Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Позивач 14 липня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-6), в якому посилаючись на обставини позову, просить суд витребувати з чужого незаконного володіння фізичної особи [PERSON] нерухоме майно - квартиру , яка розташована за адресою: [ADDRESS] на користь фізичної особи [PERSON]. В ході судового розгляду справи до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору суд залучив [PERSON]. Ухвалою суду від 27 жовтня 2017 року в якості забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с.43). Позивач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], у судовому засіданні вимоги позову не визнав. Просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки засобами поштового звязку, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду (а.с.111,113,114,115). Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі та пояснень не надавав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Суд, вислухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1999 року виданого ВАТ «Дніпромістобуд», згідно з розпорядженням № П-1680, зареєстроване в КП\~«ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №234п за реєстровим №56-113, на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.14,15). Вказана обставина також підтверджується відомостями КП «ДМБТІ» ДОР від 19.06.2017 року №7929 (а.с.14). 14 березня 2000 року між [PERSON], діючої за себе та неповнолітнього [PERSON], [PERSON] діюча за дорученням та від імені [PERSON], [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартирі [ADDRESS] (а.с.10). Також вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.11.1999 року виданого ВАТ «Дніпромістобуд», згідно з розпорядженням № П-1680, на праві приватної власності квартира [ADDRESS] належала [PERSON] (а.с.17). 30 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартирі [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] Із заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року вбачається, що було припинено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнано право власності на вказану квартиру за [PERSON]. 20 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартирі [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 02 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартирі [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] Приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 26 червня 2017 року відмовлено [PERSON] в державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартирі від 14.03.2000 року (а.с.12). Частиною 3 ст.41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). За положеннями ст.387 ЦК, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння, або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав (п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України) є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.22,23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 81-89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає, що вимоги позову є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими, у звязку із чим, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 141 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed