Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.12.2020 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до нотаріально посвідченого попереднього договору від 15.10.2020 [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони, а позивач [PERSON] з іншої сторони, уклали попередній договір, за умовами якого відповідачі зобов`язувалися продати по 1/3 та 2/3 частки відповідно, а позивач зобов`язувалася купити в цілому квартиру [ADDRESS] . Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу має бути укладений не пізніше 10 грудня 2020 року, в цілому сума договору має становитиме 930600 грн, що еквівалентно 33000 доларів США. Позивач [PERSON] , як покупець, на забезпечення виконання зобов`язань за цим попереднім договором сплатила відповідачам, як продавцям, забезпечувальний платіж в розмірі 84600 грн, що еквівалентно 3000 доларів США. Позивач вказувала, що станом на 11.12.2020 умови попереднього договору від 15.10.2020 продавцями не виконано, вони ухиляються від зустрічі з покупцем, телефонний зв`язок відсутній, на надісланий лист-претензію ніяких дій відповідачами не вчинено. В поданій до суду позовній заяві позивач просила стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 193830 грн, яка складається з забезпечувального платежу у подвійному розмірі 168450 грн, що еквівалентно 6000 доларів США та штрафних санкцій в розмірі 25380 грн. Також просила стягнути понесені судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.12.2020 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито в справі провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідачів [PERSON] 04.01.2021 подано до суду заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04.01.2021 заяву [PERSON] , подану в інтересах відповідачів [PERSON] та [PERSON] , із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження залишено без задоволення. 14.01.2021 відповідачами подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що дійсно 15.10.2020 між сторонами по справі було укладено попередній договір купівлі-продажу, який було нотаріально посвідчено. Вказували, що відповідачами було повністю та належним чином виконані умови попереднього договору, продавці ніколи не уникали зустрічей з позивачем, але дійсно 10.12.2020 основний договір не було укладено у зв`язку з дією непереборної сили. Вважають, що форс-мажорні обставини, якими є хвороба на COVID-19, на яку хворіє [PERSON] , спричинили те, що 10.12.2020 відповідачі не змогли звернутися до нотаріуса для укладення основного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В задоволенні позовних вимог просили відмовити. 21.01.2021 позивачем подано відповідь на відзив, де [PERSON] зазначила, що не погоджується з підставами для відмови в задоволенні позову, які зазначені відповідачами в поданому до суду відзиві. Також вважає, що в будь-якому випадку відповідачі були зобов`язані повернути отримані кошти, а позивач мала право на отримання подвійних сум та штрафів. Просила задовольнити позовні вимоги. Представником відповідачів 27.01.2021 подано до суду заперечення, в яких останній спростовував твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири не було укладено саме з вини продавців. Вважає, що матеріали справи не містять доказів наявності вини відповідачів у тому, що основний договір не було укладено у строк, визначений попереднім договором. Послався на ту обставину, що забезпечувальний платіж відповідачі продовжують утримувати у себе та повернуть його тільки під час підписання основного договору, на укладенні якого наполягають. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Відповідно до ч.ч.\~1\~-\~3\~ст.\~635\~ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 15.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] (продавці) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з іншої сторони укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого [PERSON] зобовязується продати 1/3 частку квартири, а [PERSON] зобовязується продати 2/3 частки квартири покупцеві, а покупець зобовязується купити у продавців в цілому квартиру [ADDRESS] . За умовами зазначеного договору сторони домовилися, що договір купівлі-продажу (основний договір) має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 10 грудня 2020 року, або за взаємною згодою раніше цієї дати. Згідно з п. 2 договору сторони передбачили, що покупець на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором сплатив продавцям забезпечувальний платіж в розмірі 84600 грн, що еквівалентно 3000 доларів США, який підлягає поверненню покупцю в сумі не нижчій, за зазначений еквівалент, під час підписання основного договору та буде зараховуватися у суму договору купівлі-продажу. В п. 3 договору сторони передбачили відповідальність сторін, зокрема, що у разі невиконання попереднього договору з вини продавців, останні зобов`язані повернути покупцю забезпечувальний платіж у подвійному розмірі. Також сторони передбачили, що сторона, винна у порушенні зобов`язання за попереднім договором, тобто, якщо необґрунтовано ухилилася від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки завдані простроченням, а також сплатити другій стороні штраф, у розмірі 30 % від суми, в яку сторони оцінили своє зобов`язання за цим попереднім договором та яка визначена у п. 2 попереднього договору. Як встановлено судом, в термін не пізніше 10 грудня 2020 року основний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між сторонами укладено не було. Дана обставина не оспорюється відповідачами, але на обґрунтування своїх заперечень проти позову, осанні посилаються на наявність непереборної сили, форс мажорних обставин, якими є хвороба COVID-19. Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання передбачені нормами ст. 617 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією Постановою, в подальшому було неодноразово продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ. Компетентними органами щодо засвідчення обставин непереборної сили законодавством визначено Торгово-промислову палату України. