Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.05.2019 року звернулася у суд з позовом, в якому, з урахуванням поданої 04.07.2019 року заяви про зміну предмету позову, просить усунути їй перешкоди у здійснені права користування належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача - [PERSON] без надання іншого житла. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання вказаного позову до суду, позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді від 03.06.2019 року, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, яка не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання 26.07.2019 року. Ухвалою підготовчого засідання від 26.07.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.09.2019 року. Судовий розгляд справи по суті відбувався у судових засіданнях 10.09.2019 року та 17.10.2019 року, за участі сторін та представника позивача. Позов, із урахуванням заяви про зміну його предмету, обґрунтовано тим, що відповідач фактично проживає у спірному житловому будинку, куди вселилась ще при його попередньому власникові - матері позивача [PERSON] , без згоди останньої, однак там не зареєстрована. Матір позивача [INFO] померла, а позивач є єдиним спадкоємцем її прав та обов`язків, у тому числі й прав на спірний житловий будинок, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.09.2018 року. Таким чином, на даний час позивач є одноосібним власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , у котрому зареєстрована та проживає разом із членами своєї сім`ї - чоловіком [PERSON] і п`ятьма дітьми. Окрім них у зазначеному будинку зареєстровані ще двоє братів позивача, один з яких - [PERSON] там фактично не проживає, а інший - [PERSON] за змістом заповіту матері має право довічного користування однією кімнатою у літній кухні домоволодіння. Позивач зазначає, що відповідач не є членом її сім`ї у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме приходилася спершу співжителькою, а нині дружиною брата [PERSON] .. Тому вказує на необхідність припинення у відповідача права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку. Звертає увагу суду на ту обставину, що відповідач, фактично проживаючи у належному позивачеві на праві власності житловому будинку і не являючись членом її сім`ї, тим самим чинить їй перешкоди, зокрема порушує її право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляється звільнити займане без згоди попереднього власника та без її згоди як нового власника житлове приміщення, хоча має своє житло у с. Пшонець Сколівського району Львівської області, де може проживати. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 383, 391 ЦК України, була змушена звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрала спосіб захисту - усунення їй перешкод у користування власністю шляхом виселення відповідача без надання їй іншого житла. Позивач та її належно уповноважена представник - адвокат Маципура Г.І. у підготовчому та судових засіданнях щодо розгляду справи по суті позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2-3) та заяві про зміну предмета позову (а. с. 22-24). Відповідач у підготовчому та судових засіданнях щодо розгляду справи по суті проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі, просила в їх задоволенні відмовити, оскільки вважає себе членом сім`ї позивача в силу реєстрації шлюбу з її братом [PERSON] , який має у спірному будинку право довічного користування однією кімнатою у літній кухні. Тому, на переконання відповідача, вона також має право користування цією кімнатою у літній кухні на рівні з своїм чоловіком. При цьому, відповідачем не заперечувалося тієї обставини, що вона дійсно, разом із своїм сином від попереднього шлюбу, є співвласником житлового будинку у с. Пшонець Сколівського району Львівської області, у котрому, власне, й має зареєстроване місце проживання та має можливість проживати, у тому числі й зі своїм новим чоловіком. Однак, відповідач стверджує, що вони з чоловіком вправі самі вирішувати, де їм фактично проживати. Відзиву на позовну заяву у запропоновані судом строки та порядку відповідачем не подано. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд, перевіряючи порушення прав позивача щодо користування власністю, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12.09.2018 року, посвідченого та зареєстрованого у встановленому порядку, реєстровий № 368 (копія міститься у справі, а. с. 4). Зокрема, зазначене домоволодіння позивач успадкувала згідно заповіту своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , у котрому позивача також зобов`язано надати у довічне проживання одну кімнату у літній кухні синові спадкодавця, а братові позивача - [PERSON] .. У свою чергу, відповідач вселились у належне на праві власності позивачеві домоволодіння за життя її матері, однак без її згоди, як попереднього власника, а матір за життя не встигла вжити заходів щодо виселення відповідачки, так як важко хворіла (а. с. 43-44), та невдовзі померла. Не надавала відповідної згоди на вселення відповідача й позивач як теперішній власник спірного домоволодіння. Зокрема, як вбачається із витребуваних судом за клопотанням позивача висновків за № 4933 від 08.10.2018 року та за № 1546 від 07.05.2019 року Сколівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області, позивач неодноразово зверталася у правоохоронні органи з приводу самовільного вселення у належне їй домоволодіння відповідачкою та чинення їй перешкод останньою у користуванні цим домоволодінням. Як встановлено судом та визнається сторонами у справі, склад сім`ї позивача становить семеро осіб, а саме: позивач, її чоловік [PERSON] , її троє дітей від попереднього шлюбу - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також двоє дітей від даного шлюбу - [PERSON] та [PERSON] .. Фактично, сім`я [PERSON] - [PERSON] (брата позивача та відповідачки), після реєстрації 29.08.2019 року шлюбу (а. с. 59), є іншою сім`єю і жоден з її членів, в силу положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР не відноситься до членів сім`ї позивача як теперішнього власника житлового будинку по [ADDRESS] . При цьому, право довічного користування братом позивача [PERSON] однією кімнатою у літній кухні як приналежній до вищевказаного житлового будинку господарській будівлі, жодним чином не свідчить про належність останнього до членів сім`ї позивача. Крім того, з показань свідків встановлено, що позивач не веде спільного господарства з своїм братом та відповідачкою, як спершу співжителькою брата, а згодом його дружиною, так як фактично відповідач із братом позивача проживають в окремих приміщеннях спірного домоволодіння, тобто окремо від сім`ї позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. З огляду на вказане, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а тому виникнення права членів сім`ї власника житла на користування ним та обсяг цього права залежить від виникнення у власника житла права власності на нього. Як встановлено судом, чоловік відповідачки у справі - [PERSON] не був та не є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] із приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, як і не є членом сім`ї позивача, а право користування допоміжним приміщенням не свідчить про наявність у [PERSON] , а тим більше його нової дружини, права власності на майно, а в останньої ще й права користування цим майном без згоди власника. Таким чином, на переконання суду, право користування відповідачки приміщенням у вищевказаному домоволодінні слід припинити. Крім того, як вбачається з відмітки про реєстрацію у паспорті відповідачки (копія міститься у справі, а. с. 26), а також з відповіді Головецької сільської ради Сколівського району Львівської області на запит суду щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача від 31.05.2019 року за вих. № 121 (а. с. 14), відповідач з березня 1997 року зареєстрована у с. Пшонець Сколівського району Львівської області, однак проживає у с. Погар Сколівського району Львівської області. Таким чином встановлено, що відповідач має житло у с. Пшонець Сколівського району Львівської області, у котрому у визначеному законом порядку має також зареєстроване місце проживання та, з її ж слів, має можливість проживати, у тому числі й з своїм чоловіком (братом позивача у справі). Відповідно, відповідач зберігає у вищевказаному житловому будинку за собою право на житло. У свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що позивач, як власник житлового будинку по [ADDRESS] , котрий має малу житлову площу, в силу великої кількості членів сім`ї (семеро чоловік), позбавлена можливості належно користуватися цим будинком, у котрий без відповідної на те згоди вселилася ще й відповідачка. Виходячи із заявлених позовних вимог та аналізу зібраних матеріалів, а також обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, суд вважає за необхідне та можливе усунути позивачу перешкоди у здійсненні права користування належним їй на праві власності житловим будинком, розташованим у [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача без надання їй іншого житла. Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, сплачений позивачем та документально підтверджений судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на її користь з відповідача.

Outcome: approved