Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON], в травні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою, яка була уточнена під час розгляду справи, та просить суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 10 000 гривень як суму авансу, 300 грн. як 3% річних з суми авансу, 3 159,13 грн. як індекс інфляції з суми авансу з квітня 2014 року по лютий 2015 року, а також усі судові витрати у справі. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що у вересні 2012 року позивач мав намір купити у відповідача домоволодіння № 42 по провулку Дорожній у м. Кривому Розі. З метою забезпечення зобов'язання позивач передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 10 000 гривень . На підтвердження вищевказаної домовленості та отримання грошових коштів відповідач [PERSON] написала розписку, в який власноруч розписалась. Згідно вищевказаної розписки, що була складений простій письмовій формі, відповідачка зобовязувалась укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна домоволодіння № 42 по провулку Дорожній у м. Кривому Розі за 50 000 грн., інша частина суми, відповідно до тексту розписки повинна бути сплачена після підготовки документів протягом року до 30.09.2013 року. На сьогоднішній день відповідачка свій обовязок так і не виконала, більш того відмовляється від виконання будь-яких зобовязань, в тому числі і повернути кошти. Тому за захистом своїх порушених прав позивач вимушений звернутися до суду. Оскільки відповідач борг не повернув, позивачі просять стягнути з відповідача суму авансу в розмірі 10 000 гривень, 300 грн. як 3% річних з суми авансу, 3 159,13 грн. як індекс інфляції з суми авансу з квітня 2014 року по лютий 2015 року , та судові витрати. Позивач та його представник, кожен окремо, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач та його представник, кожен окремо, проти задоволення позову заперечували, суду пояснили, що повернути кошти позивачу не мають змоги, взагалі домоволодіння вже продано іншим людям. Суд, заслухавши позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22.09.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], була укладена у простій письмові формі розписка про передачу завдатку у 10 000 грн. за будинок № 42 по провулку Дорожній у м. Кривому Розі, після оформлення та підготовки документів відповідач зобовязалась продати позивачу вищевказаний будинок за 50 000 грн. Свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, суду підтвердили, що їм було відомо про домовленість щодо продажу позивачу будинку, та про передачу відповідачу 10 000 грн., як завдаток за будинок. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути одно, дво чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з вищевикладеного, в судовому засіданні встановлено що вищеозначена договірна розписка від 22.09.2012 року є змішаним договором: договором авансу. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтю 526 визначені загальні умови виконання зобов'язання,а саме, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Строк (термін) виконання зобов'язання встановлений статею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Крім того, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розрахунку індексу інфляції, суд виходить з наступного: індекси інфляції за період з квітня 2014 року по лютий 2015 року становлять 103,3, 103,8, 101,0, 100,4, 100,8 102,9, 102,4, 101,9, 103,0, 103,1, 105,3,0. Тобто сума заборгованності з урахуванням індексу інфляції складає 13 159, 13 грн. (10 000 грн сума авансу, 3 159,13 грн індекс інфляції). Щодо стягнення з відповідача три відсотка річних, то на думку суду, вказана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, в договірній розписці не між сторонами не було жодної домовленості щодо можливості стягнення будь-яких відсотків у разі невиконання умов розписки.

Outcome: partial