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до\~Закону України Про торгово-промислові палати в Україні\~ та\~включено\~карантин до списку форс-мажорних обставин. Судом встановлено, що дійсно станом на 10 грудня 2020 року (що є строком виконання договору) на всій території України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 було установлено карантин. Разом з тим, просто існування таких обставини не є форс-мажором.\~Така обставина може бути оцінена судом форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе\~неможливість виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, саме через неї. Щоб засвідчити форс-мажорні обставини, потрібно звернутися до Торгово-промислової палати. Для того, щоб отримати сертифікат ТПП про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок\~між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) звільняють лише від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, а не від самого зобов`язання. Натомість, як встановлено дослідженими в справі доказами, попередній договір між сторонами було укладено 15 жовтня 2020 року (на час, коли на території України уже тривалий час було установлено карантин), в якому сторони визначили, що договір купівлі-продажу має бути укладено не пізніше 10 грудня 2020 року. Карантин було встановлено вже на час укладення попереднього договору, про що сторони договору були обізнані. Існування такої обставини, яка карантин, в Україні станом на 10 грудня 2020 року для сторін попереднього договору від 15 жовтня 2020 року є передбачувальною обставиною та не може бути судом оцінено як форс-мажорна обставина. Укладаючи 15 жовтня 2020 року попередній договір сторони могли та повинні були передбачити існування карантину станом і на 10 грудня 2020 року. Статтею 570\~ЦК України\~передбачено,\~що завдатком\~є грошова\~сума або\~рухоме майно,\~що видається\~кредиторові боржником\~у рахунок\~належних з\~нього за\~договором платежів,\~на підтвердження\~зобов`язання\~і на\~забезпечення його\~виконання.\~ \~ Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. В силу норм ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони по справі, укладаючи попередній довір від 15.10.2020, в п. 2 договору визначили, що передбачений у цьому пункті забезпечувальний платіж не є одним із видів забезпечення зобов`язання, не є завдатком. Тому суд приходить до висновку, що забезпечувальний платіж в розмірі 84600 грн, що еквівалентно 3000 доларів США на день підписання договору, в розумінні норм ч. 2 ст. 570 ЦК України є авансом, умови попереднього договору в термін не пізніше 10 грудня 2020 року виконані не були, отже, зазначений платіж підлягає поверненню. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми забезпечувального платежу є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню, на користь позивача підлягає стягненню сума 84600 грн, що еквівалентно 3000 доларів США на день укладення попереднього договору. При вирішенні питання щодо суми, яка підлягає стягненню, судом враховується, що в п. 2 попереднього договору від 15.10.2020 сторони передбачили, що забезпечувальний платіж підлягає поверненню покупцю в сумі, не нижчій за зазначений еквівалент. Станом на день ухвалення судового рішення офіційний курс гривні до долара США склав 28,1929, отже, 3000 доларів США складає 84578,70 грн, що є сумою меншою, аніж зазначено в договорі. Встановивши дані обставини, враховуючи правовідносини, які фактично виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що отримана відповідачами [PERSON] та [PERSON] сума коштів в розмірі 84600 грн підлягає поверненню позивачу в тому ж розмірі, що і була передана. При вирішенні вимог позивача щодо стягнення грошових коштів з відповідачів саме в солідарному порядку, як того просить позивач, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За умовами попереднього договору [PERSON] зобов`язувалася продати 1/3 частку квартири, а [PERSON] - 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Враховуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що у відповідачів [PERSON] та [PERSON] не виникло солідарного обов`язку. Розмір забезпечувального платежу підлягає стягненню з відповідачів відповідно до розміру часток кожної в праві власності на квартиру. З відповідача [PERSON] , підлягає стягненню забезпечувальний платіж в розмірі 28200 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, а з [PERSON] - 56400 грн, що еквівалентно 2000 доларів США. Твердження відповідачів про те, що забезпечувальний платіж продовжують утримувати у себе, оскільки наполягають на укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та повернуть відповідний платіж тільки під час підписання основного договору, не заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. (ВСУ у справі за № 6-226цс14 від 02.09.2015 р.). Оскільки основний договір між сторонами не було укладено в термін не пізніше 10 грудня 2020 року, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припинилося, відповідачі не мають правових підстав вимагати від позивача подальшого виконання такого зобов`язання. Посилання відповідачів на ту обставину, що договір не було укладено з вини позивача спростовано дослідженими в справі доказами. Так, відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального кругу (а.с. 10, 121, 151) попереднього запису по укладенню договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не було, інші особи, окрім [PERSON] з даного питання не зверталися. Окрім того, подані до суду представником відповідачів заяви по суті справи містять посилання на те, що саме відповідачі за станом здоров`я, наявністю, на їх думку, форс-мажорних обставин, позбавлені були можливості виконати умови попереднього договору. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення забезпечувального платежу в подвійному розмірі та 30 % від його суми, суд виходить з такого. В п. 3 договору від 15.10.2020 сторони передбачили відповідальність, зокрема, що у разі невиконання попереднього договору з вини продавців, останні зобов`язані повернути покупцю забезпечувальний платіж у подвійному розмірі. Також сторони передбачили, що сторона, винна у порушенні зобов`язання за попереднім договором, тобто, якщо необґрунтовано ухилилася від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки завдані простроченням, а також сплатити другій стороні штраф, у розмірі 30 % від суми, в яку сторони оцінили своє зобов`язання за цим попередні договором та яка визначена у п. 2 попереднього договору. Статтею 549\~ЦК України\~передбачено,\~що неустойкою\~(штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання.\~ Штрафом\~є неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на\~неустойку не\~нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що позивач [PERSON] не мала б права на стягнення з відповідачів сум подвійного розміру забезпечувального платежу та штрафу за наявності підстав для звільнення відповідачів від відповідальності за порушення зобов`язання, які передбачені ст. 617 ЦК України. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Обов`язковими умовами звільнення від виконання зобов`язань, по-перше, є обставини, які склалися, повинні бути поза контролем сторони зобов`язання; по-друге, сторона не мала можливості передбачити виникнення таких обставин під час укладення договору. Також передбачається, що сторона, яка не виконує свого зобов`язання, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду та про її вплив на здатність здійснити виконання. Якщо це повідомлення не було отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як про цю перешкоду стало чи повинно було стати відомо стороні, яке не виконує свого зобов`язання, ця сторона несе відповідальність за збитки, які є результатом того, що таке повідомлення не було отримане. Заперечуючи наявність своєї вини у невиконанні умов попереднього договору, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вказують, зокрема, про те, що [PERSON] перебувала на лікуванні в період з 06.12.2020 по 22.01.2021 з діагнозом COVID-19. Наданою до суду довідкою ТОВ «Центр медико-санітарної допомоги» від 30.12.2020 (лікар [PERSON] ) підтверджено, що в період з 06.12.2020 [PERSON] за станом здоров`я знаходилася на амбулаторному лікуванні та самоізоляції (а.с. 133). Відповідач [PERSON] медичної документації щодо стану свого здоров`я на спростування позовних вимог не надала. Враховуючи встановлені судом обставини, правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] хоча за станом здоров`я і мала перешкоди для укладення в термін не пізніше 10 грудня 2020 року договору купівлі-продажу, але остання, не виконуючи своїх зобов`язань за договором, не повідомила іншу сторону про перешкоду та про виниклу обставину, що впливала на її здатність здійснити виконання зобов`язання. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 617 ЦК України для звільнення відповідача [PERSON] від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідач [PERSON] підстав для звільнення її від відповідальності за порушення умов попереднього договору відповідно до норм ст. 617 ЦК України не зазначає в поданих до суду запереченнях. Твердження про те, що вона перебувала в період до 10 грудня 2020 року на самоізоляції не підтверджено дослідними в справі доказами. Тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача [PERSON] від відповідальності за порушення зобов`язання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню суми подвійного розміру забезпечувального платежу в розмірі 28200 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, та в розмірі 56400 грн, що еквівалентно 2000 доларів США, відповідно. Також з відповідача [PERSON] підлягає стягнення сума штрафу в розмірі 8460 грн (84600 грн/100х30/3), а з відповідача [PERSON] в розмірі 16920 грн (84600 грн/100х30/3х2). Суми грошових коштів підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до розміру їх часток в праві власності на квартиру [ADDRESS] . З цих підстав позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Часткове задоволення позовних вимог судом обґрунтовується стягненням відповідних сум грошових коштів з відповідачів хоча і в повному обсязі, але не в солідарному порядку, а з урахуванням розміру часток співвласників в праві власності на квартиру. Твердження відповідачів в поданих до суду заявах по суті про те, що основний договір не було укладено, оскільки сторони не дійшли згоди щодо вартості предмета договору, щодо можливого здійснення продажу за 30000 доларів США, а не за 33000 доларів США, не заслуговує на увагу. Як встановлено дослідженими в справі доказами, в п. 1. попереднього договору від 15.10.2020 сторони передбачили, що в цілому сума договору купівлі-продажу нерухомості має становити 960600 грн, що еквівалентно 33000 долари США. Отже, сторони дійшли згоди щодо вартості предмета договору. Решта доводів відповідачів не спростовують обґрунтованість позовних вимог [PERSON] . Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір за позовні вимоги в розмірі 1938,30 грн (а.с. 5), а також понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн (а.с. 150). У зв`язку з задоволенням позовних вимог, понесені позивачем судові витрати в розмірі 1938,30 грн та 6000 грн, всього 7938,30 грн, підлягають їй відшкодуванню за рахунок відповідачів. З відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати в розмірі 2646,10 грн, що складає 1/3 їх частку, а з відповідача [PERSON] 5292,20 грн, що складає 2/3 від усієї суми. Понесені відповідачами судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не підлягають їм відшкодуванню.

Outcome: partial