Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.02.2018 року звернулася у суд з позовом, в якому, з урахуванням поданої у встановленому порядку заяви про його уточнення, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у належному їй на праві власності житловому будинку, розташованому у [ADDRESS]. Судові витрати у справі залишає за собою. Ухвалою судді від 19.03.2018 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого судового засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у даній справі від 18.04.2018 року підготовче провадження закрито , а справа призначена до судового розгляду. Судовий розгляд справи по суті відбувся 10.05.2018 року. Позов обґрунтовано тим, що відповідач у 2004 році був зареєстрований у половині вказаного житлового будинку з дозволу нині покійного батька позивача, однак з 2007 року фактично не проживав у такій половині будинку. 21.03.2008 року ? частину зазначеного житлового будинку позивач успадкувала після смерті свого батька, який помер [INFO], про що у встановленому порядку позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивач стверджує, що таким чином, на даний час вона є одноосібним власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS], оскільки інша ? частина цього будинку належала їй на праві власності до ще до часу прийняття спадщини після смерті батька. Позивач у такому будинку зареєстрована та проживає. У свою чергу відповідач не є членами сім'ї позивача у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Тому, із посиланням на норми ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, позивач вказує про припинення у відповідача права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку, так як він не є членом її сім'ї, хоча і був зареєстрований там свого часу з дозволу нині покійного батька. Позивач звертає увагу суду також на ту обставину, що відповідач, будучи зареєстрованим у належному їй житловому будинку та фактично проживаючи за іншою адресою, не являючись при цьому членом її сім'ї, тим самим чинять їй перешкоди, зокрема порушує її право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляється знятися з реєстрації, хоча може зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 16, 383, 391, 405 ЦК України, була змушена звертатись до суду із даним позовом, у котрому після уточнення позовних вимог обрала спосіб захисту - визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позивач у судовому засіданні при розгляді справи по суті, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2) та заяві про уточнення позовних вимог (а. с. 31), надала пояснення, аналогічні наведеним у позові. У зв'язку із встановленням судом обставин, визначених ст. 280 ЦПК України, судом у письмовій формі із виходом до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про заочний розгляд даної справи. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача явку належно уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, хоча була належно та завчасно повідомленою про дату, час та місце судового засідання у справі, подала клопотання вх. № 1823 від 20.04.2018 року про розгляд справи за відсутності такого представника (а. с. 30). Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача на підтвердження позовних вимог, давши належну оцінку дослідженим письмовим доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 358783546245 від 13.05.2014 року (а. с. 5-6). Встановлено й те, що до часу документального підтвердження у позивача права власності на вказане домоволодіння, ? частиною такого належала [PERSON] - батькові позивача, після смерті якого [INFO], позивач успадкувала цю частину домоволодіння у встановленому порядку, що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2008 року, зареєстрованого у реєстрі за № 790 (а. с. 9-10). У свою чергу, відповідач зареєструвався у належному на даний час на праві власності позивачу домоволодінні у цілому у 2007 році, за згодою нині покійного батька. Згідно акту обстеження, складеного депутатською комісією Коростівської сільської ради Сколівського району Львівської області 12.03.2018 року (а. с. 16), позивач у належному їй житловому будинку проживає одна. Доказів фактичного проживання відповідача за вказаною адресою комісією не здобуто. Відповідач, в силу положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) не відносився і не може відноситись до членів сім'ї позивача як власника житлового будинку по [ADDRESS], так як встановлено, що відповідач є сторонньою особою по відношенню як до позивача, так і до її нині покійного батька. Крім того встановлено, що позивач не веде спільного господарства з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. З огляду на вказане, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а тому виникнення права членів сім'ї власника житла на користування ним та обсяг цього права залежить від виникнення у власника житла права власності на нього. Таким чином, припинення права власності особи на житло припиняє право членів сім'ї на користування цим житлом, а права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідним від права самого власника. Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, однак при цьому є важлива умова, а саме - збереження права власності на житло цього власника, тобто незмінність власника майна. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач не є членом сім'ї позивача як власника житлового будинку по [ADDRESS], як і не проживає у вказаному житловому будинку з 2007 року, а це значно більше року, то його право користування житловим приміщенням у цьому житловому будинку слід вважати припиненим, а його самого слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved