Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач 29.03.2019 року звернулася до Октябрського районного суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування даного позову зазначала, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована з 20.07.2004 року племінниця [PERSON] , [INFO] , яка не проживає за місцем реєстрації з 2006 року. Відповідач не приїздить, її особистих речей в помешканні немає, комунальних послуг не сплачує, точне місце її проживання на даний момент не відомо. Покинувши місце своєї реєстрації, відповідач не вжила дій по зняттю з реєстрації. Точна адреса проживання відповідача не відома, відповідно, вона позбавлена можливості вирішити свою проблему в позасудовому порядку. Ухвалою від 19.04.2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Ураховуючи викладене та те, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка про час та дату судового засідання повідомлена належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 19.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвою Н.П. (а.с.8-9). Згідно довідки КП «ЖЕО №2» №318 від 28.03.2019 квартира перебуває на балансі КП «ЖЕО №2», статус квартири - приватна. В квартирі зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - племінниця, [PERSON] - дочка, [PERSON] - дочка, [PERSON] - мати (а.с.6). Факт непроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] підтверджено складеними сусідами [PERSON] та [PERSON] пояснювальними записками, згідно яких [PERSON] , в даній квартирі не проживає з 2006 року. Також сусідами [PERSON] та [PERSON] надані показання в судовому засіданні, згідно яких їм достовірно відомо, що у в квартирі [ADDRESS] племінниця позивача не проживає вже багато років. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд враховує роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені.

Outcome: approved