Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивач 26 липня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду із даним позовом (а.с.2-3), в якому уточнивши свої вимоги просить суд визнати за нею право власності на 53/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що складається з: житлової прибудови літ.А1-1 - квартира № 3 - приміщення поз.3-2, 3-3, загальною площею 38,7 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м., прибудови літ.А2-1 - поз.3-2, 3-3, загальною площею 17,5 кв.м, погребу під А2-1; прибудови літ.а-1 - поз.3-1, загальною площею 6,0 кв.м., навісу літ.а3 - 1, ганку літ.а4, погребу літ.И, гаражу літ.Л, убиральні літ.Н, споруд №№ 1,2, 3, 5, 6, 13, III, ф-т - фундаменту, загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м.; Виділити їй в натурі 53/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що складається з: житлової прибудови літ.А1-1 - квартира № 3 - приміщення поз.3-2, 3-3, загальною площею 38,7 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м., прибудови літ.А2-1 - поз.3-2, 3-3, загальною площею 17,5 кв.м, погребу під А2-1; прибудови літ.а-1 - поз.3-1, загальною площею 6,0 кв.м., навісу літ.а3 - 1, ганку літ.а4, погребу літ.И, гаражу літ.Л, убиральні літ.Н, споруд №№ 1,2, 3, 5, 6, 13, III, ф-т - фундаменту, загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м.; усунути перешкоди користуванні моїм нерухомим майном, а саме: погребом літ.И та спорудою 6 (колонка), які чинить [PERSON] , шляхом зобов`язання його власним коштом перенести паркан на відстань 1,2 м вліво відносно входу в домоволодіння з [ADDRESS]; визначити порядок користування земельної ділянкою площею 0,0696 га за адресою: [ADDRESS] , згідно часток співвласників 53/100 частин мені - [PERSON] , та 47/100 частин відповідачу [PERSON] згідно висновків відповідної судової експертизи. Ухвалою суду від 30 серпня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.24). Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просить відкласти розгляд справи (а.с.111). Відповідач та його представник адвокат Мартиненко Т.О. до суду надали письмову заяву, в якій просять справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову не визнають та просять відмовити у його задоволенні у повному обсязі (а.с.110). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Підставою звернення позивача до суду є захист її майнових прав та інтересів, пов`язаних із поділом майна колишнього подружжя шляхом набуттям права власності. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 20 липня 2012 року та договору про поділ спадкового майна від 20 липня 2012 року до [PERSON] перейшло право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 696 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , (а.с.4,6). Право власності на вказане спадкове майно за [PERSON] зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР про що свідчить витяг від 08.08.2012 року (з.а.с.6). Позивач успадкувала вказане нерухоме майно після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.16). У мировій угоді укладеній між [PERSON] та [PERSON] , на яку посилається позивач як на обґрунтування своїх вимог зазначено, що [PERSON] не заперечує, щоб в 1/2 частину домоволодіння, що належить [PERSON] , входили погріб та фонтан (з.а.с.15). Як вбачається з матеріалів справи в травні 2015 року позивач зверталась до органів поліції із заявою щодо вчинення відносно неї протиправних дій з боку [PERSON] (з.а.с. 19, а.с.20), що свідчить про неприязні стосунки між сторонами. Відповідно до технічної документації, домоволодіння [ADDRESS] фактично складається із двох житлових будинків із господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельній ділянці площею 696 кв.м. З відповіді заступника голови Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 26.05.2017 року вбачається, що спеціалістами управляння з питань економічного розвитку, комунального господарства та самоврядного контролю районної у місті ради здійснено виїзд за адресою [ADDRESS] за участю [PERSON] , де встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] не приватизована, знаходиться у спільному користуванні без визначення часток. Користування та розпорядження земельною ділянкою здійснюється без згоди між співвласниками домоволодіння [PERSON] та [PERSON] , договір не укладався, в судовому порядку користування земельною ділянкою не визначено. Співвласник домоволодіння [PERSON] самовільно встановив суцільний паркан з шиферу висотою 2 м (а.с.18). Згідно ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У відповідності зі ст..356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст..358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ст.. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року (зі змінами та доповненнями), у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим реальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах від 03.04.2013 року у справі №6-12цс13, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок. Суд зауважує, що в ході розгляду справи сторонами не було заявлено відповідного клопотання, що відповідає вимогам діючого процесуального закону, про проведення судової будівельно-технічної експертизи задля визначення варіантів розподілу домоволодіння [ADDRESS] , у відповідності до ідеальних часток співвласників, що унеможливлює вирішення спору про виділ в натурі та визнання права власності на спірне домоволодіння. Щодо вимог позову про усунення перешкод у користування погребом літ.И та спорудою №6 (колонка), суд приходить до висновку про передчасність заявлення даних вимог, так як право власності на них за позивачем не визнано. Крім того, наданий позивачем розрахунок часток за адресою [ADDRESS] (а.с.44), суд не приймає як належний та допустимий доказ, так як дані обставини встановлюються судовими експертами під час проведення відповідної судової експертизи. Щодо вимог позову про визначення порядку користування земельної ділянкою суд виходить із наступного. Відповідно до ст.. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно зі ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом. Частиною першою статті 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, та дотримуватися правил добросусідства. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтями 106, 107 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно з частинами першою, третьою, шостою статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Також, судом встановлено, що спірна земельна ділянка, на якій розташовано домоволодіння [ADDRESS] , у встановленому законом порядку сторонам в натурі не відводилась, і межі ділянок компетентними органами не встановлювалися, суд приходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не підлягають задоволенню, а також, доказів про захоплення відповідачем частини земельної ділянки позивачем не надано. Отже, позивач не надав суду документів, які б підтверджували право власності чи право користування спірною земельною ділянкою, а відтак відсутні докази, що сторони на законних підставах користуються нею. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed