Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] в березні 2017 року звернулась з позовом до [PERSON] та [PERSON] та просила визнати недійним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 19 січня 2017 року, котрий укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивач в своїх вимогах посилається на те, що з 11 жовтня 2003 року по 16 серпня 2010 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . У період шлюбу (30 квітня 2010 року) була придбана квартира [ADDRESS] . 16 серпня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначив позивач 08 лютого 2017 року позивачу - [PERSON] стало відомо, що відповідач [PERSON] , продав відповідачу - [PERSON] квартиру [ADDRESS] , чим порушив права позивача та права їх спільної дитини - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що вищезазначений договір купівлі-продажу квартири від 19.01.2017 року є недійним оскільки вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та [PERSON] не надала згоди [PERSON] на її продаж, та зазначений правочин порушує права спільної дитини [PERSON] , [INFO] , що також є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. У зв`язку з цим, позивачка просить її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати недійним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 19 січня 2017 року, котрий укладений між [PERSON] та [PERSON] . На адресу суду зазначена цивільна справа надійшла 28 березня 2017 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 28 березня 2017 року, визначено головуючого суддю - Виноградову Н. В. Ухвалою суду від 29 березня 2017 року відкрито провадження по справі. У зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Виноградової Н. В., цивільну справу за позовом [PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (м. Одеса, пр. Добровольського, буд. 106) про визнання договору купівлі-продажу недійсним передано на повторний авторозподіл між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 26 листопада 2018 року, визначено головуючого суддю - Сувертак І. В. Справу передано судді Сувертак І. В. 30 листопада 2018 року. Ухвалою суду від 18 січня 2019 року суддею Суворовського районного суду міста Одеси Сувертак І. В. прийнято до свого провадження зазначену цивільну справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. (а.с. 185). Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 222). Позивачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, матеріали справи містять клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи в суді повідомлявся належним чином, матеріали справи містять клопотання представника відповідача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, вимоги позову [PERSON] не визнав. Окрім того, матеріали справи містять відзив [PERSON] (а.с. 107-109) в котрому він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] оскільки позовні вимоги жодними доказами не доведені та позивачем невірно обрано спосіб захисту свої прав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Треті особи в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не сповістили. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача [PERSON] та третіх осіб. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, встановив факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 жовтня 2003 року по 16 серпня 2010 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . У період шлюбу (30 квітня 2010 року) була придбана квартира [ADDRESS] . (а.с. 7). Відповідно до розписки від 30.04.2010 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 62000 доларів США за продану квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8). 16 серпня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 9). Питання щодо розподілу спільного майна подружжя сторонами не ставилось. Відповідно Договору купівлі-продажу квартири від 19 січня 2017 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] , зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н. О. та зареєстровано в реєстрі за №31. (а.с. 124). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема в першій частині вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; в другій - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; в тертій частині - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; в п`ятій - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; в шостій - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається із тексту позовної заяви позивач посилається на ч.6 ст. 203 ЦК України, однак позивачем не зазначено, які саме права неповнолітньої порушуються із чим це доводиться. Більш того, сама неповнолітня навіть не залучена до розгляду справи та таке питання перед судом не ставилось. Окрім того, за час від розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (з 16 серпня 2010 року та час проголошення рішення 29 січня 2020 року) ані позивачем ані відповідачем [PERSON] не подавались позовні заяви про поділ спільного майна подружжя, доказів протилежного матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи позивачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, суд не знаходить жодних правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів в підтвердження своїх позовних вимог, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed