Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначили, що їм на праві спільної приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку. Згідно зазначеного договору продавець мав повністю звільнити відчужуваний будинок для вільного і безперешкодного володіння ним 01.11.2020 року, але на теперішній час відповідач [PERSON] залишилася зареєстрованою у будинку, хоча фактично не мешкає з 2014 року. Реєстрація за вищевказаною адресою відповідача перешкоджає власникам розпорядитися своєю власністю, вони вимушені нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг. У зв`язку з чим, просять усунути перешкоди у здійсненні права користування та володіння будинком [ADDRESS] ; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021 року справу № 242/1986/21 передано на розгляд судді Селидівського міського суду Донецької області Владимирській І.М. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30.08.2021 року прийнято до провадження цивільну справу призначено проводити судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримують та просять суд слухати справу без їх участі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, будучі належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивачів на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Климовою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 285, [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.03.2020 року. Згідно актів про непроживання від 01.10.2020 року та 09.04.2021 року, складених головою вуличного комітету [PERSON] в присутності свідків [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на теперішній час перебуває за межами України з 2014 року по теперішній час. Згідно ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником майна. Право користування є складовою частиною права власності на майно та припиняється автоматично з припиненням права власності. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивачів є визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved