Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 03 квітня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, у якому просить визнати недійсним абз.2 п.4.1. договорів поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/282 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2008 року №010/3-0-1/070; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/285 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 24 квітня 2008 року №010/3-0-1/77; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/275 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659, що були укладенні на виконання кредитних договорів по Генеральній кредитній угоді №010/03-1/1702 та кредитного договору від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», після чого змінена назва на АТ «Райффайзен банк Аваль»), з однієї сторони, та Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, з іншої сторони, 18 травня 2005 року укладено Генеральну кредитну угоду №010/03-1/1702, в рамках якої укладено декілька кредитних договорів, та кредитний договір «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ТОВ «Фірма Медтерм» за Генеральною кредитною угодою від 18 травня 2005 року №010/03-1/1702, кредитним договором від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договори поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/282 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2008 року №010/3-0-1/70; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/285 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 24 квітня 2008 року №010/3-0-1/77; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/275 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659. Згідно умов п.4.1. зазначених договорів поруки, сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦКУ). [PERSON] вважає, що у п.4.1 зазначених трьох договорів поруки не визначений строк дії договору поруки, оскільки абз.1 п.4.1. суперечить абз.2 цього пункту; строк дії поруки не визначений відповідно до вимог ст.ст.251, 252 ЦК України. Тому, [PERSON] вважає, що до спірних правовідносин треба застосовувати вимоги абз.1 п.4.1. договорів поруки. Про що він розраховував та, що у відповідності до речення другого п.4 ст.559 ЦК України встановлює дію обов`язку поруки строком у шість місяців з дня виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя. Посилання ж АТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування до спірних правовідносин вимог абз.2 п.4.1., на думку позивача, не заслуговує на увагу, оскільки цей абзац суперечить вимогам абзацу 1 п.4.1, а у таких випадках згідно ч.1 ст.213 ЦК України вимоги договору необхідно тлумачити проти того, хто складав договір поруки. При цьому, оскільки спірні договори поруки є договорами приєднання відповідно до ст.634 ЦК України, а тому умови цих договорів викладені і обґрунтовані саме на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» та з урахуванням побажань тільки останнього, то і відповідно тлумачити ці договори необхідно проти АТ «Райффайзен Банк Аваль». З цих підстав [PERSON] просить свої позовні вимоги задовольнити. Провадження у справі відкрито 05 квітня 2017 року. 25 липня 2017 року представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» подано заперечення на позовну заяву [PERSON] , в яких представник відповідача зазначив, що спірні договори поруки не передбачають можливості приєднання в порядку ст.634 ЦК України та при їх укладенні сторони мали право та можливість пропонувати одна одній та узгоджувати їх умови. Тобто спірні договори поруки не є договорами приєднання. При цьому, зазначене банком в абз.2 п.4.1. положення, що порука припиняється, якщо Кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до Поручителя в повній мірі відповідає нормам ст.ст.251, 252 ЦК України та ґрунтується на вимогах ч.4 ст.559 ЦК України, а значить має застосовуватися до даних договорів. Також, в обґрунтування своїх доводів представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» посилається на правові висновки Верховного Суду України, що наведені у постановах від 08 червня 2016 року у справі №6-1006цс16 та від 03 лютого 2016 року №6-2017цс15. Крім того, представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» подав 25 липня 2017 року заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, яку мотивував тим, що [PERSON] спірні договори поруки підписав 31 жовтня 2008 року, а тому він фактично дізнався про порушення своїх прав саме 31 жовтня 2008 року, а значить звернувшись до суду з позовом тільки 03 квітня 2017 року пропустив строк позовної давності. [PERSON] вважає, що він не пропустив строк позовної давності, так як лише 01 березня 2017 року ухвалою апеляційного суду Одеської області залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2016 року (справа №522/8695/15-ц), яким позов [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання припиненою поруки задоволено частково та, зокрема, відмовлено у задоволенні позову в частині визнання припиненою поруки по тим трьом договорам, які є предметом розгляду по даній справі, а значить позивач вважає, що він дізнався про порушення своїх прав тільки в день винесення ухвали апеляційною інстанцією, тобто 01 березня 2017 року. