Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.05.2019 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-2), загальною площею 599,5 кв. м., що розташований у [ADDRESS] , на території Славської об`єднаної територіальної громади. Ухвалою судді від 24.05.2019 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання - 17.07.2019 року. Ухвалою підготовчого судового засідання від 17.07.2019 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Розгляд справи по суті відбувся 07.10.2019 року, без учасників справи. Позов обґрунтовано тим, що згідно з Державним актом про право приватної власності на землю позивачу було передано у приватну власності земельну ділянку площею 0,60 га у межах населеного пункту, 0,30 га для обслуговування житлового будинку і 0,30 га для ведення підсобного господарства. Рішенням виконкому Волосянківської сільської ради № 97 від 27.11.2003 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки та проектно-кошторисної документації на будівництво об`єкту» позивачеві були затверджені матеріали попереднього погодження місця розташування індивідуального житлового будинку у с. Ялинкувате Сколівського району та надано дозвіл на виготовлення проекту відводу земельної ділянки для проведення будівництва житлового будинку та виготовлення проектно- кошторисної документації. Однак, коли позивач вирішив зареєструвати право власності на даний житловий будинок, виявилось, що більшість дозвільних документів, які були чинними у цей час, втратили чинність в силу внесених змін у законодавство, у зв`язку з чим, ним було додатково замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою на вищевказану земельну ділянку. 11.09.2017 року йому видано витяг № НВ-4605631292017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а 15.09.2017 року витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 97479453. Оскільки Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» у частині будівельної амністії не поширюється на його будинок, отримавши відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв`язку із відсутністю документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, маючи намір експлуатувати збудований будинок, а тому, виходячи з неможливості узаконити самочинне будівництво у позасудовому порядку, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом за захистом своїх прав на узаконення самочинно збудованого будинку на відведеній для цієї мети земельній ділянці. Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У заяві, поданій 16.07.2019 року за вх. № 3160 просив судовий розгляд справи проводити за його відсутності у зв`язку із перенесеним інсультом та неможливістю належного пересування. Відповідач явку належним чином уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча був завчасно повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, про причини неявки такого представника суд не повідомив. Належність повідомлення відповідача підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки про виклик від 23.09.2019 року. У поданому відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позову, просить відмовити в його задоволенні. Зазначає про те, що позивач до компетентних державних органів (державного архітектурно-будівельного контролю) щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не звертався. Враховуючи ту обставину, що земельна ділянка на якій позивач побудував житловий будинок, загальною площею 599,5 кв. м., розташований по [ADDRESS] , надана позивачу у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, визнання права власності на нерухоме майно з посиланням на ч. 3 ст. 376 ЦК України, на переконання відповідача, є необґрунтованим. Окрім того, зміст позовних вимог не містить жодних обґрунтувань щодо порушення позивачем істотних порушень будівельних норм і правил, чим і встановлює неможливість віднесення нерухомого майна, що знаходиться у [ADDRESS] , до категорії об`єкту «самочинне будівництво» у розумінні положень ч. 1 ст. 376 ЦК України. Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору явку належним чином уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, хоча була завчасно повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, про причини неявки такого представника суд не повідомила. Належність повідомлення третьої особи підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення - судової повістки про виклик від 23.09.2019 року. Письмових пояснень на позовну заяву третьою особою не подано. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Зокрема встановлено, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,60 га у с. Ялинкувате Сколівського району Львівської області, цільове призначення котрої - обслуговування житлового будинку та для ведення підсобного господарства, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ЛВ № 1227, зареєстрованим у Книзі записів державних актів за № 7 від 10.08.1999 року. Згідно з рішенням виконкому Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області № 97 від 27.11.2003 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки та проектно-кошторисної документації на будівництво об`єкта [PERSON] », позивачеві були затверджені матеріали попереднього погодження місця розташування індивідуального житлового будинку у с. Ялинкувате Сколівського району, а також позивачеві надано дозвіл на виготовлення проекту відводу земельної ділянки для проведення будівництва житлового будинку та виготовлення проектно-кошторисної документації. Судом встановлено, що 11.09.2017 року позивачеві видано витяг № НВ-4605631292017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а 15.09.2017 року - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку, індексний номер 97479453. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України), або з інших передбачених законом підстав.Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Судом встановлено й те, що позивачем на відведеній земельній ділянці ще у 2008 році здійснено спорудження житлового будинку. Загальна площа такого будинку становить 599,5 кв. м., з яких житлова площа - 295,1 кв. м., а решту - допоміжна. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою А-2, з підвалом (позначений у технічному паспорті літерами «а»), з двома терасами (позначені у технічному паспорті літерами «а1», «а2»), сходами (позначені у технічному паспорті літерою «а3»), розташований по [ADDRESS] , що стверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого на замовлення позивача 18.04.2019 року ФОП [PERSON] .. Згідно з рішенням виконавчого комітету Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області № 21 від 16.12.2014 року «Про присвоєння адреси на житловий будинок», присвоєно номер 60 на житловий будинок по [ADDRESS] , який належить [PERSON] .. Встановлено, що будівництво житлового будинку проходило без отримання на те відповідних дозволів контролюючих служб та погоджень, а також без затвердженого у встановленому законодавством порядку проекту. Таке будівництво здійснювалось господарським способом за власні кошти позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда чи будь-яке інше нерухоме майно, якщо вони будуються або збудовані без належного на те дозволу чи належно затвердженого проекту, вважаються самочинним будівництвом. Таким чином, твердження відповідача у поданому ним відзиві на позовну заяву про те, що збудоване позивачем спірне нерухоме майно не відноситься до категорії самочинного та те, що позивач може захистити своє право у спосіб пред`явлення інших позовних вимог, на увагу не заслуговують як необгрунтовані. Суд бере до уваги, що відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як роз`яснюється у пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 3 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Як встановлено судом, позивач здійснив будівництво садибного будинку на земельній ділянці, що на даний час належить йому на праві власності і належала йому до будівництва нерухомого майна. Прав та інтересів інших осіб самочинно збудований садибний будинок не порушує і відповідні докази на спростування зазначених обставин у матеріалах справи відсутні, учасниками справи не надані. Згідно Звіту про проведення технічного обстеження об`єкта - житлового будинку літ. «А-2», по [ADDRESS] , виготовленого на замовлення позивача ФОП [PERSON] 24.05.2019 року, встановлено можливість їх надійної і безпечної експлуатації. Щодо звернення до компетентного державного органу про прийняття спірного магазину до експлуатації, на що також звертає увагу відповідач у поданому ним відзиві на позовну заяву як на підставу для відмовиу позові, то судом встановлено, що позивач не звертався до Департаменту ДАБІ у Львівській області з вимогою про прийняття об`єкта до експлуатації, оскільки житлові будинки загальною площею більше 300 кв. м., які збудовані у 2008 році, не входять до вичерпного переліку об`єктів будівництва, збудованих на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, передбаченого Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158. Однак, як роз`яснено в абзаці 4 пункту 9 уже згаданої вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 3 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Враховуючи усе вищенаведене, суд, виходячи з положень ч. ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити, а саме за позивачем слід визнати право власності на самочинно збудований житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-2), з підвалом (позначений у технічному паспорті літерами «а»), з двома терасами (позначені у технічному паспорті літерами «а1», «а2»), сходами (позначені у технічному паспорті літерою «а3»), загальною площею 599,5 кв. м., розташований по [ADDRESS] . Судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Outcome: approved