Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач 22.09.2019 р. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та коштів у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 14.06.2017 року між ним та [PERSON] укладено договір безпроцентної позики на суму 3899281,80 грн. із строком повернення суми позики не пізніше 14.06.2018 року за місцем укладання договору у м. Києві. Відповідач в порушення умов договору позики зобов`язання не виконав, суму позики не повернув. Просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 3899281,80 грн., інфляційні збитки від знецінення грошових коштів в розмірі 764064,11 грн., 3% річних за користування грошовими коштами в розмірі 190690,88 грн. та судові витрати. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав суду заяву в якій підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що сторони 14.06.2017 року уклали договір позики, згідно якого [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 3899281,80 грн. із зазначенням строку повернення до 14.06.2018 року. Згідно із розписки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 3899281,80 грн. за договором позики від 14.06.2017 року. Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд дійшов до висновку, що договір від 14.06.2017 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] про отримання коштів у розмірі 2899281,80 грн, є договором позики, та внаслідок його реального характеру письмова розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому суд вважає, що у відповідача виникло боргове зобов`язання перед позивачем. Сторонами узгоджено строк повернення коштів, але на час розгляду справи відповідач своє зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 3 899 281,80 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних збитків за невиконання зобов`язань, суд враховує наступне. На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Враховуючи те, що на час розгляду справи борг за договором позики від 14.06.2017 року не повернуто, то суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок та вважає за необхідне стягнути з відповідача три відсотки річних за користування грошовими коштами у розмірі 190690 грн. та інфляційні збитки у розмірі 764064,11 грн. за невиконання зобов`язань, оскільки за вказаний позивачем розрахунок за період з 15.07.2017 року по 15.06.2018 року відповідає формулі. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних збитків за невиконання зобов`язань обґрунтовані та підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, суд дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за договором позики та коштів у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню, та стягненню підлягає сума боргу у розмірі 3 899 281,80 грн., інфляційні збитки у розмірі 764 064,11 грн. та три відсотки річних у розмірі 190 690,88 грн. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат по справі, суд враховує наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 9605,00 грн. З огляду на викладене, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судовий збір покласти на відповідача у розмірі 9605,00 грн.

Outcome: approved