Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач 17 вересня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.3-7). В обґрунтування вимог позивач зазначає, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина до складу якої увійшло домоволодіння [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері, яка звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Гуніної І.О. із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку із тим, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок [ADDRESS] . Посилаючись на обставини викладені у позові та обґрунтування, позивач просить суд встановити факт належності [PERSON] , померлій [INFO] , домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 18.12.1997 року, який посвідчений Грищенко Г.О. - директором Універсальної товарної біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» , за реєстровим №69, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №615 за реєстровим №77-154; визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] , що складається із: житловий будинок літ.А-1, сарай літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Д, колодязь літ. к, споруди № 1-3,І, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 19 вересня 2018 року прийнято позов та відкрито провадження у справі (а.с.47). Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.77). Відповідач надав суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнає (а.с.78). Третя особа надіслала суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.76). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, з`ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що мати позивача - [PERSON] померла [INFO] (а.с.8,68). Із відомостей наданих КП «ДМБТІ» ДОР вбачається, що [PERSON] на праві власності належало домоволодіння [ADDRESS] (з.а.с.67), на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.1997 року, зареєстрованого на універсальній товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» , за реєстровим №69, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №615 за реєстровим №77-154. [PERSON] за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON] (а.с.66). З матеріалів спадкової справи №25/2017 заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що в лютому 2017 року [PERSON] зверталась до приватного нотаріуса ДМНО Гуніної І.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. У зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року [PERSON] надано додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] (з.а.с. 64-а .с.65). У травні 2018 року позивач повторно звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Гуніної І.О. із заявою про прийняття спадщини (а.с.69), але постановою від 17.05.2018 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Виходячи зі змісту ст.ст. 1296-1298 ЦК України - питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст.. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Достовірно встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] , яке увійшло до спадкової маси, належало померлій матері позивача - [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.1997 року, зареєстрованого на універсальній товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» , за реєстровим №69, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №615 за реєстровим №77-154 (з.а.с.67). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст..316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд враховуючи вищевикладене, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, доведеними, у зв`язку із чим, суд вважає, що слід визнати за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на домоволодіння [ADDRESS] , що складається із: житловий будинок літ.А-1, сарай літ.Б, сарай літ.В, вбиральня літ.Д, колодязь літ.к, споруди № 1-3,І, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: partial