Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Агафонової Т.А., звернулася до суду із позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що 27 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від вказаного шлюбу [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 травня 2011 року зазначений шлюб було розірвано. 21 жовтня 2011 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про проживання, виховання дитини та сплати аліментів, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. за № 8-2733, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувався сплачувати на користь позивача аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку та доходу на утримання їх спільної малолітньої дитини [PERSON] щомісячно, не пізніше 20 числа поточного місяця за минулий місяць. Окрім сплати аліментів, для забезпечення літнього відпочинку дитини відповідач не пізніше 20 числа, травня місяця кожного року, додатково повинен був сплачувати грошові кошти в розмірі одномісячної аліментної виплати. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. 25 січня 2017 року в зв`язку з повним невиконанням [PERSON] зобов`язань по виконанню договору було здійснено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 41, яким запропоновано звернути стягнення з боржника [PERSON] аліменти у розмірі 46 454,55 грн. Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року вказаний виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. З травня 2010 року дитина проживає з позивачем, спір щодо місця проживання дитини відсутні. На даний час позивач мешкає в Швеції в м. Оскарсхамн відповідач життям дитини не цікавився, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, а також не здійснював, фінансової підтримки своєї дитини, хоча про місцеперебування сина він проінформований, оскільки у 2016 році надавав дозвіл на виготовлення дитині проїзного документа для виїзду за кордон. На сьогоднішній день дитині вже дев`ять років, до батька в нього немає ніяких почуттів. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день позивач здійснює самостійно. Батько участі в житті дитини не приймає взагалі. Зазначені обставини, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з чим, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 18 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 01 серпня 2019 року, виклик відповідача в судове засідання ухвалено здійснювати відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Ухвалою суду від 01 серпня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено цивільну справу до розгляду на 04 вересня 2019 року. 27 серпня 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача - адвоката Холодова Л.Ю., надійшов відзив, з обґрунтуванням причин несвоєчасного його подання, які судом визнано поважними. У відзиві представник відповідача зазначив, що посилання позивача на виконавчий напис 25.01.2017 року є безпідставним, оскільки рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова № 645/5004/18 від 21.03.2019 року його було визнано таким, що не підлягає виконанню. Згідно п.2.1.,2.2. Договору між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів від 21.10.2011 року батько має право безперешкодно відвідувати дитину, в тому числі 2 рази на тиждень до 21.00 год. за місцем її проживання тощо. Проводити час з дитиною відповідачу заважає той факт, що [PERSON] з матір`ю мешкає в іншій країні, однак під час приїзду до України відповідач бачиться з дитиною і проводить з сином час, дарує подарунки, оформив карту юніора, задля здійснення грошових переказів, що підтверджується відповідними фотознімками. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України зазначене є підтвердженням факту надання допомоги на дитину, а також зацікавленість батька у розвитку і вихованні дитини, його небайдужого ставлення до сина. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Вирішення питання про позбавлення батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у право на повагу до сімейного життя. У позовній заяві відсутні дані про умисне ухилення [PERSON] від виконання батьківського обов`язку з утримання дитини. У задоволенні позовних вимог представник відповідача просив відмовити. Від директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Малько О.П. надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких Департамент підтримує в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] , у зв`язку із тим, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я сина, не спілкується з ним засобами телекомунікаційного зв`язку, що відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Справу просили розглядати без участі представника органу опіки та піклування. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був розірваний 31 травня 2011 року Деснянським районним судом м.Києва (а.с.15). Відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.25). 01 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину (далі - Договір), посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 8-2733 (а.с.18-20). Відповідно до п.1.3. Договору місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання матері. У Договорі також закріплено порядок здійснення батьківських прав, права та обов`язки батьків, аліментні зобов`язання. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на виконавчий напис нотаріуса від 25 січня 2017 року згідно якого з [PERSON] стягнуто аліменти на його дитину [PERSON] у розмірі 46 454,55 грн. за період з 28 жовтня 2013 року по 28 жовтня 2016 року (а.с.22). У судовому засіданні сторони не заперечували, що вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.03.2019 року. Саме рішення суду сторонами до справи не долучено. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи той факт, що виконавчий напис згідно якого з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина визнано таким, що не підлягає виконанню, суд не бере до уваги посилання позивача на наявність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів, оскільки на підтвердження вказаного факту позивачем не надано доказів. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради було розглянуто питання доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , за результатами чого складено та подано суду письмовий висновок № 558 від 29 серпня 2019 року, в якому орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина (а.с.102-103). Висновок служби в справах дітей суд оцінює критично, оскільки він складений на підставі інформації наданої лише позивачем. При вирішенні питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , останньому не була надана можливість надати до Департаменту служб у справах дітей доводи в свій захист, органом опіки та піклування не вжито необхідних дій і заходів для сприяння налагодженню відносин дитини з батьком, який не проживає з ним, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини. Окрім того у ст.171 СК України закріплено, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Проте, при складенні висновку № 558 від 29 серпня 2019 року малолітнього [PERSON] , [INFO] , не було вислухано посадовими особами органу опіки та піклування з приводу спору про позбавлення батьківських прав його батька [PERSON] , а враховуючи той факт що дитині вже виповнилося 10 років вона, на переконання суду, може висловити свою думку та повинна була бути вислухана з вказаного приводу. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати (а.с. 26-43), не свідчить про те, що батько дитини не бажає брати участі в утриманні та вихованні останнього, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками. Таким чином, дослідивши даний висновок за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про його відхилення з підстав неналежного обґрунтування необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, що не суперечить частині шостій статті 19 СК України. При вирішенні судом питання про позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Відповідач через свого представника повідомив суд про те, що проводити забагато часу з сином йому заважає той факт, що малолітній [PERSON] мешкає з матір`ю в іншій країні. Однак під час приїзду сина до України, відповідач систематично бачиться з дитиною, проводить з ним час, дарує різноманітні подарунки, оформив карту юніора, задля здійснення грошових переказів. У своєму відзиві відповідач через свого представника зазначає, що в період 2013-2016 років аліментні зобов`язання виконувались шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. На підтвердження своїх слів відповідачем надано роздруківку (а.с.85), ймовірно з особового рахунку, проте у вказаній роздруківці відсутні дані про періодичність платежів, реквізитів отримувача коштів роздруківка також не містить. Тобто, на підставі вказаного доказу, суд позбавлений можливості встановити факт систематичності сплати аліментів відповідачем на користь позивача. Суд вважає, що достовірних доказів систематичного спілкування відповідача із сином останніми суду також не надано, проте саме по собі твердження батька (через представника) про бажання спілкуватися з дитиною свідчить про його зацікавленість у розвитку та вихованні своєї дитини, про небайдуже ставлення відповідача до сина. У зв`язку із тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька і можливе лише при доведенні винної поведінки останнього, його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, проте належні та допустимі докази вказаного в справі відсутні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як винність батька в умисному ухиленні від виконання його батьківських обов`язків. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини, суд визнає за доцільне збереження його зв`язків із батьком, що забезпечить розвиток сина сторін у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним, оскільки зворотного судом не встановлено.

Outcome: dismissed