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судовому засіданні, позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовної заяві і письмових поясненнях. Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву і заяви про застосування строків позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухав пояснення сторін, приходить до наступного. Судом встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», повним правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», яке в результаті зміни своєї назви, що не є реорганізацією, змінило назву на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», з однієї сторони, та Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТОВ «Медтерм»), з іншої сторони, 18 травня 2005 року укладено Генеральну кредитну угоду №010/03-1/1702. У відповідності з нею АТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язався надавати ТОВ «Медтерм» кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках Генеральної кредитної угоди, а ТОВ «Медтерм» зобов`язалося забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов цих кредитних договорів. В рамках Генеральної кредитної угоди між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Медтерм» укладено декілька кредитних договорів. Крім Генеральної кредитної угоди між зазначеними сторонами був укладений кредитний договір «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ТОВ «Медтерм» за Генеральною кредитною угодою від 18 травня 2005 року №010/03-1/1702, кредитним договором від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договори поруки, у тому числі: договір поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/282 в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2008 року №010/3-0-1/70; договір поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/285 в забезпечення зобов`язань за кредитним договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 24 квітня 2008 року №010/3-0-1/77; договір поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/275 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659. Після визнання ТОВ «Медтерм» банкрутом АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договорами, що були укладені в рамках Генеральної кредитної угоди між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Медтерм» і кредитного договору «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659, як до поручителя. В свою чергу, 27 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», у якому просив визнати припиненою поруку по договорам поруки, що були укладені на виконання кредитних договорів по Генеральній кредитній угоді №010/03-1/1702 та кредитного договору від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659 (по 8 договорам поруки). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2016 року (справа №522/8695/15-ц) позов задоволено частково. Визнано припиненою поруку за 5 договорами поруки, а за 3 договорами поруки, що оскаржуються по цій справі, у задоволені позову відмовлено. Підставою відмови в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив наявність у п.4.1. спірних договорів поруки посилання на припинення поруки, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України). Відповідно до редакції ч.4 ст.559 ЦК України, яка діяла як на момент укладення спірних договорів, та на момент ухвалення рішення і на момент звернення позивача до суду, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Суд враховує, що у зв?язку з набуттям чинності 04.02.2019 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII від 03.07.2018 року, внесені зміни до ч.4 ст. 559, яка наразі викладена в наступній редакції: порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Суд також враховує те, що відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII від 03.07.2018 року, цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, однак вважає, що в даному випадку буде помилковим вважати спірні правовідносини між сторонами такими, що виникли до введення Закону в дію та продовжують існувати після введення в дію цього Закону, так як на момент звернення позивача до суду, була чинною інша редакція даної статті, в разі застосування якої, відбувається фактичне припинення спірних правовідносин між сторонами, що унеможливлює розповсюдження на них нової редакції ч.4 ст. 559 ЦК України, в зв?язку з чим до яких має застосовуватися редакція статті, чинна на момент звернення позивача до суду з даним позовом. Судом встановлено, що п.4.1. спірних договорів поруки містить два абзаци, згідно першого з них строк припинення поруки не встановлено, згідно другого - порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Тобто, п.4.1. спірних договорів поруки містить два взаємовиключних абзаци. [PERSON] вважає, що у вимогах п.4.1. спірних договорів поруки не визначений час припинення поруки, тому до спірних положень договорів поруки необхідно застосувати вимоги речення 2 ч.4 ст.559 ЦК України. Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» не надав доказів того, що при укладенні спірних договорів поруки сторони домовились про застосування вимог саме абз.2 п.4.1. договорів поруки, а з тексту спірних договорів це не є очевидним, що вимагає застосування тлумачення змісту даних договорів. Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові від 18 квітня 2018 року по справі №753/11000/14-ц висловила наступну правову позицію - у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Позивач вважає, що спірні договори є договорами приєднання, а тому повинні розцінюватися, як такі, що укладені під переважним впливом відповідача. Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» не надав суду переконливих доказів того, що спірні договори поруки не є договорами приєднання. Водночас, відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Згідно зі Статутом АТ «Райффайзен Банк Аваль», затвердження типових стандартних договорів фінансово-господарської діяльності є виключною компетенцією Правління банку. Положенням про Одеську обласну дирекцію АТ «Райффайзен Банк Аваль» передбачено, що дирекція здійснює діяльність в межах умов визначених Правлінням Банку і не має повноважень вносити зміни в стандартні правочини. Оскільки, договори поруки укладені не відразу з укладенням кредитних договорів, а значно пізніше, суд вважає, що [PERSON] був фактично вимушений укласти спірні договори поруки, оскільки він укладав кредитні договори як директор ТОВ «Медтерм» в забезпечення виконання зобов`язань по кредитним договорам ТОВ «Медтерм», щоб надати можливість підприємству погасити боргові зобов`язання перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» та надати можливість підприємству працювати. Тим самим, у внесенні змін або заперечень проти умов договорів поруки [PERSON] був обмежений. В зв?язку з цим, суд вважає, що оскільки спірні договори поруки є договорами приєднання, відповідно до ст. 634 ЦК України, то і умови цих договорів є викладеними і обґрунтованими саме на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» з урахуванням побажань саме банку, то і відповідно тлумачити ці договори необхідно проти АТ «Райффайзен Банк Аваль». В зв`язку з чим суд приходить до висновку, що до спірних договорів поруки необхідно застосовувати вимоги абз.1 п.4.1. цих договорів. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно частин першої - третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію. Певна дія припускає точну визначеність її настільки, щоб при виконанні зобов`язання не могло виникнути ніяких сумнівів. Точна визначеність означає, що умова правочину має бути ясною, недвозначною, несуперечливою, її формулювання має виключати неоднозначність в процесі застосування. Тлумачення АТ «Райффайзен Банк Аваль» понять п.4.1 договору поруки на свою користь призводить до втрати цим пунктом договору визначеності через двозначність визначення періоду у часі, після якого порука припиняється. Це унеможливлює вчинення певної дії через невизначеність строку для її вчинення відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, що суперечить вимогам ч.1 ст.509 ЦК України. Це є порушенням вимог ч.1 ст.203 ЦК України Також, з причини невизначеності договором поруки певного часу протягом якого зобов`язання може бути виконане, спірний договір не спрямований на реальне виконання зобов`язання поруки. З цих підстав, суд доходить висновку про необхідність визнання недійсним абз.2 п.4.1. спірних договорів поруки. Посилання представника АТ «Райффайзен Банк на Аваль» на правову позицію Верховного суду України, що висловлена в постановах від 08 червня 2016 року у справі №6-1006цс16, від 03 лютого 2016 року у справі №6-2017цс15, суд не приймає до уваги, оскільки у цих справах розглядалися тільки питання, що зазначені у абз.2 п.4.1. спірних договорів поруки. Одночасне застосування вимог абз.1 та абз.2 п.4.1. у зазначених постановах не розглядалося. Суд також не погоджується з доводами представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Так, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що 01 березня 2017 року ухвалою апеляційного суду Одеської області залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2016 року (справа №522/8695/15-ц, суддя Домусчі Л.В.), яким позов [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання припиненою поруки задоволено частково та, зокрема, відмовлено у задоволенні позову в частині визнання припиненою поруки по тим трьом договорам, які є предметом розгляду по даній справі. За таких обставин, на переконання суду, моментом, коли [PERSON] дізнався про інше (відмінне від його особистого) тлумачення п. 4.1. спірних договорів поруки, а значить і про порушення своїх прав, є дата винесення рішення Приморським районним судом м. Одеси 01 вересня 2016 року (справа №522/8695/15-ц, суддя Домусчі Л.В.), в якому зазначено про таке відповідне тлумачення. При цьому, суд вважає не обґрунтованим посилання позивача на дату ухвали апеляційного суду Одеської області, якою залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2016 року, оскільки фактично позивач дізнався про існування іншого тлумачення положень спірного пункту договору саме з рішення суду першої інстанції, а не з ухвали апеляційної інстанції, якою лише підтверджені висновки суду першої інстанції. В зв`язку з чим, суд, встановивши, що позивач звернувся до суду 03.04.2017 року, тобто до закінчення трирічного строку позовної давності, який відраховується з 01.09.2016 року, доходить висновку, що [PERSON] не пропустив строк на звернення до суду з зазначеним позовом. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved