Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач 26.06.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 22.11.2016 року (а.с.142), просив визнати спадщину після смерті [PERSON], що складається з 531/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 145,6 кв.м., житловою площею 86,9 кв.м., відумерлою; витребувати у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 531/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 145,6 кв.м., житловою площею 86,9 кв.м. у [PERSON]. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 26.12.2016 року) у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Підтримала усі пояснення та обставини, надані у позовній заяві. Відповідачка у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином. У минулому судовому засіданні проти вимог Одеської міської ради заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні. Додатково пояснила, що [PERSON] 26.11.2009 року склала заповіт, за яким належне їй майно (у тому числі зазначені 531/1000 частин квартири) заповіла їй. 24 червня 2014 року державний нотаріус Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] винесла постанову, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищеназване нерухоме майно, мотивуючи свою відмову тим, що правовстановлюючі документи про належність майна померлій на частину квартири [ADDRESS] не співпадають з даними КП «БТІ» ОМР від 28.04.2014 року за № 2467-11/405. У звязку з чим, вона звернулась до суду за захистом своїх прав та рішенням суду від 19.11.2015 року (справа № 522/15982/15-ц) було визначено вірно долі квартири та за нею визнано право власності на 531/1000 частин квартири. Надала суду копію технічного паспорту на дану квартиру, виготовленого на її імя 01.04.2015 року. Суд, з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача та третьої особи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 травня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, [PERSON] належить на праві приватної власності 531/1000 частин квартири [ADDRESS], що складають 77, 36 кв.м. її загальної площі. Саме такі відомості були внесені 23.06.1994 року в реєстраційну книгу 9 пр, стор 65 КП «БТІ» ОМР (а.с.15). Співвласниками зазначеної квартири є [PERSON], якій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.08.2002 року (а.с.19), посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальною конторою, належить 274/1000 частини квартири [ADDRESS] та [PERSON], якій на підставі договору дарування від 06.03.2008 року (а.с.22), посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори, належить 157/1000 частини квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні встановлено, що 15 жовтня 2013 року померла [PERSON], про що 15.10.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис № 1000. Зазначене підтверджується копією актового запису про смерть №10000 від 15.10.2013 року та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00016134807 від 22.12.2015 року (а.с.68-70). Звертаючись до суду з відповідним позовом, Одеська міська рада просила визнати спадщину після смерті [PERSON], у вигляді зазначених 531/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 145,6 кв.м., житловою площею 86,9 кв.м., відумерлою, посилаючись при цьому на відсутність спадкоємців за законом та заповітом на спадщину, та сплив одного року з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON]. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття\~ст. 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 1277 ЦК України\~у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. У відповідності до положень ч. 3\~ст. 140 Конституції України\~та ч. 1\~ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, є сільські, селищні, міські ради. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Проте, з витребуваної судом копії спадкової справи №110/2014 до майна [PERSON], померлої 15.10.2013 року (а.с.96-115), судом встановлено, що після себе [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 26 листопада 2009 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 3-3772, згідно якого вона заповіла [PERSON] належну їй на праві приватної власності частину квартири [ADDRESS], загальною площею 77, 36 кв.м.(а.с.108-109 на звороті). Після смерті [PERSON] [PERSON] у встановлений ст.ст. 1269, 1270 ЦК України шестимісячний строк особисто подала до нотаріальної контори заяву про прийняття після неї спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді частини квартири [ADDRESS]. Проте, 24 червня 2014 року державний нотаріус винесла постанову, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищеназване нерухоме майно, мотивуючи свою відмову тим, що правовстановлюючі документи про належність майна померлій на частину квартири [ADDRESS] не співпадають з даними КП «БТІ» ОМР від 28.04.2014 року за № 2467-11/405. За вказаних обставин, [PERSON] у вересні 2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом (справа №522/15982/15-ц). При цьому, судом при розгляді справи №522/15982/15-ц було досліджено розрахунок часток по спірній квартирі, складений ТОВ «ОДЕСА [PERSON]», та встановлено, що частка спірної квартири, що належить [PERSON] (померла) на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 17.05.1994 р. за № 11-2655, є 531/1000 частини квартири [ADDRESS]. У фактичному користуванні [PERSON] знаходиться: 12-кухня пл. 13,8 кв.м., 13 - житлова кімната пл. 17,7 кв. м., 15 - коридор пл. 4,7 кв. м., 16 - житлова кімната пл. 8, 4 кв.м., 17 - житлова кімната пл. 22, 9 кв. м., 452/1000 частин приміщень загального користування: коридорів загального користування 1; 3, що складає 452/1000 частини квартири [ADDRESS]. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2015 року (а.с.138) було задоволено позов [PERSON] та визнано за нею право власності на 452/1000 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої 15.10.2013 року [PERSON], що складаються з приміщень: 12 кухні площею 13,8 кв.м., 13 житлової кімнати площею 17,7 кв.м., 15 коридору площею 4,7 кв.м., 16 житлової кімнати площею 8,4 кв.м., 17 житлової кімнати площею 22,9 кв.м., 452/1000 частин приміщень загального користування: коридорів загального користування 1, 3. Згідно до вимог\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1258 ЦК України, передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Ст. 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положень частини 5\~статті 1268 Цивільного кодексу України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON], як спадкоємниця майна померлої 15.10.2013 року [PERSON] за заповітом, також згідно рішення суду від 19.11.2015 року, є власником 452/1000 частини квартири [ADDRESS], які відповідають 531/1000 частинам квартири, стосовно яких заявлено вимоги ОМР у даній справі. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За вказаних обставин, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог Одеської міської ради щодо визнання спадщини після смерті [PERSON] у вигляді 531/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 145,6 кв.м., житловою площею 86,9 кв.м., відумерлими, а тому відмовляє у їх задоволенні. Оскільки, підстав для задоволення основних вимог ОМР судом не встановлено, вимоги позивача щодо витребування спірного майна як похідні також не підлягають задоволенню. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed