Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач 19.08.2014 року звернувся до суду з позовом до ТДВ «Колос» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, відшкодування моральної шкоди. Вказав, що працював у ТДВ «Колос» з 03.01.2014 року на посаді охоронця, а 08.04.2014 року звільнений за власним бажанням. За умовами трудового договору оплата праці в ТДВ «Колос» на посаді охоронця почасова і станом на 08.04.2014 року складала 11 грн. за годину. В порушення вимог закону з 01.04.2014 року і по даний час йому не донараховано та не виплачено заробітну плату за період з 01.03.2014 року по 31.04.2014 року в сумі 762 грн., тобто згідно даних рохрахункового листа за період з 01.03.2014 року і по 31.04.2014 року йому нараховано і виплачено заробітну плату в сумі 1350 грн., а згідно відпрацьованих годин підприємство повинно було нарахувати і виплатити заробітну плату в сумі 2112 грн., в тому числі оплату за роботу в нічну зміну і оплату в надурочний час. Просив суд стягнути з відповідача недонараховану заробітну плату за березень 2014 року в сумі 762 грн.; недонараховану оплату за роботу в нічний час в сумі 457,6 грн.; недонараховану оплату за роботу в надурочний час в сумі 858 грн.; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку належних до виплати сумм, що на день подачі позову складає 8040,96 грн.; зобовязати виплатити відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 102,3 грн. та стягнути моральну шкоду в сумі 1500 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача позов не визнав. Вказав, що [PERSON] при прийомі на роботу був ознайомлений з умовами та розміром оплати праці. До переліку трудових спорів, що підлягають безпосередньому розглядові в судах не віднесено трудові спори щодо донарахування заробітної плати. [PERSON] був ознайомленийз умовами оплати праці 03.01.2014 року, в тримісячний строк претензій по розміру або термінам виплати до комісії по трудовим спорам не заявляв. З 01.03.2014 року на товаристві в дію введено наказ № 198 від 25.12.2013 року, яким всіх працівників товариства переведено на посадові оклади. Так, посадовий оклад охоронника встановлено в розмірі 1350 грн. за відпрацьований місяць. З урахуванням викладеного, представник відповідача просив суд відмовити у задловоленні позову як безпідставного. В судовому засіданні, призначе на 23.12.2014 року, не з»явився. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Статтею 233 КЗпП України для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Виходячи з системного аналізу зазначеної норми матеріального права, з врахуванням положень Закону України «Про оплату праці», КЗпП України, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на фактично зароблену ним заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці. Таким чином суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до наказу № 202 від 31.12.2013 року працював у ТДВ «Колос» з 03.01.2014 року на посаді охоронника, звідки наказом № 107 від 07.04.2014 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 08.04.2014 року. Згідно Положення про оплату праці в охоронній службі в ТДВ «Колос», що є додатком до коллективного договору, а також затвердженого наказом № 234 від 30.12.2013 року (а.с. 40), затверджено проводити нарахування оплати праці на основних об'єктах з розрахунку 11 грн./год, в тому числ: основна оплата 7,33 грн./год, нічні години - 1,47 грн./год, преміальні - 2,20 грн./год. Із вказаними умовами при прийомі на роботу позивач ознайомлений, що не заперечував в ході судового розгляду. Згідно додатку № 9 до положення про оплату праці (а.с. 45), з 01.03.2014 року всіх працівників ТДВ «Колос» переведено на посадові оклади, зокрема, розмір посадового окладу охоронника встановлено в розмірі 1350 грн. У судовому засіданні з пояснень сторін, в тому числі викладених письмово (а.с 11 і 27), а також нарядів на виконану роботу №№ 28, 75, 116 (а.с. 116), зясовано, що у січні 2014 року позивач понаднормово працював 37 годин, у лютому 2014 року - 8 годин, у березні - 33 години. Відповідно до ст.