Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач 12.09.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про встановлення конкретного порядку користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що 04.03.2000 року позивач та відповідач уклали шлюб від якого [INFO] народився син [PERSON] 17 вересня 2003 року позивачем та відповідачем було придбано спільну квартиру, загальною площею 91,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, остання належить позивачу, відповідачу та їхньому спільному сину по 1/3 частині кожному. 02 квітня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, проте сторони продовжують проживати у спільній квартирі. Після розірвання шлюбу відповідач почала створювати позивачу перешкоди у користуванні житлом, своїми діями відповідач намагається позбавити позивача права користування квартирою, що в свою чергу змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У своїй позовній заяві позивач просить визначити порядок користування житловим приміщенням, а саме: надати позивачу у користування кімнату №5 (спальня) площею 12,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]; надати [PERSON] у користування кімнату №7 (спальня) площею 15,5 кв.м., а також кімнату №4 (зала) площею 23,0 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]; визнати кімнати №3 (кухня) площею 12,2 кв.м., кімнату №2 (вбиральня) площею 2,2 кв.м., кімнату №1 (коридор) площею 16,7 кв.м., кімнату №6 (санвузол) площею 5,7 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] - приміщеннями загального користування. У судовому засіданні 27.11.2014 року позивач та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач до початку розгляду справи по суті заперечувала щодо задоволення позову, однак, по завершенню судового розгляду погодилась з запропонованим позивачем виділом сторонам кімнат для користування. Третя особа до суду двічі не з'явилась, про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника та відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 17 вересня 2003 року позивачем та відповідачем було придбано спільну квартиру, загальною площею 91,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, остання належить позивачу, відповідачу та їхньому спільному сину по 1/3 частині кожному (а.с. 7 - копія свідоцтва про право власності). Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира складається з 3-х ізольованих житлових кімнат, жилою площею 51,7 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 23.5 кв.м., 2-а кімната -12,7 кв.м., 3-я кімната - 15,5 кв.м., кухні площею 12,0 кв.м., санвузлу - 5,7 кв.м., вбиральні - 2,2 кв.м., коридору - 16,7 кв.м. (а.с. 8-10 - копія технічного паспорта на квартиру). Згідно довідки Форми №3, виданої КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» ЄРРЦ, Філія №813 від 26.02.2014 року у квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 11). Оскільки загальна жила площа квартири складає 91,5 кв.м., то на кожну зареєстровану особу у ній припадає по 30,5 кв.м. (91,5 ?3=30,5 кв.м.). Між сторонами склався відповідний порядок користування спірною квартирою: позивач займає окрему кімнату, площею 12,7 кв.м. під №5, а відповідач та третя особа користуються кімнатами №7 площею 15,5 кв.м. та №4 площею 23,0 кв.м., інші приміщення знаходяться у загальному користуванні сторін. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1-3 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В силу наведеної норми сторони мають право вимагати надання їм у володіння та користування тієї частини квартири, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності, тобто по 1/3 кожному. Стаття 150 ЖК Української РСР встановлює право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання. Частиною 4 ст. 9 ЖК Української РСР закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності до наведених норм законодавства, сторони мають право на надання їм у володіння та користування тієї частини спільної квартири, яка відповідає їхній частці у праві спільної часткової власності, вони мають право користуватися нею для особистого проживання і підстави для обмеження цих прав відсутні. Отже, позивач [PERSON] має право на володіння і користування тією частиною спільної квартири, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, він має право користуватися нею для особистого проживання і підстав для обмеження цих прав немає. Право позивача на користування кімнатою площею 12,7 кв. м. не заперечується. Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду позивач залишив поза увагою те, що спільна квартира належить у рівних частках трьом особам, а позов пред'явлено лише до однієї з них - [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Проте, позивачем ані при зверненні до суду, ані при судовому розгляді справи не було подано заяву про залучення до участі у справі співвідповідачем [PERSON]. Правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, зокрема така правова позиція відображена в ухвалі Верховного Суду України від 13.03.2008 р. справа № 6-2883св08. Виходячи із запропонованого виділу жилих кімнат, сторонами по справі залишено поза увагою майнові інтереси, як співвласника 1/3 частини житла їхнього спільного сина - [PERSON], права якого будуть порушені у разі задоволення позову за запропонованим сторонами виділом їм жилих кімнат. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed