Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Позивач 13 вересня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказав, що 30.04.2013 року з відповідачкою було узгоджено порядок користування жилим приміщенням та узгоджено договір оренди житла, що належить позивачу на праві власності, а саме, домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, на термін вісім місяців і 2 дні, який діяв до 01 січня 2014 року. 07.05.2013 року позивачем було надіслано в письмовій формі для підписання договір оренди житла, який було отримано відповідачкою особисто. Згідно з договором відповідачка зобов`язана використовувати приміщення за призначенням, додержуватися правил користування приміщеннями житлового будинку, своєчасно вносити орендну плату у розмірі, визначеному в договорі. Але протягом чотирьох місяців відповідачка не сплатила жодної гривні орендної плати, яка відповідно до п.п. 1.5 включає витрати на обслуговування і ремонт будинку, в якому знаходяться приміщення і кімнати, що здаються в найм, а також витрати на оплату за комунальні послуги. На неодноразові попередження відповідачка не реагує. Вказані обставини змушують позивача розірвати договір оренди і звернутися до суду про виселення відповідачки з будинку без надання їй іншого житла, враховуюче те, що вона постійно проживає за іншою адресою. Вважає, що у зв'язку з розірванням договору відповідачка повинна звільнити кімнати, залишивши їх в належному стані, сплатити орендну плату за період користування, з моменту вселення 30 квітня 2013 року, з розрахунку узгодженої ціни 4537 грн. в місяць, що з розрахунку становить 18 601,70 грн. Позивач просив розірвати договір найму (оренди) житла в будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську; зобов'язати відповідача виселитися з вказаного будинку без надання іншого житла; стягнути з відповідачки орендну плату за період користування приміщенням, з урахуванням витрат на оплату комунальних послуг за електроенергію, газопостачання та водовідведення, з моменту вселення 30 квітня 2013 року та по 10 вересня 2013 року в сумі 18 601,70 грн., стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. В обгрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та заперечувала проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що ? частина будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2178 (а.с.33,39). В силу ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що 15.10.2004 року відповідно до договору дарування ВВМ №985055 [PERSON] подарувала [PERSON], а той прийняв в дар жилий будинок з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] у м. Дніпропетровську. Цей договір дарування був посвідчений 15.10.2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 5952. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2010 року по справі №2-710/10 договір дарування від 15.10.2004 року в частині дарування ? частини жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, був визнаний недійсним. Крім того, вказаним рішенням було припинено право власності [PERSON] на ? частини жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] у м. Дніпропетровську. Таким чином, інша ? частина будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON]. Як зазначає позивач, він 30 квітня 2013 року з [PERSON] уклав договір найму (оренди) житла, а саме, кімнати приватного будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, строк орендного користування за договором становить вісім місяців і два дні, орендна плата за користування житлом становить 4537 грн. за місяць (а.с.9-11). Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною 1 ст. 821 ЦК України визначено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Статтею 825 ЦК України визначено, що наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці. Договір найму може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст.811 ЦК України). Разом із тим, стороною позивача не було надано жодного належного і допустимого доказу укладання договору найму (оренди) житла з усіма істотними його умовами, невиконання яких наймачем надавало б право наймодавцеві вимагати розірвати договір оренди, стягувати заборгованість по сплаті орендних платежів та ставити питання щодо виселення. Так, в договорі найму (оренди)житла від 30 квітня 2013 року, який наданий позивачем, відсутній підпис наймача. Тобто, фактично вказаний договір не був укладений. Крім того, відповідачка в судовому засіданні категорично заперечувала проти укладання спірного договору, та вказувала, що договір вона не підписувала. Той факт, що договір не підписувався безпосередньо відповідачкою не заперечувався в судовому засіданні представником позивача. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А тому, враховуючи вищезазначене, враховуючи, що відповідач є власником ? частини спірного домоволодіння, позовні вимоги про розірвання договору найму (оренди) житла в будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську та стягнення з відповідачки орендної плати за період користування приміщенням, з урахуванням витрат на оплату комунальних послуг за електроенергію, газопостачання та водовідведення, з моменту вселення 30 квітня 2013 року та по 10 вересня 2013 року в сумі 18 601,70 грн. є незаконними та необґрунтованими. Встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2012 року, усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні ? частиною домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську шляхом вселення [PERSON] в ? частину домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Проте, як встановлено в судовому засіданні, відповідачка в спірному будинку не проживає, оскільки їй чиняться перешкоди. Як зазначає відповідач, відбулося примусове вселення до вказаного домоволодіння, однак вона там проживати не може, оскільки до будинку не має доступу, на воротах висить замок від якого у неї не має ключів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. В позовній заяві позивач також просить виселити відповідача з будинку на підставі ст. 826 ЦК України, відповідно до якої у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали в помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання іншого жила. Вказані вимоги є незаконними, такими, що суперечать Конституції України, оскільки, як зазначалось вище, відповідачка є власником ? частини спірного домоволодіння, та вона має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб, що закріплено в ч.1 ст.383 ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, є незаконними та необгрунтованими, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed