Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 грудня 2015 року, після чого 23 лютого 2016 року з уточненою позовною заявою звернулася в суд до відповідача [PERSON] про визнання житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані в [ADDRESS], спільним майном подружжя та визнання за кожним з них право власності по 1/2 частині вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, стягнення судових витрат, пов'язаних з оплатою судового збору в сумі 583 гривень 55 копійок та правової допомоги адвоката в сумі 600 гривень. В обґрунтування позову вказувала, що 05 вересня 1987 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. У період шлюбу їм була видана земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У 2002 році будівництво домогосподарства було закінчене, що підтверджується Актом приймання в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарчих будівель індивідуального забудовника від 04 травня 2002 року. Будівництво було прийняте в експлуатацію. Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 листопада 2013 року їх шлюб з відповідачем був розірваний. На даний час у домоволодінні зареєстровані вона, відповідач та їх дочка [PERSON] Вважає, що майно у вигляді закінченого будівництвом житлового будинку та господарських будівель за вище вказаною адресою є спільним майном подружжя, а тому вона має право на 1/2 його частину. В зв'язку з тим, що домогосподарство [ADDRESS] зареєстроване за відповідачем [PERSON], а вирішувати питання про розподіл цього майна добровільно він не бажає. Тому вона вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, в обгрунтування позову пояснила так, як викладено в описовій частині рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову про визнання права власності, але не згідний сплачувати на користь позивача судові витрати, так як він матеріально витратився на оформлення Державного акта на землю. Представник третьої особи Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву, в якій просив справу розглянути без його участі (а.с.79). Представник третьої особи Реєстраційної служби Кременчуцького районного управління юстиції в судове засідання не з'явився, хоч був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить зворотна поштова розписка на а.с.78, своїх пояснень чи заперечень проти позову не подав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом установлено, підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що з 05 вересня 1987 року і до 06 листопада 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області (а.с. 6,7,8). За час шлюбу сторони побудували житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] та 14 серпня 2002 року на підставі рішення виконкому Білецьківської сільської ради №223 від 16 липня 2002 року [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на приватний житловий будинок з господарськими будівлями (а.с.70). Відповідно до ч.1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 статті 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1,2,3 статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Сторони у вирішенні питання визнання спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями та визначення конкретної частки на них добровільно у позасудовому порядку не дійшли згоди. За таких обставин суд постановляє рішення про визнання за сторонами права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і визначає за кожним із них по 1/2 частині цих житлового будинку з господарськими будівлями, у зв'язку з чим право спільної сумісної власності на вказане майно припиняється. Відповідно до ч.1 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в сумі 600 гривень. Однак документально позивач не підтвердила сплату цих коштів, а тому суд відмовляє позивачу в задоволенні цієї вимоги. Згідно ч.1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору в сумі 583 гривень 55 копійок (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial