Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач 29.07.21 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 2\~510 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення повноліття. Позов обґрунтований тим, що сторони між собою уклали шлюб (повторний) 30.12.16 р.. До укладення сторонами вказаного вище шлюбу вони перебували у шлюбі з 23.02.97 р. по 27.09.04 р.. Такий шлюб сторонами було розірвано та про це 27.09.04 р. було видане відповідне свідоцтво. Однак після цього сторони примирились та постійно проживали як одна сім`я і тому уклали повторний шлюб. За час шлюбу у сторін народилось троє спільних дітей сини: [PERSON] , [INFO] , який вже досяг повноліття; [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] .. Зазначає, що сторони з початку 2021 р. припинили стосунки, притаманні подружжю. Відповідач добровільно коштів на утримання спільних неповнолітніх дітей сторін не надає, хоча має обов`язок по їх утриманню, хоча має несталий достатній доход, є працездатним, має можливість сплачувати аліменти у розмірі, про який вона просить. Вказані вище неповнолітні діти перебувають на повному її утриманні. Вона має доход у вигляді мінімальної зарплати, соцвиплати по догляду за дитиною з інвалідністю дочкою [PERSON] , Покликаючись на ст. ст. 180, 181, ч. ч. 1, 2 ст. 182, ч. 1 ст. 184, ст. 141 СК України, судову практику, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», просить позов задовольнити. За ухвалою судді від 09.09.21 р. провадження у справі відкрито. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачем було отримано під розпис 29.11.21 р.. За станом на 24.12.21 р. відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до копії паспорта позивача серії [NUMBER] , вона проживає у [ADDRESS] . Як стверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 30.12.16 р. Ковельським міськвідділом ДРАЦСу ГТУЮ у Волинської області, сторони уклали між собою шлюб як [PERSON] та [PERSON] 30.12.16 р., актовий запис № 569, при цьому після укладення шлюбу дружині було визначено прізвище « [PERSON] ». Доказів того, що у цьому шлюбі сторін у них народились спільні діти, позивач суду не надала. Позивач не надала суду доказів того, що вона саме з 23.02.97 р. перебувала у шлюбі з відповідачем. Однак судом, з врахуванням категорії спору, встановлено, що до шлюбу сторін, укладеного 30.12.16 р., вони перебували між собою у первинному шлюбі, що був розірваний, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 27.09.04 р. [PERSON] та після розірвання первинного шлюбу сторін позивачеві було залишено шлюбне прізвище « [PERSON] ». Позивач не надала суду доказів того, що відповідач вказаний батьком зазначених вище неповнолітніх дітей у встановленому законом порядку, а не у порядку ст. 135 СК України та з використанням того, що після розірвання первинного свого шлюбу та до укладення повторного шлюбу позивач носила прізвище « [PERSON] ». Однак судом, з врахуванням категорії спору, встановлено, що та обставина, що спільні неповнолітні діти є, дійсно, спільними дітьми сторін, стверджується копіями свідоцтва про їх народження, та листом Ковельського відділу драцс у Ковельському районі Волинської області Західного МРУ МЮ (м. Львів) № 2\~331/21. 16 04 29 від 24.12.21 р., наданого на запит суду. Позивач не надала суду доказів того, що вказані вище спільні неповнолітні діти сторін на даний час проживають саме з нею. Однак суд, з врахуванням категорії спору, приймає до вік дітей; те, що сторони проживають за однією і тією ж адресою, та те, що відповідач вказану вище обставину не оспорює засобом подання відзиву на позовну заяву тощо. Тому суд вважає, що позивач має право позову у розглядуваному спорі. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 р., що ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.91 р. та набула чинності для України 27.09.91 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами ч. 8\~ст. 7 СК України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Оскільки сторони добровільно не домовились про утримання своїх спільних неповнолітніх дітей, про що свідчить поданий до суду позов, тому кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд. Під час судового розгляду встановлено, що сторони проживають за однією і тією ж адресою, однак, матеріальну допомогу на утримання спільних неповнолітніх дітей сторін відповідач добровільно не надає, що випливає із виниклого між сторонами спору, отже, він зобов`язаний сплачувати аліменти на користь позивача. Визначаючи розмір та порядок стягнення аліментів, суд виходить з такого. \~\~\~\~ \~ \~ \~ Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~За змістом ст. 182 СК України,\~ при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як зазначено у ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.\~ У відповідності із ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Даних про те, що відповідач має доход, зокрема, несталий (сталий), а також про розмір такого доходу, щодо його майнового стану в сенсі наявності у власності нерухомого чи цінного рухомого майна, - позивачем суду не надано. Однак з врахуванням категорії спору, з огляду на те, що відповідач є працездатного віку і доказів наявності протипоказань щодо його працевлаштування суду не надано, дані про інших утриманців відповідача у розпорядженні суду відсутні, суд вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання спільних неповнолітніх дітей сторін у твердій грошовій сумі, однак, у розмірі, меншому, ніж той, про який просить позивач. При цьому суд виходить з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття. За таких обставин суд вважає можливим позов задовольнити частково та визначити розмір аліментів на утримання спільних неповнолітніх дітей сторін у твердій грошовій сумі в розмірі: по 1\~100 грн щомісячно на утримання сина [PERSON] , та по 1\~500 грн щомісячно на утримання дочки [PERSON] на підставі\~ст. 184 СК України, положеннями якої передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому суд враховує, що ч. 2 ст. 182 СК України\~визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що встановлений\~\~Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік»\~\~для дітей віком до 6 років: 1\~січня -\~1921\~гривня,\~з 1\~липня -\~2013\~гривень,\~з 1\~грудня -\~2100\~гривень; від 6 до 18 років: з 1 січня 2 395 гривень, з 1 липня 2 510 гривень, з 1 грудня 2 618 гривень. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК\~України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Підстав для стягнення мінімального рекомендованого розміру аліментів на дитину у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суд не вбачає, так як позивачем не доведено достатності заробітку (доходу) відповідача як платника аліментів. А тому позов слід задовольнити частково. Згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору за Законом, відповідно до ч. 6\~ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 908 грн. На підставі наведеного, ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 175, 178, 179, 209, 280, 281, 223, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 125, 180 184 СК України, суд

Outcome: partial