Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач 16 вересня 2015 року звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частки заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісяця до досягнення старшою дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач змінила свої вимоги і посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем має неповнолітніх дітей синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги не надає. З огляду на те, що відповідач не має постійної роботи і заробітку, просить стягнути з того аліменти у твердій грошові сумі розміром 400 грн. щомісяця на кожну дитину. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, та погодився сплачувати аліменти у розмірі, визначеному позивачем. Вислухавши вимоги позивача, пояснення відповідача, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] ( свідоцтво про народження серії І-ЖД №051285, видане 07 грудня 2006 року Пиріжнянською сільською радою Кодимського району); [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №227746, видане Пиріжнянською сільською радою 30 серпня 2010 року). Таким чином, відповідач зобов'язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням того, що відповідач не має постійного місця роботи та заробітку, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі. На підставі ст. ст. 180, 181, 184, 191 СК України,

Outcome: approved