Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2014 року звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства «Галина» про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку, компенсацію за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу №4 від 11 лютого 2010 року він був прийнятий на роботу у Селянське фермерське господарство «Галина» на посаду водія третього класу. Згідно наказу №13 від 23 жовтня 2012 року він був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України. На день звільнення відповідачем йому нарахована, але не виплачена заробітна плата за неповний робочий час у жовтні 2012 року у сумі 1046 грн. 90 коп. Також при звільненні йому не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік за 24 календарних днів, що становить 3200 грн. У зв'язку з невиплатою належних йому при звільненні сум в день звільнення, вважає підприємство повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку. Зазначив, що його заробітна плата за серпень-вересень 2012 року щомісячно становила 3200 грн. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення з 23 жовтня 2012 року по час подання позову, складає 90615 грн. 35 коп. = (145 грн. 45 коп. Ч 623 днів), податок з доходів фізичних осіб Ч 1 15% = 13960 грн. і з урахуванням податку за доходів фізичних осіб складає 76655 грн. 35 коп., яку вважає слід стягнути з відповідача. Таким чином, його середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку складає 76655 грн. 35 коп. Внаслідок неправомірних дій та вини відповідача СФГ «Галина» йому не було виплачено не лише заробітну плату але й компенсацію за невикористану відпустку 3200 грн., що дорівнює 80896 грн. 35 коп. На його усні звернення щодо виплати заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну тарифну відпустку за 2012 рік відповідачем відмовлено без будь-яких пояснень. Також вказав, що з вини роботодавця СФГ «Галина» порушено гарантовані Конституцією України та законодавством про працю його право на оплату праці, що привело його до душевних страждань, так як заробітна плата являлась джерелом для існування його та його сім'ї. Він був вимушений після звільнення значний час долучати додаткові зусилля для організації свого життя та членів своєї родини. Відсутність засобів для проживання та задоволення своїх щоденних потрібностей на протязі тривалого часу причиняло та продовжує причиняти йому моральні страждання, а відповідачем не вжито заходи для припинення таких страждань. Тому вважає, що відповідач повинен йому відшкодувати моральний збиток, який він оцінює в розмірі 5000 грн. Враховуючи вказане, просив стягнути з відповідача на його корись заборгованість по заробітній платі в сумі 1046 грн. 99 коп., компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку, що становить 76655 грн. 35 коп., компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік в сумі 3200 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали пояснення аналогічні викладеному в позові. Представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнала посилаючись на те, що [PERSON] не вийшов на роботу по невідомих підприємству причинах та ухилявся від спілкування з представниками підприємства. Підприємство намагалося з'ясувати причини невиходу [PERSON] на роботу, однак у зв'язку з уникненням працівника від виходу на своє робоче місце, дачі будь-яких пояснень, він був звільнений за прогули. В день звільнення працівнику нарахована до виплати сума, належна йому при звільненні та повідомлено про необхідність їх отримати на підприємстві. Незважаючи на належне повідомлення робітника, він не з'явився на підприємство за одержанням коштів та жодного разу не пред'явив підприємству вимоги про розрахунок. Можливо, він таким чином уникав від відповідальності за боргами перед підприємством відповідно до рішення Полтавського районного суду про стягнення з нього заборгованості за договорами позики. Разом з тим, направив до суду позов про стягнення сум, виходячи з розміру заробітної плати, яка йому за час роботи не нараховувалась та не виплачувалась. Представник третьої особи - Територіальної Державної інспекції з питань праці у Полтавській області направив до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.15). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з копії наказу №4 від 11 лютого 2010 року [PERSON] був прийнятий на роботу у Селянське фермерське господарство «Галина» на посаду водія третього класу, про що у його трудову книжку був внесений відповідний запис (а.с.5-7). До роботи у вказаному господарстві фактично приступив 20 лютого 2010 року (а.с.26). Згідно наказу №13 від 23 жовтня 2012 року [PERSON] був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.27). На день звільнення [PERSON] у Селянському фермерському господарстві «Галина» проведений розрахунок сум, які підлягають виплаті працівнику, які складаються із заробітної плати в розмірі 938 грн. 30 коп. (а.с.40) та 1630 грн. 52 коп. за невикористану відпустку (а.с.68). Як свідчать матеріали службової перевірки, проведеної у Селянському фермерському господарстві «Галина», [PERSON] з 28 вересня 2012 року не виходив на роботу по невідомих підприємству причинах. У зв'язку з вказаним, в господарстві складені відповідні акти про прогули за підписами працівників та видано, відповідно накази від 28 вересня 2012 року №10, від 09 жовтня 2012 року №11, від 23 жовтня 2012 року №12, що підтверджується копіями актів та наказів (а.с.31-50). Після звільнення [PERSON], представники СФГ «Галина» намагалося зв'язатися з працівником з метою проведення розрахунку, видачі трудової книжки, про що 12, 16, 18, 20 жовтня, 15 листопада, 06 грудня 2012 року, 20 квітня 2013 року на його адресу направлялись рекомендовані листи із врученням останніх під розписку [PERSON], що підтверджується письмовими повідомленнями та підписами про їх отримання (а.с.51-57). Заперечення представника позивача про те, що [PERSON] належним чином підприємством не повідомлявся про необхідність з'явитись на підприємство є безпідставними, оскільки сам позивач в судовому засіданні категорично не заперечував отримання ним вказаних повідомлень. Про підпис [PERSON] на повідомленнях про їх отримання підтвердила в судовому засіданні і свідок [PERSON], мати позивача. То того ж, вказаний свідок пояснила, що між директором СФГ «Галина», її сином та взагалі із всією сім'єю, склались недобрі стосунки, а тому син уникав зустрічі з керівником господарства. 26 квітня 2013 року адміністрація підприємства через відділення пошти відправила трудову книжку з описом вкладення [PERSON], що підтверджується квитанцією щодо вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.78, 80). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивачем та його представником не надано суду докази, що працівник намагався отримати на підприємстві суми при звільненні, трудову книжку, про те, що [PERSON] пред'являлись підприємству вимоги про розрахунок, і йому в цьому відмовлено. В той час, представником позивача суду надати докази про повідомлення [PERSON] про необхідність з'явитись на підприємство, де з ним буде проведено розрахунок. Посилання позивача та його представника про значно більший заробіток, який отримував під час роботи на підприємстві [PERSON], нічим не підтверджується. Разом з тим, представник відповідача надав суду копії документів, які свідчать про заробітну плату [PERSON], яка нараховувалась на виплачувалась позивачу, і вказане не спростовано під час розгляду справи. Згідно ч.ч.4, 5 ст.24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідачем доведено, що ним прийнято всі можливі заходи щодо виклику позивача на підприємство для проведення з ним розрахунку. Позивачем суду не надано доказів про те, що відповідач діяв в порушення вимог діючого законодавства при його звільненні та внаслідок винних дій не вчинив виплату необхідних при звільненні сум. Не надано обґрунтованих пояснень причини відмови позивача від отримання нарахованих йому сум, які відповідач пропонує одержати на підприємстві або повідомити рахунок (адресу), на який вони можуть бути направлені. Допитані в судовому засіданні, кожен окремо, свідки [PERSON] та [PERSON], є батьками позивача, також не спростували те, що [PERSON] повідомлявся про необхідність з'явитися на підприємство. Також вказані свідки показали, що між керівником СФГ «Галина» та їх сином склались непорозуміння з питань роботи та оплати праці, посилались на несправедливу оплату праці. Дані показання не можуть бути прийняті судом на підтвердження позовних вимог, оскільки вони не спростовують доводів відповідача. Однак, вони свідчать про небажання [PERSON] отримати особисто на підприємстві нараховані йому суми. До того ж, на звернення [PERSON] до Територіальної Державної інспекції з питань праці у Полтавській області, ще 14 листопада 2012 року за №16-м 1143/24-4, заявнику направлена відповідь, що для отримання заробітної плати йому необхідно звернутись на підприємство. Інші порушення, які виявлені при перевірки вказаною інспекцією не стосуються предмету позову (а.с.11, 12). Таким чином, з наданих стороною відповідача доказів, на спростування яких стороною позивача не надано будь-яких доказів чи заперечень, вбачається, що позивач зі своєї власної вини не отримав в день звільнення усі кошти, що належали до виплати від відповідача. Отже позов в частині стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку є безпідставним, а відповідно і позов в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Що ж до позову в частині відшкодування моральної шкоди, то як ні позивачем так і ні його представником не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про порушення законних прав власником, які мали б наслідки у вигляді моральних страждань та втрати життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, а також причинний зв'язок між порушеннями прав та наслідками. Тому суд вважає, що позов у цілому є безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed