Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 березня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітнього сина [PERSON], 2013 року народження у розмірі 400 грн. щомісяця. В позові зазначила, що з відповідачем має спільного сина [PERSON], [INFO], який перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо, ухиляється від надання дитині матеріальної допомоги, не утримує її, матеріально не забезпечує, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість. Вона сама не здатна забезпечити дитину всім необхідним. З цих підстав просила стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання сина у розмірі 400 грн. щомісяця. В судове засідання позивач не з'явилась, однак надала заяву в якій підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, надаши заяву, в якій зазначив, що згоден сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі та просив справу розглянути без його участі. Суд, дослідивши позов позивача, а також докази, що є у справі, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], повторно виданого 24 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. В даний час сторони подружніх відносин не підтримують, між собою не спілкуються, проживають окремо, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач зобов'язаний утримувати свого неповнолітнього сина, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, при визначені розміру аліментів, які підлягають сплаті відповідачем, суд враховує зазначені вище обставини і вважає необхідним визначити розмір аліментів у заявленому позивачем розмірі, визнаному відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved