Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], про стягнення грошових коштів в сумі 23200,00грн.основного боргу та 1392,00грн. відсотків за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 30.11.2015р. по 28.02.2016р. 09.08.2016р. позивач надав заяву про збільшення позовних вимог. Просив стягнути з відповідачки 23200,00грн.основного боргу та 3712,00грн. відсотків за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 30.11.2015р. по 31.07.2016р. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду повідомлена належним чином. Суд вважає можливим провести розгляд справи на підставі наданих суду документів. Вивчив матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 21 серпня 2015года між [PERSON] [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачці грошові кошти в сумі 23 200,00 (двадцять три тисячі двісті грн) зі строком повернення до 30.11.2015року. На підтвердження отримання грошових коштів [PERSON] надала позивачу розписку, написану нею власноруч, на вищевказану грошову суму. Зазначеною розпискою було передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення грошових коштів [PERSON] зобовязана сплатити позивачу залишок коштів з нарахуванням на нього 2% в місяць. Відповідачкою грошові кошти повернуті не були в повному обсязі.. Позивачем на адресу [PERSON] було направлено боргову вимогу про повернення грошових коштів, отриманих в борг за договором позики. Але боргова вимога залишилася без відповіді. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % від простроченої суми. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) Нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України, позивальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику ((грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, встановлені договором. Таким чином, сума заборгованості [PERSON] перед позивачем станом на 31.07.2016р. складає 26912,00грн.,з яких: 23200,00грн- сума основного боргу; 3712,00грн. 2% в місяць на суму залишку боргу. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Дослідив докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі..

Outcome: approved