Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 червня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітніх дітей. В позовній заяві позивач вказала, що з 09 вересня 2002 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В даний час діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач проживає окремо, ніякої допомоги дітям не надає. У звязку з цим, уточнивши свої вимоги, просила стягувати з відповідача грошові кошти (аліменти) у розмірі по 1000 грн. на кожну дитину щомісяця до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання позивач не зявилася, надавши до суду заяву, в якій свої вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, розглянувши справу без неї. В цій же заяві вказала про свою згоду на заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки до залу суду відповідача [PERSON] надано не було, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою\~ст.157 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вирішив розглянути вказану справу за відсутності відповідача з урахуванням всіх письмових доказів, які були надані позивачем та відповідно до ст.224-226 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення. При цьому, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву позивача та надані нею письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №010163, виданим 25 липня 2005 року Загнітківською сільською радою Кодимського району Одеської області) та [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №031764, виданим 27 квітня 2006 року другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси). В даний час сторони проживають окремо, діти проживають з позивачем [PERSON] та перебувають на її утриманні. Таким чином, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. У звязку з цим, з огляду на відсутність у відповідача постійного доходу (заробітку), суд вважає необхідним визначити аліменти у твердій грошовій сумі у заявленому позивачем розмірі. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved