Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач 23.12.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Приморський відділ поліції м. Одеси Головного управління національної поліції в Одеській області, за яким просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №31 у будинку №4 по вул.. Жуковського у м. Одесі; встановити порядок виконання рішення суду, згідно якого прийняте рішення, набране законної сили, є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації у вказаній квартирі. В обґрунтування позовних вимог відзначила, що є власником квартири під №31 в будинку №4 по вул. Жуковського у місті Одесі на підставі договору дарування від 06.11.2015 року. До теперішнього часу у вказаній квартирі зареєстрований за місцем проживання [PERSON], однак відповідач не є власником квартири, проживав та був зареєстрованій у ній за згодою попереднього власника [PERSON]. На теперішній час, відповідач у квартирі не мешкає, комунальні послуги не сплачує, з реєстраційного обліку у квартирі добровільно не знявся. Тому позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі ордеру серії ОД №004417) у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Надав суду заяву, за якою справу просив розглядати за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225\~ ЦПК України\~ при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, у судове засідання також не зявився, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.11.2015 року [PERSON] (дарувальник) за договором дарування передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла безоплатно у власність квартиру [ADDRESS], та яка складається в цілому з шести кімнат, загальною площею 268,7 кв.м., житловою площею 122,3 кв.м.. Зазначена квартира належала дарувальнику [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], 03.11.2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №1828. Договір дарування від 06.11.2015 року був посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 3230 (а.с.7-8). Право власності позивачки на квартиру [ADDRESS] підтверджується також витягом ЕЕХ 936935 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2015 року (індексний №47075253) (а.с.9). Згідно копії паспорту [PERSON], останній зареєстрований у вказаній [ADDRESS], однак у даній квартирі не проживає, участі в оплаті комунальних послуг не приймає. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст.\~316,\~317,319,\~321 ЦК України\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи\~\~на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь\~яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Власник, здійснивши відчуження належної йому квартири, передавши її позивачу, втратив право власності на це майно. Повноваження з користування житлом для власника є похідними від титулу власника, а тому разом з втратою права власності\~припиняється усіх належні йому повноваження, в тому числі й права користування. При цьому, виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування нею та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника, тому припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цим майном, На підставі чого, суд приходить до висновку про те, що у зв'язку із припиненням права власності [PERSON] на спірну квартиру, відповідач втратив право користування зазначеним нерухомим майном, при цьому новий власник - позивач заперечує проти його реєстрацій у даній квартирі. Такі встановлені судом обставини дозволяють суду зробити висновки, що на сьогоднішній момент відповідач, зареєстрований за адресою вказаної квартири, в ній постійно не проживає з причин, які не є поважними та не можуть слугувати такими, за наявності яких за відповідачем може зберігатися право користування спірною квартирою. Стосовно вимоги позивачки щодо встановлення порядку виконання рішення суду, згідно з яким остання просила вказати, що набране законної сили рішення є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації, суд вважає їх передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, рішення суду є передбаченою законом підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, та оскільки встановити можливість виникнення складнощів або обставини, які зроблять неможливим його виконання, у суду не має можливості, суд вважає, що встановлення відповідного порядку виконання рішення суду є недоцільним. Тому суд вважає що в цій частині вимог слід відмовити. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи,

Outcome: partial