Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду з даним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказав, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та малолітній [PERSON] зареєстровані, але фактично не проживають в даному будинку більше одного року. Позивач вважає, що відповідачі перешкоджають йому на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм будинком, оскільки їх реєстрація перешкоджає йому в отриманні субсидії, що порушує його права та інтереси і тягне додаткові матеріальні витрати. Відповідачі не беруть участі в утриманні житла та не сплачують комунальні платежі. Домовленості з ним, як власником щодо подальшої реєстрації та проживання не досягнуто. Про добровільне зняття відповідачів з реєстрації також не вдалося домовитися. У зв`язку з цим просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] в письмовій заяві просила провести судове засідання без участі позивача та представника, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого сина [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила суду, що позивач являється її дідусем, відповідачка [PERSON] - матір`ю. Вона проживала із своїми батьками в с. Веренчанка Заставнівського району в будинку дідуся, де і була зареєстрована. Після народження сина [PERSON] , останній також був зареєстрованим у будинку дідуся. Її мама [PERSON] біля двадцяти років тому виїхала за кордон, з цього часу в будинку дідуся не проживає. Вона також не проживає в будинку дідуся біля шести років. Вона із своїм співмешканцем та сином проживає в [ADDRESS] , в будинку який належить родичу співмешканця. Проте він не бажає зареєструвати її та сина по місцю фактичного проживання. Оскільки вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання за фактичною адресою проживання, просила суд відмовити у задоволенні позову, заявленого до неї та її сина. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Пендюр В.М. в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування Заставнівської РДА, заперечував проти визнання малолітнього відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки це порушує його право на користування житлом. Суд, заслухавши пояснення відповідачки [PERSON] , показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що розташовані в [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване в Чернівецькому обласному БТІ 01.10.1991 за реєстровим № 150 (а.с.9) та копією технічного паспорта (а.с.10-15). Відповідач [PERSON] , являється донькою позивача, відповідач [PERSON] являється онукою позивача, відповідач [PERSON] являється правнуком позивача. Зазанчені відповідачі, як члени сім`ї власника, зареєстровані в будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Веренчанської сільської ради від 28.01.2020 року №214 (а.с. 16). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 28.01.2020 року дочка [PERSON] не проживає в зазначеному будинку з 2000 по даний час, внучка [PERSON] не проживає в спірному будинку з 2013 по даний час ( а.с.17). Відповідно до довідки виконавчого комітету Веренчанської сільської ради від 17.02.2020 року №362 онука [PERSON] - [PERSON] з сином [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] , але фактично проживають по [ADDRESS] (а.с. 48). Зазначені обставини також підтверджуються показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , які показали суду, що донька позивача [PERSON] біля 20 років тому поїхала за кордон на заробітки, з того часу в будинку батька не проживає. Онука [PERSON] шість років тому перейшла проживати до чоловіка, з того часу до дідуся та бабусі не поверталася. Син [PERSON] - [PERSON] з часу народження також не проживав і не проживає в будинку позивача. У пункті 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим будинком по [ADDRESS] , оскільки останні були відсутні в спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік. До зазначеного висновку суд приходить враховуючи також те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за своєю волею вирішили не проживати у будинку позивача, участі в оплаті витрат на комунальні послуги не брали, спірним будинком не цікавилися, з вимогами про вселення до будинку не зверталися та будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості їх не проживання не було. Доказів того, що позивач [PERSON] чи члени його сім`ї чинять перешкоди відповідачам в користуванні будинком суду не надано. Також відповідачі не надали доказів на підтвердження інших поважних причин відсутності у спірному житловому приміщенні більше року. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги, заявлені до відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи спір про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням малолітнього [PERSON] суд приймає до уваги наступне. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала, що народила сина [PERSON] 2013 року народження, будучи зареєстрованою в будинку дідуся [PERSON] . За цією адресою також була зареєстрована її дитина. Разом із сином вона не проживає з часу його народження по даний час. Нормами ст.18 Закону України « Про охорону дитинства» встановлено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 21.01.1996 року, ратифікованої Законом №69Y від 03.08.2006 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності. Згідно частин 7, 8 ст.7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст.7); жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність (ст. 16). Відповідно до вимог ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Аналогічна вимога закріплена і у ч.4 ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому він проживає. Судом встановлено, що [PERSON] є правнуком позивача, який в силу свого малолітства не може самостійно визначити місце свого проживання, яке визначили його батьки, а тому змушений проживати з матір`ю за іншою адресою, не користується спірним будинком не за власним бажанням, оскільки його тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні є вимушеною. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Заставнівської РДА №01-39/21-552 від 02.04.2020, сам по собі факт не проживання малолітнього [PERSON] в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом, оскільки він не може самостійно визначити своє місце проживання. Зважаючи на вищезазначене, виключно в інтересах дитини, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком по [ADDRESS] . Оскільки в судовому засіданні не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт не проживання малолітнього [PERSON] в спірному будинку без поважних причин понад один рік, то відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування цим житлом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. На підставі наведеного,

Outcome: partial