ст. 62, 65 КЗпП України - надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня. Надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що тривалість робочого часу позивача у період січень-березень 2014 року перевищувала нормальне число робочих годин, що передбачає наявність права у позивача на оплату надурочних годин роботи, у подвійному розмірі, згідно ст. 106 КЗпП України. Доказів оплати відповідачем зазначеного надурочного часу у подвійному розмірі надано не було. Відповідно до роз'яснень п. 16 Пленуму Верховного Суду України № 13, від 24 грудня 1999 року, при вирішенні спорів про оплату роботи в надурочний час судам слід мати на увазі, що передбачене ч. 4, ст. 106 КЗпП положення про заборону компенсації надурочних робіт шляхом надання відгулу поширюється і на випадки їх виконання у святкові, неробочі та вихідні дні. В разі проведення таких робіт за розпорядженням або з відома роботодавця години роботи понад нормальну тривалість робочого дня, а в разі підсумованого обліку робочого часу - понад установлений робочий час в обліковому періоді оплачуються при погодинній системі оплати праці - у подвійному розмірі годинної ставки. Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за роботу в надурочний час в сумі 571,54 грн., з яких: 271,21 грн. - за січень, 58,64 грн. - за лютий, 241,89 грн. - за березень, виходячи з того, що розмір основної оплати праці складав 7,33 грн. за 1 год. робочого часу. Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому в тому числі просить суд і стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за березень 2014 року в сумі 762 грн., виходячи з погодинної оплати праці. В свою чергу, представник відповідача в судовому засіданні відзначив, що з 01.03.2014 року на товаристві введено в дію Наказ № 198 від 25.12.2013 року, яким всіх працівників товариства переведено на посадові оклади. Посадовий оклад охоронника встановлено в розмірі 1350 грн. на місяць. Відповідно до ст. 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Представник ТДВ «Колос» відповідні докази до суду не представив, а тому суд вважає, що роботодавцем не дотримано порядок зміни умов оплати праці позивача. З урахуванням викладеного, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню в заявленому ним розмірі в сумі 762 грн., враховуючи дані відпрацьованого часу згідно наказу № 116 про виконану роботу (а.с. 32), а також за вирахуванням виплаченої заробітної плати за березень 2014 року в сумі 1350 грн. згідно розрахункового листка (а.с. 6). Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 54 КЗпП України - нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку. При роботі в нічний час встановлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину. Це правило не поширюється на працівників, для яких уже передбачено скорочення робочого часу (пункт 2 частини першої і частина третя статті 51). Тривалість нічної роботи зрівнюється з денною в тих випадках, коли це необхідно за умовами виробництва, зокрема у безперервних виробництвах, а також на змінних роботах при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем. Робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час. Як вже зазначалось вище згідно Положення про оплату праці в охоронній службі ТДВ «Колос» (а.с. 40), що є додатком до колективного договору, погодинна оплата праці складала з 01.01.2014 року 11 грн., з яких: основна плата - 7,33 грн/год, нічні години - 1,47 грн/год, преміальні 2,20 грн/год. Розмір оплати праці в нічні години дорівнює сумі 1,47 грн/год., що якраз і складає 20% від розміру основної плати і повністю відповідає положенням вищезазначеної норми. Суд відзначає, що позивач не вірно трактує розмір оплати праці, оскільки 20% необхідно вираховувати саме від основної плати в сумі 7,33 грн/год, а не від загального розміру оплати праці в сумі 11 грн., що включає в себе перераховані вище складові. Таким чином вимоги позивача в цій частині - необґрунтовані та відповідно задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Враховуючи те, що спір між позивачем та роботодавцем з приводу належних йому сум заробітної плати виник вже після звільнення позивача і був реалізований позивачем шляхом пред'явлення даного позову у серпні 2014 року, тобто через деякий проміжок часу, а також враховуючи те, що частка заборгованості підприємства перед працівником є незначною, неспівмірною порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, термін затримки виплати заробітної плати позивачу не є істотним, що свідчить про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку виплатити зазначені кошти. Відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 р. № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427 (зі змінами), компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За період роботи позивача в товаристві індексація грошових доходів населення не проводилась, а отже позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 102,3 грн. - задоволенню не підлягають. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Outcome: partial