Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач 24.10.2019р. звернулася до суду з позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом та припинення права особи на частку в квартирі, якій належить на праві спільної сумісної власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.11.2013 року та Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.11.2013р. двохкімнатна квартира, розташована по [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] помер її батько - [PERSON] , [INFO] ( [INFO] змінив прізвище [PERSON] на [PERSON] ). Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на частину двохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із раптовою смертю, [PERSON] за життя не зробив письмового розпорядження, але неодноразово була розмова з приводу його бажання заповісти все своє майно в її (позивача) користь. А тому, реалізуючи своє право на спадщину за законом , вона звернулася до нотаріуса із відповідною заявою, проте нотаріусом встановлено, що право власності на нерухоме майно зареєстровано на праві приватної спільної сумісної власності за [PERSON] ( відповідачем), [PERSON] (позивачем) та [PERSON] (померлим), що унеможливлювало визначити конкретні частки спадкодавця, що і стало причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Постанову № 1871/02-31 та рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. Крім того позивач звертає увагу суду на те, що вона, як спадкоємиця першої черги за законом, фактично вступила в управління спадщиною. На даний час продовжую жити у спадковій квартирі ( частина якої теж належить їй), отримала висновок про вартість квартири, утримує житло в належному стані, оплачую комунальні витрати , однак не можу реалізувати своє право на спадкове майно, оскільки воно перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб. При цьому, зазначила, що спору щодо спадкового майна немає. Вважає, що у випадку задоволення її вимоги про визнання права власності на майно, до якого входить 1/3 частка зазначеної квартири, у її власності стане 2/3 частини, а у власності сестри позивача - [PERSON] ( відповідачки) залишиться 1/3 частина. Також позивач зазначає в позовній заяві, що відповідач [PERSON] не проживає спільно у спірній квартирі, а тільки зареєстрована. Вона самостійно несу всі фінансові витрати по утриманню житла. Вказує. що фактично, відповідачка - [PERSON] не заперечує відчужити в її ( позивача) користь належну їй частину, однак не має можливості займатися оформленням таких документів , так як приїжджає на Україну дуже рідко і на короткий термін та має інше житло. Крім того, 18.10.2019 року [PERSON] отримала від позивача вартість належної їй 1/3 частки спірної квартири в розмірі 220 767 грн. на підтвердження чого подала особисто складену відповідачем заяву ( розписку), яка долучила до матеріалів справи. А тому вважає, що припинення за рішенням суду прав відповідача на частку у спільному майні, яким є вказана квартира не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. До початку проведення судового засідання представник позивача подав суду заяву відповідно до змісту якої вимоги позову підтримав, просив задоволити та розглянути справу у його відсутності ( а.с.55). Відповідач [PERSON] до початку проведення судового засідання надала суду заяви про визнання позову та розгляд справи без її участі ( а.с. 33). Відповідач [PERSON] до початку проведення судового засідання надала суду заяви про визнання позову та розгляд справи без її участі ( а.с. 36). Відповідач [PERSON] до початку проведення судового засідання направила на адресу суду заяви про визнання позову та розгляд справи без її участі ( а.с. 41). Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. Абзацом 6 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі`визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд не може прийняти заяви відповідачів про визнання позову, як безумовну та достатню підставу для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, а звернення до суду обумовлене бажанням у такий спосіб оформити спадщину, що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язувати (вирішувати) спір. Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із змістом ст. 2 ЦПК України та ст. 129 Конституції України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Так, судом було встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.11.2013 року та Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.11.2013р. двохкімнатна квартира, розташована по [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] помер її батько - [PERSON] , [INFO] ( [INFO] змінив прізвище [PERSON] на [PERSON] ). Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на частину двохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із раптовою смертю, [PERSON] за життя не зробив письмового розпорядження. А тому, реалізуючи своє право на спадщину за законом , позивача звернулася до нотаріуса із відповідною заявою, проте , як вбачається із змісту Постанову № 1871/02-31від 04.10.2019р.( а.с. 16) нотаріусом встановлено, що право власності на нерухоме майно зареєстровано на праві приватної спільної сумісної власності за [PERSON] ( відповідачем), [PERSON] (позивачем) та [PERSON] (померлим), що унеможливлює визначити конкретні частки спадкодавця, що і стало причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії. Вчинення нотаріусом нотаріальних дій регламентуються законом України «Про нотаріат» та інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, серед яких: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (яка повинна бути у вигляді саме постанови, згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5). Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі. Водночас, в оформленні права на спадщину на спадкове майно та видачі відповідного свідоцтва позивачу, нотаріусом було роз`яснено , що видача свідоцтва про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності здійснюється лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Між тим із поданого позову вбачаться, що позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом та припинення права особи на частку в квартирі, якій належить на праві спільної сумісної власності, що суперечить закону, оскільки в такий спосіб та визнаючи відповідачами вимоги позову, в обхід встановлених законом процедур сторони фактично намагаються оформити право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, в той час, коли державним нотаріусом прямо зазначено в Постанові про відсутність виділеної ( визначеної) частки у праві спільної суміної власності на житло за порлим. Вимоги про визначення частки за [PERSON] - померлого [INFO] , часток за іншми власниками нерухомого майна у вигляді квартири, позивачем не заявлялось. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмолено повністю, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed