Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.04.2017 року звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому зазначила, що 10.01.1999 року померла її прабаба [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді одноповерхового житлового будинку з загальною площею 54.0 кв.м., житловою площею 34.6 кв.м., з надвірними спорудами та побудовами: літньою кухнею, сараєм, вбиральнею, льохом, який знаходиться за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, вул. Колосова (Кірова), 168 на земельній ділянці розміром 1200 кв.м.. За життя [PERSON] склала заповіт на свого сина дідуся позивача [PERSON], який фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із матірю по день її смерті. 27.09.2008 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати йому на день смерті, він заповідає [PERSON] 31.07.2010 року [PERSON] помер і після нього відкрилася спадщина, зокрема і на вищевказане домоволодіння. Постановою державного нотаріусу Шахтарської державної нотаріальної контори від 15.03.2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, оскільки відсутня інформація про нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, крім того заявником не надано відомості, що містяться на паперовому носії інформації, а саме: будь-яка архівна довідка з реєстрових книг, ведення яких здійснювало Державне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, так як на теперішній час воно знаходиться на тимчасово непідконтрольній території. У звязку з вищевикладеним позивач вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Просить суд визнати за нею право власності на одноповерховий житловий будинок загальною площею 54.0 кв.м., житловою площею 34.6 кв.м., з надвірними спорудами та побудовами: літньою кухнею, сараєм, вбиральнею, льохом, який знаходиться за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, вул. Колосова (Кірова), 168 на земельній ділянці розміром 1200 кв.м. в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адміністрації м. Авдіївка Донецької області в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд, дослідивши надані докази і матеріали справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Відповідно до свідоцтва про народження серія ІІ-КЕ № 488404 від 18.07.1987 року, виданого Кустолово-Суходольською сільською радою Машевського району Полтавської області, [PERSON] народилася 22.06.1987 року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] Згідно свідоцтва про шлюб серія І-НО № 089735 від 30.06.2007 року, виданого відділом актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 30.06.2007 року, актовий запис № 98. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно «Тупчій». Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.1974 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Ясинуватської державної нотаріальної контори, [PERSON] отримала в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка [PERSON], право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та побудовами: літньою кухнею, сараєм, вбиральнею, льохом, який знаходиться за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, вул. Кірова, 168, який належав померлому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для забудови індивідуального житлового будинку, посвідченого Авдіївської державною нотаріальною конторою 05.10.1955 року в реєстрі за № 9670, зареєстровано в Донецькому БТІ 29.11.1984 року за № 4528. . Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-НО № 318587 від 11.01.1999 року, виданого Авдіївським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, [PERSON] померла 10.01.1999 року, про що зроблено актовий запис № 22. Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-НО № 476573 від 02.08.2010 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] помер 31.07.2010 року, про що зроблено актовий запис № 352. Відповідно до заповіту від 27.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області, [PERSON] на випадок своєї смерті, зробив розпорядження, що все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати йому на день смерті, він заповідає [PERSON], [INFO]. Згідно п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України від 16.01.2003 року, положення даного кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України в постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини. Відповідно до ст. 548 ч. 1 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. З наведеного вбачається, що на час відкриття спадщини після смерті прабаби позивача [PERSON], був чинним ЦК УРСР, нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини) (ст. 549 ч. 1 п.1 ЦК УРСР). Таким чином, син померлої [PERSON] [PERSON] був спадкоємцем за заповітом і фактично прийняв спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки відповідно до домової книги проживав та був зареєстрований з 09.09.1968 року разом із [PERSON] до дня її смерті за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, вул. Кірова (Колосова), 168, тобто у спірному житловому будинку. В звязку з чим, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на день смерті був власником домоволодіння, що зареєстроване за адресою: [INFO] (Кірова), 168. Постановою нотаріуса Шахтарської державної нотаріальної контори 15.03.2017 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки відсутня інформація нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, крім того заявником не надано відомості, що містяться на паперовому носії інформації, а саме: будь-яка архівна довідка з реєстрових книг, ведення яких здійснювало Державне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, так як на теперішній час воно знаходиться на тимчасово непідконтрольній території. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1268 ч.5 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, у звязку з тим, що відсутні необхідні правовстановлюючі документи, право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Аналізуючи вищевказані норми закону, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за заповітом, до складу якої входить нерухоме майно, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню в порядку ст. 1216, ст. 1217, п.1 ч. 2, абз .2 ст.16 ЦК України, так як способами захисту цивільних прав та інтересів може бути шляхом визнання права. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved