Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 червня 2016 року звернувся до суду цивільним позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним окремих положень Кредитного договору № ML - 500/089/2008 від 25.06.2008 року, а саме: п. 2 та п. 3 Кредитного договору № ML - 500/089/2008, п.п. 1.4.1.1.2 - 1.4.1.1.5. та п.п. 1.4.1.6 п. 1.4. Частини № 2 Кредитного договору № ML - 500/089/2008, мотивуючи його тим, що 25.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та позивачем було укладено кредитний договір № ML - 500/089/2008, відповідно до якого Банк надає позивачу кредит у розмірі 120000 долл.США на споживчі цілі. У вказаному Кредитному договорі розмір платежу взагалі не вказано. Для розрахунку процентів за користування Кредитом була встановлена плаваюча процентна ставка (фіксований відсоток 5,49 % річних + FIDR). Відповідач при укладенні договору допустив порушення положень, закріплених нормами банківського законодавства та низку норм передбачених законодавством про захист прав споживачів. Так у договорі відсутні положення (методика), що детально регулює порядок обчислення процентів, положення кредитного договору, щодо обчислення процентної ставки є дискримінаційними. Також було порушено права позивача на отримання достатньої інформації щодо наданої йому послуги, крім того договір фактично закріплює істотний дисбаланс сторін. Умисел в діях Банку має мав місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту та призвело до укладення позивачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього , та водночас, за найбільш прибутковою для Банку ануїтетною схемою. Протиправним також є те, що банк із посиланням на окремі положення договору змінив процентну ставку в односторонньому порядку, що означає, що під час підписання договорів Позивачу було надано неповну інформацію про сукупну вартість кредиту та обов`язки Позивача. Вказані обставини свідчать про наявність ознак обману з боку Відповідача, під впливом якого Позивач підписав договори, що тягне за собою визнання окремих положень Кредитних договорів 1 та 2 недійсними. Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин визнається судом недійсним. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, тому числі й прихованого. За таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Ухвалою від 15 червня 2016 р. суддя Приморського районного суду Кравчук Т.С. відкрила провадження у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2018 року справу розподіллено на суддю Приморського районного суду м. Одеси Загороднюка В.І. Ухвалою від 10 травня 2018 року суддя Загороднюк В.І. прийняв справу до свого провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2019 року справу розподіллено на суддю Приморського районного суду м. Одеси Бондаря В.Я. Ухвалою від 12 лютого 2019 року справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я. та призначена до розгляду в загальному позовному порядку, з проведенням підготовчого засідання 28 березня 2019 року. 28 березня 2019 року було проведено підготовче засідання за участю представника позивача. За результатами підготовчого засідання підготовче провадження було закрито та призначено судове засідання, з урахуванням великої навантаженості та перебуванні судді у травні місяці у відпустці, на 11 червня 2019 року. Дату та час проведення судового засідання було погоджено з представником позивач адвокатом Євценко Р.І. 03 червня 2019 року до суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Євценко Р.І. про відкладення судового засідання, призначеного на 11 червня 2019 року. 11 червня 2019 року судове засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю сторін. Судове засідання відкладено на 24 липня 2019 року. 05 липня 2019 року від представника АТ «ОТП Банк» С.Г. Шелкова надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю. 23 липня 2019 року до суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Євценко Р.І. про відкладення судового засідання, призначеного на 24 липня 2019 року. 24 липня 2019 року судове засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю представника позивача. Судове засідання відкладено на 22 серпня 2019 року. У судове засідання 22 серпня 2019 року з`явився представник позивача адвокат Євценко Р.І., представник відповідача не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судом було заслухано вступне слово представника позивача. Суд також ознайомився з запереченнями представника відповідача, наданими ще 09 листопаду 2016 року, де представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення представник відповідача обґрунтовує тим що позивач отримав суму кредиту та зобов`язався виконувати умови договору кредиту та нести відповідальність за порушення умов договору кредиту відповідно та на підставі передбачених договором кредиту умов. Більш того, позивач тричі укладав з Банком договори кредиту протягом двох років, погоджувався з умовами договорів кредиту, частково виконував умови кредитів. Що свідчить про його обізнаність з умовами договорів та у подальшому укладаючи наступні договори кредиту, він розумів та погоджувався з умовами наступних договорів, умови яких фактично є тотожними. Також не заслуговують на увагу доводи позивача щодо порушення Банком вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки матеріали справи не містять, а позивачем всупереч до вимог ЦПК України не надані докази застосування Банком нечесної підприємницької діяльності. Умови договорів кредиту Банком були оговорені та погодженні з позивачем, який неодноразово укладав договори кредиту та був обізнаний про наслідки не виконання умов договору кредиту. Крім того відповідно до п. 1.4. Кредитного договору Позивач, як сторона Кредитного договору, підписавши його, підтвердив, що викладений у п. 1.4. Кредитного договору порядок плати за кредит у цілому, та кожен з його елементів, повністю відповідає волевиявленню Сторін. Враховуючі наведене та дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ML - 500/089/2008 та Додатковий договір № 1, та згідно якого банк зобов`язався надати на споживчі цілі кредит у розмірі 120 000,00 доларів США на термін до 25 червня 2023 року. Умовами договору встановлена плаваюча процентна ставка (фіксований відсоток + FIDR), де фіксований відсоток дорівнює 5,49 %. Інформація щодо розміру FIDR розміщується на офіційному сайті відповідача а також в приміщенні Банку на інформаційних стендах. Для забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки № PML-500/089/2008 від 25 червня 2008 року, за яким нерухоме майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS] була передана в іпотеку. Також був укладений договір поруки № SR-500/089/2008 від 25 червня 2019 року, згідно якого [PERSON] виступив поручителем по зобов`язанням позивача. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтями 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами частини першої статті 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. При цьому статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судами встановлено, що оспорюваний кредитний договір та договір іпотеки, підписаний сторонами, позивач на момент укладання договору не заявляв зауважень чи заперечень щодо умов договору, та в подальшому тривалий період часу його виконував, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, у тому числі реальну проценту ставку та абсолютне значення здорожчання кредиту, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань. Укладеним між сторонами кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,49 % річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти. Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватися банком в односторонньому порядку та у строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу. Виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими. Ураховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, суд вважає, що позивач не була позбавлена можливості обрати інші умови кредитування та не укладати оспорювані правочини. Наведене відповідає правовій позиції викладеній у Постанові ВС від 06 червня 2019 року по справі № 357/7257/17. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обравши способом захисту своїх прав визнання окремих частин кредитного договору недійсними з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, позивач з урахуванням принципу змагальності сторін зобов`язан був довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення вимог, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надав. У зв`язку з чим суд не вбачає наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання окремих частин кредитного договору недійсними. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Суд вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами заявлені вимоги, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed