Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 28 березня 2016 року звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. В поданій до суду заяві посилався на те, що згідно з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, його позовні вимоги задоволено частково, в тому числі змінено дату та формулювання причин звільнення на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобовязано внести відповідні записи до трудової книжки та стягнуто середній заробіток. Вказував, що судові рішення відповідачем були лише частково виконані 16 березня 2016 року за участі державного виконавця, тому вважає, що з відповідача в силу норм ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток. В своїй позовній заяві просив суд стягнути з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на його користь 10213,12 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданій до суду заяві обставини. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 20 березня 2014 року прийнятий на посаду терміста 3 розряду ливарної дільниці Публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод», 30 березня 2015 року [PERSON] на підставі наказу №21 від 30 березня 2015 року був звільнений з посади терміста за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року визнано незаконним та скасовано наказ №21 від 30 березня 2015 року про звільнення [PERSON] з посади терміста в ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» за прогул без поважних причин пункт 4 статті 40 КЗпП України, визнано розірваним трудовий договір оформлений наказом №17 від 20 березня 2014 року, укладений між ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» та [PERSON] з ініціативи працівника на підставі заяви від 24 березня 2015 року про звільнення в звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умови колективного договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року. \~ \~Змінено дату та формулювання причини звільнення [PERSON] в звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 06 квітня 2015 року та зобовязано ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» внести запис у трудову книжку [PERSON] Також \~визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» №35 від 03 березня 2015 року про оголошення догани [PERSON] Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь [PERSON] 660 грн. 43 коп. втрат частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, стягнуто 790 грн. 46 коп. заробітної плати з врахуванням індексації за період з червня 2014 року по березень 2015 року. \~ \~Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» на користь [PERSON] 6067 грн. 20 коп. вихідної допомоги, 14662,40 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунків з працівником. Стягнуто з ПАТ «Полтавський машинобудівельний завод» на користь позивача 14662,40 грн.\~ середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду в сумі 5\~000 грн. Згідно з рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року зменшено визначений судом розмір з 14662,40 грн. до 14257,92 грн. Також судом встановлено, що на виконання судових рішень відповідачем ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» 16 березня 2016 року до трудової книжки позивача [PERSON] внесено відповідний запис про зміну формулювань причин звільнення. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] як на підставу вимог посилається на ту обставину, що неправильне формулювання причин його звільнення перешкоджало працевлаштуванню, тому в силу норм ст. 235 КЗпП України з відповідача має бути стягнуто середній заробіток. Разом з тим, нормами ст. 235 КЗпП України, на яку посилається позивач в поданій до суду заяві, передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Таким чином, аналіз ст. 235 КЗпП України дає підстави вважати, що норми статті регулюють можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за умови, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, органом, який розглядає трудовий спір, саме одночасно при прийнятті рішення про зміну формулювання причин звільнення. Як встановлено судом, рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2015 року в справі № 552/2337/15-ц, в редакції рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2016 року, при прийнятті рішення про зміну формулювань причин звільнення позивача [PERSON] в порядку, визначеному ст. 235 КЗпП України, одночасно вже вирішено питання щодо стягнення на його користь середнього заробітку. Нормами ст. 235 КЗпП України не передбачено можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про зміну формулювання причин звільнення та внесення відповідних записів до трудової книжки. Норми матеріального права, зокрема, норми ст. 236 КЗпП України передбачають лише можливість виплати середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Встановивши дані обставини, приймаючи до уваги відсутність норми матеріального права, яка б передбачала виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про зміну формулювання причин звільнення, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в даній справі є похідними вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, для задоволення яких не встановлено правових підстав, а норми законодавства не передбачають можливість відшкодування моральної шкоди у випадку затримки виконання судового рішення про зміну формулювання причин звільнення. Тому суд, вирішуючи справу в межах вимог та на підставі наданих до суду доказів, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження наявність моральних страждань, які були б спричинені в результаті саме протиправних дій відповідача, тому в цій частині вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, судові витрати за розгляд справи судом слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed