІІ ступенів, котра виразилася з боку останньої як на робочому місці, так і поза роботою, тобто з приводу моральних та ділових якостей позивача, котрі, на переконання відповідачів, є не на належному рівні. Судом встановлено, що усі вище перелічені звернення відповідачів були скеровані до Відділу освіти Сколівської РДА Львівської області, як компетентного органу, уповноваженого на розгляд таких звернень, для перевірки викладених у них фактів. Так, кожне звернення було розглянуте Відділом освіти Сколівської РДА Львівської області у встановлених порядку та строки, після чого було надано обґрунтовані відповіді як заявникам, так і у державні органи, у котрі такі звернення були подані. Наведене стверджується копіями листів-відповідей від 01.11.2017 року за вих. № 1291 (а. с. 8), від 14.11.2017 року за вих. № 1353 (а. с. 11), від 13.11.2017 року за вих. № 1346 (а. с. 13) та від 30.11.2017 року за вих. № 1458 (а. с. 15), із змісту яких також вбачається й та обставина, що викладені у зверненнях відповідачів факти щодо дій позивача, як вчителя Орявської ЗОШ І-ІІ ступенів, не підтвердилися, а у цілому вбачається конфлікт кожного з відповідачів із позивачем, що виник на побутовому рівні. Разом з тим, позивачем у судовому засіданні категорично заперечувалось існування будь-якого конфлікту чи неприязних відносин між нею та відповідачами, а факти звернення відповідачів з вищевказаних підстав їй залишаються незрозумілими. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Як розяснюється у п. 16 Постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і у разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте у ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Відтак, суд дійшов висновку, що у даному конкретному випадку має місце реалізація відповідачами свого конституційного права щодо направлення індивідуальних звернень до компетентних органів державної влади і їх посадових осіб, для їх розгляду та надання обґрунтованої відповіді, що і було останніми зроблено у кожному випадку. Крім того, аналізуючи у судовому засіданні вказану вище інформацію, викладену відповідачами про позивача у їх зверненнях, а також вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, суд приходить до висновку, що за характером і за своєю суттю така інформація не являється фактичними твердженнями, а є лише оціночними судженнями відповідачів щодо тих чи інших обставин, повязаних з особистістю та поведінкою позивача, а також її діяльністю, у тому числі під час виконання обовязків вчителя. Так, висловлювання у згаданих вище зверненнях є оцінкою дій позивача відповідачами з ознаками критики її особистості, зокрема її моральних якостей. Критична оцінка дій позивача у даному випадку є негативною, однак негативна критика також критика і може мати місце. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відтак, за змістом ст. 277 ЦК України, не можуть бути предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсним обставинам (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Такі положення відповідають також прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, і яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, положеннями якої передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми, свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимоги доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 згаданої вище Конвенції. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано також статтею 34 Конституції України. Таким чином, якщо позивач вважає, що критична оцінка відповідачами певних фактів і недоліків, оціночні судження або думки, поширені громадськості, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, то вона вправі скористатись наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України правом на відповідь, у той-же спосіб, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Оскільки судом не встановлено порушення відповідачами особистих немайнових прав позивача, то й немає підстав стверджувати про завдання останній внаслідок такого порушення моральної шкоди. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин з приводу душевних страждань позивача, її тривалого перебування на листку непрацездатності у період подання відповідачами звернень та проведення перевірки таких звернень компетентним органом, а також приниження особистості позивача внаслідок цих звернень тощо. Суд звертає увагу й на ту обставину, що розмір оціненої позивачем моральної шкоди, не містить жодного обґрунтування і спрямований на збагачення позивача, а не на відновлення її особистих немайнових прав, у разі б їх порушення відповідачами. До того ж, як встановлено судом, кожен з відповідачів скористався своїм правом індивідуального звернення до органів державної влади з приводу неналежних, на їх думку, дій позивача і перевірки таких дій, що виключало б можливість солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заподіяної їй моральної шкоди, у разі доведеності відповідного факту. Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи усе вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, такі не доводяться матеріалами справи, а, відтак, у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed