Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернулась 06.09.2016 року в суд з цим позовом, вказуючи, що 07 квітня 2005 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS], який належав відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 1992 року. Право власності на вищезазначене нерухоме майно відповідачем не було зареєстровано в Котовському МБТІ Одеської області, та не зареєстроване по теперішній час. За умовами укладеного між ними договору вона повністю сплатила [PERSON] обумовлену ними суму за придбаний нею житловий будинок, про що ними був складений попередній договір купівлі-продажу у присутності свідка [PERSON], та він передав їй ключі від будинку та документи на будинок. З того часу вже більш як 10 років, вона фактично володіє та користується вищезазначеним нерухомим майном. Отримавши правовстановлюючі документи на житловий будинок, вона на протязі 10 років, неодноразово зверталася до [PERSON] щодо нотаріального посвідчення договору, який кожен раз обіцяв відвідати нотаріальну контору та посвідчити договір купівлі-продажу, але він не приходив посилаючись на стан свого здоров'я, ухиляючись від його нотаріального посвідчення. Після чого, згодом виявилось що він втратив оригінал свого договору купівлі-продажу за 1992 рік, яким він набув власності, залишилася тільки його копія, у зв'язку з чим стало неможливим здійснити нотаріальне посвідчення узгодженого ними договору купівлі- продажу, та переоформлення права власності на зазначену нерухомість на неї в установленому законом порядку. Вона все-таки вирішила звернутись до шостої Одеської державної нотаріальної контори, щодо вирішення цього питання, та їй було відмовлено за відсутності оригінала правовстановлюючого документу, який підтверджує власність відповідача на вищезазначений житловий будинок. Позивач просить суд визнати за нею, [PERSON], право приватної власності за набувальною давністю на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надавши заяву, згідно якої позовні вимоги підтримувала та просила про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надавши заяву, згідно якої позовні вимоги визнавав та просив про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі №3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 липня 1992 року секретарем Новоселівської сільської ради Котовського району Одеської області, зареєстровано у реєстрі за №34. 07 квітня 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір, відповідно до умов п. 1 якого [PERSON] зобов'язується передати [PERSON] у власність житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, [PERSON] зобов'язується купити у [PERSON] житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], та сплатити за нього певну грошову суму, з оформленням основного договору купівлі-продажу. Відповідно до п.4.1 договору, цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і являється дійсним до моменту його остаточного виконання, тобто до складання основного договору купівлі-продажу. Відповідно до п.4.2 договору, умови даного договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін з обов'язковим складанням відповідного документу. Будь-яких доказів тому, що умови договору були змінені сторонами, суду не надано. Тому, враховуючи положення п. 4.1 договору, суд приходить до висновку, що попередній договір є діючим на даний час. Частиною3 ст. 344 ЦК Українивстановлено, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. За змістом глави 24 ЦК України, яка регулює підстави набуття права власності на майно, набувальна давність є самостійною підставою для виникнення у особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном без певної правової підстави, права власності на це майно через певний проміжок часу користування та володіння ним. Право ж власності на майно за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Фактично позивач вчиняла дії щодо купівлі-продажу житлового будинку, які регулюються іншими нормами права. Підтвердженням цьому є чинний попередній договір 07 квітня 2005 року укладений між сторонами у справі. Таким чином, існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння майном - договір, а позивач безпідставно посилається на строк набувальної давності. Отже, позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого права, який не відповідає характеру спірних правовідносин. Виходячи з цих обставин, суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки це протирічить встановленим судом обставинам справи. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

Outcome: dismissed