Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач 17 лютого 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа Ленінський РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 24 червня 1983 року. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 1995 року. З 2005 року шлюбні відносини з відповідачем було припинено. Осінню 2014 року відповідач виселився з квартири. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловою площею та зняти його з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. У своїй заяві від 11 квітня 2014 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення [PERSON] з позовом до суду є захист інтересів, пов'язаних із реалізацією складової частини змісту права власності - права користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 24 червня 1983 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 992, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 17 лютого 1995 року (а.с. 4-5). Згідно довідки № 2097 від 13 лютого 2014 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В той же час, аналізуючи доводи позивача з приводу того, що реєстрація відповідача створює їм перешкоди у реалізації права користування та розпорядження домоволодінням, суд зауважує, що за змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS], а, отже, відсутні правові підстави для визнання його втратившим право користування квартирою. Крім того, суд зауважує, що ст. ст. 316-317, 319, 391 ЦК України, на які в своєму позові посилається позивач, питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не регулюється. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] незаконні, необґрунтовані, недоведені та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed