Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач 23.12.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором № б/н від 04.08.2011 року у розмірі 13 412,50 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04 серпня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем був укладений кредитний договір у вигляді анкети-заяви № б/н від 04.08.2011 року, згідно з яким відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому кредитний ліміт був збільшений банком до 7 930,00 грн. Відповідачка підтвердила свою згоду на дані умови, що підтверджується тим, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між нею та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачці кредитні кошти, у свою чергу відповідачка порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї станом на 09.11.2020 року виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 13 412,50 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10 812,90 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 2 566,60 грн. Посилались на те, що на даний час відповідачка ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому змушені звернутись до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 18.01.2021 року відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін на 17.02.2021 року. У зв`язку з перебування судді Домусчі Л.В. у відпустці, розгляд справи призначений на 17.02.2021 року відкладено на 30.03.2021 року. Через неявку сторін, розгляд справи призначений на 30.03.2021 року був відкладений на 29.04.2021 року. У судове засідання призначене на 29.04.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Станом на 29.04.2021 року відзив на позов від відповідача не надходив. Представник позивача просив позов задовольнити, розглядати справу за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст.191 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 05.05.2021року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріали справи свідчать, що 04 серпня 2011 року відповідач підписав Анкету-заяву, за якою погодився на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та виявила бажання на отримання кредитної картки «Універсальна». Умови щодо строку та ліміту кредитування анкета-заява не містить. Також, у заяві зазначено, що заявник ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також, що дійсна Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між заявником та банком договір про надання банківських послуг. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» стверджується, що відповідачці були надані кредитні картки та остання пролонгація відбулася 19.06.2018 року та видана картка № [NUMBER] зі строком дії до 12/21. Із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача, вбачається, що кредитний ліміт картки неодноразово змінювався та згідно останніх змін, станом на 19.06.2018 року кредитний ліміт був збільшений до суми 7 930,00 грн. та 01.06.2020 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн. Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит». Також встановлено, що відповідач користувався отриманими кредитними коштами і здійснював періодичне погашення кредиту, що підтверджується наданою банком випискою по рахунку. Останнє погашення по кредиту було здійснено відповідачем 26.02.2020 року (а.с.51). Згідно розрахунку банку, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором №б/н від 04.08.2011 року станом на 09.11.2020 року виникла прострочена заборгованість у розмірі 13 412,50 грн., з яких: - заборгованість за тілом кредиту - 10 812,90 грн.; - заборгованості за простроченими відсотками - 2 599,60 грн. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за простроченим тілом кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04.08.2011 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. Між тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитом та неустойки (пені, штрафів). Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15), у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, у постанові від 27.07.2020 року по справі №188/1815/17. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, в даному випадку суд вважає, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.08.2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (23.12.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за тілом кредиту, пені, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. За наведених підстав, суд приходить до висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати пені та штрафів за неналежне виконання зобов`язання. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено саме укладання кредитного договору та узгоджених між сторонами істотних умов договору, які є обов`язковими, а також відсутні первинні документи, що є належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог банку у частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками 2 599,60 грн. та в цій частині позову відмовляє. Окрім того, як вже зазначалось, згідно матеріалів справи відповідач отримала від банку кредит у вигляді встановленого кредитному ліміту на платіжну картку. Згідно позову, кредитний ліміт відповідача був збільшений останнього разу 19.06.2018 року до суми 7 930,00 грн., що також відповідає даними довідки банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача. Як вбачається з руху коштів по картковому рахунку, відповідач користувалась указаними кредитним коштами, тобто прийняла дані зміни розміру кредитного ліміту, і на такі умови договору погодилась, принаймні своїми подальшими діями це підтвердила, даної обставини або даних змін умов договору не оспорила. Отже, суд вбачає, що позивач управі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 401/1855/16-ц (провадження № 61-32875св18). У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 930,00 грн., що відповідає встановленому кредитному ліміту на платіжну картку. Доказів того, що у подальшому кредитний ліміт відповідача збільшувався, з боку позивача до суду не надано та матеріали справи не містять. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі, що перевищує ліміт (тобто на суму 2 882,90 грн.), задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до змісту вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що за подання даного позову позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 11.11.2020 року на зазначену суму. Враховуючи те, що позов банку був задоволений лише частково, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (59,1%) в сумі 1 242,28 грн. (59,1% х 2102 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial