Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач 15 червня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 18 жовтня 2016 року, позивач посилалась на те, що вона є власником домоволодіння № 27а по вул. Черкаській в м. Дніпрі на підставі договору купівлі-продажу від 25 грудня 2003 року. В зазначеному домоволодінні зареєстрований відповідач, який в ньому не проживає з вересня 2014 року. Добровільно зніматись з реєстраційного обліку за вказаною адресою відповідач не бажає. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування домоволодінням № 27а по вул. Черкаській в м. Дніпрі, що є підставою для зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Позивач 10 січня 2017 року надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі (а.с. 54). Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявися, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення [PERSON] з позовом до суду є захист інтересів власника, повязаних із реалізацією складової частини змісту права власності права користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: м. Дніпро, вул. Черкаська, буд. 27а. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 28 червня 1997 року (а.с. 19, 20). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 21). Домоволодіння № 27а по вул. Черкаській в м. Дніпрі належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 25 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1-4712, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 28 січня 2004 року (а.с. 8-9). У вищезазначеному домоволодінні зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Водночас, відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача в домоволодінні № 27а по вул. Черкаській в м. Дніпрі, оскільки акти обстеження домоволодіння були складені головою квартального комітету № 4 Ленінського району м. Дніпропетровська у 2016 році, тобто з них не має можливості встановити факт не проживання відповідача у домоволодінні з вересня 2014 року. Судом також встановлено, що в даний час у сторін по справі виникли суто неприязні відносини, у результаті чого відповідач не має можливості проживати у вищезазначеному домоволодінні. Аналізуючи доводи позивача з приводу того, що реєстрація відповідача створює їй перешкоди у реалізації права користування домоволодінням, суд зауважує, що за змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed