Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.12.2016 року звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстровано 20.10.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що 20.10.2007 року в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №3126 також просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 гривень щомісячно з урахуванням індексації, до досягнення дитиною повноліття. Позовна заява мотивована тим, що спільне життя подружжя не склалося через відсутність між ними взаєморозуміння, відмінність поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. Вказує, що подружжя з липня 2010 року проживає окремо. Позивач дійшла переконання в тому, що відносини подружжя налагодити не вдасться, шлюб носить формальний характер, на примирення та відновлення подружніх відносин не згодна, подальше збереження шлюбу з відповідачем суперечить її інтересам. Від шлюбу у подружжя є малолітня дитина - син [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Відповідач працює неофіційно, отримує достатній дохід і може надавати матеріальну допомогу. Він аліменти нікому не сплачує, стягнень за виконавчими листами з відповідача не проводиться, інших утриманців не має. Незважаючи на обов'язок та матеріальну можливість утримувати дитину відповідач не надає дружині жодної допомоги на утримання дитини. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, зазначила, що вони з відповідачем протягом 6 років спільно не проживають, вона з дитиною проживає окремо, утримує дитину самостійно. Дитина росте, вимагає опікування, духовного розвитку, витрат на харчування, одяг, відвідування гуртків, школи, відповідач дитиною не цікавиться, матеріально не допомагає, з сином з літа 2016 року взагалі не бачиться, ніде офіційно не працює, має гарний стан здоров'я, власності, утриманців не має. Її щомісячний дохід становить близько 4000 - 5000 тисяч гривень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнав, в частині стягнення аліментів позов визнав частково, та пояснив, що він до січня 2017 року працював неофіційно на ринку розвантажувачем, з січня 2017 року не працює взагалі, сплачувати аліменти на утримання сина в тому розмірі, в якому просить позивач, він не в змозі, має матеріальну можливість сплачувати щомісячно аліменти в розмірі 1000 гривень. Додав, що з дружиною вони не проживають спільно з вересня 2015 року, останній раз він бачився з сином на минулих вихідних у своїх батьків, зазначив, що має гарний стан здоров'я, власності, інших утриманців, кредитних зобов'язань не має. Суд, заслухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.10.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами по справі зареєстровано шлюб, про що 20.10.2007 року в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №3126 (а.с.7). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В ході дослідження позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом, відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України, з'ясовано фактичні взаємини подружжя, а також те, що подана до суду позовна заява, в частині вимог про розірвання шлюбу, відповідає дійсній волі позивача та відповідача, їх бажання розірвати шлюб є істинним та добровільним. Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України ( 254к/96-ВР ) охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Досліджуючи вказані обставини, суд зважає на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами по справі припинено, тому, шлюб між сторонами фактично розпався, існує формально, ведення спільного господарства припинено, подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам сторін, тому шлюб між сторонами слід розірвати. Під час шлюбу у позивача та відповідача народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 25.06.2008 року (а.с.6), в якому в графі «Батько» зазначено відповідача [PERSON]. Позивач проживає разом з сином, який знаходиться на її утриманні. Вказана обставина не заперечується сторонами по справі, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, інші обставини, що мають істотне значення; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги те, що спільна дитина позивача та відповідача, проживаючи разом з матір'ю, знаходиться на її повному утриманні, що потребує значних коштів. Тому, суд зважаючи на розмір заявлених вимог, взаємний обов'язок батьків по утриманню дітей, зважаючи також на часткове визнання відповідачем позову та інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає можливим встановити аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, що буде розумним та справедливим розміром, зважаючи на взаємний обов'язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину та розмір споживчих цін. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення аліментів з урахуванням індексації, суд зазначає, що Сімейний кодекс України містить пряму норму, яка вказує, що розмір аліментів, визначений судом в твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.184 Сімейного кодексу України). Враховуючи наведене, а також те, що вказана вимога позивачем по суті встановлює обов'язок на майбутнє для службових осіб, що здійснюють примусове стягнення аліментів, які не приймають участь в розгляді цієї справи, та які в силу закону зобов'язані проводити відповідну індексацію, суд приходить до висновку що додатково встановлювати в рішенні суду обов'язок на майбутнє щодо індексування встановленого рішенням суду розміру аліментів підстав немає, як і спору з цього приводу на даний час. Позов в цій частині до задоволення не підлягає. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом збільшено або зменшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред'явлення позову, тобто у даній справі з 29.12.2016 року. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі 551,20 грн. та на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при подачі до суду позову в частині розірвання шлюбу, в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial