Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02 серпня 2012 року між [PERSON], [PERSON], від імені яких діяла [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Про наявність вказаного договору позивач дізналася нещодавно, а саме в грудні 2015 року, після отримання відповіді на адвокатський запит. Вважає даний договір таким, що суперечить нормам чинного законодавства, оскільки він укладений щодо майна, яке перебувало під арештом. Зокрема, вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.05.2013 року [PERSON] визнано винним у вбивстві [PERSON] - сина позивача, призначено покарання у виді 10-ти років позбавлення волі та стягнуто на користь позивача 6 318,37 гривень матеріальної та 80 000 гривень моральної шкоди. Під час досудового розслідування даного злочину 15.03.2012 року слідчим було винесено постанову про накладення арешту на належне [PERSON] нерухоме майно, а саме вищевказану квартиру, копію якої направлено державному нотаріусу. Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору на квартиру було накладено арешт, який ніким не скасовувався, питання про зняття арешту не вирішувалося і після винесення вироку суду. Незважаючи на те, що державним нотаріусом не було отримано постанову слідчого про накладення арешту на квартиру і відомості про арешт майна не були внесені до відповідного державного реєстру, такий арешт існував і квартира не могла бути відчуженою. В зв'язку з укладеним договором позивачу завдано значну матеріальну шкоду, оскільки на її користь з [PERSON] не стягнуто жодних сум за виконавчим провадженням, будь-якого іншого майна у боржника, на яке могло б бути накладено стягнення, немає. В зв'язку з цим позивач просить визнати вищевказаний договір купівлі-продажу недійсним. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, про час та місце судового засідання були належним чином повідомлені, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення представнику позивача та довідкою про доставку йому СМС повідомлення. В матеріалах справи міститься заява представника позивача від 27.03.2017 року (а.с. 42), відповідно до якої він просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі та представник відповідача також в судове засідання не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Маргіта В.В., до суду надійшла заява, згідно якої він просить розглядати дану справу без його участі та участі відповідача [PERSON], позовні вимоги ними не визнаються, просять в позові відмовити з підстав, вказаних ним у запереченні та заяві про застосування позовної давності. Крім того звертає увагу та те, що подана представником позивача судова практика стосується ухвал суду про забезпечення позову, а не постанов слідчого про накладення арешту, в зв'язку з чим зазначені представником позивача правові висновки не можуть бути застосовані до даного спору. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2013 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 115 КК України та ч.1 ст. 185 КК України і за сукупністю злочинів призначено покарання у виді 10-ти років позбавлення волі. Згідно вказаного вироку, [PERSON] засуджений за вбивство сина позивача - [PERSON], в зв'язку з чим на користь позивача [PERSON] стягнуто з засудженого 6 318,37 гривень у відшкодування матеріальної шкоди та 80 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. На виконання вказаного вироку 12.02.2014 року судом видано виконавчий лист, який було пред'явлено до виконання в Мукачівський міський відділ ДВС. 29.06.2016 року старшим державним виконавцем Мукачівського МВ ДВС винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, відповідно до якої вищевказаний виконавчий лист повернуто [PERSON], оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. Під час досудового розслідування вказаного злочину слідчим було винесено постанову про накладення арешту на майно від 15.03.2012 року, відповідно до якої накладено арешт на належне обвинуваченому [PERSON] нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Вказана постанова, згідно судопровідного листа від 27.03.2012 року, направлялася державному нотаріусу Мукачівського міського нотаріального округу. 02 серпня 2012 року між [PERSON], [PERSON], від імені яких діяла [PERSON] (продавці), та [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавці продали, а покупець купив квартиру [ADDRESS]. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була відчужена власниками після того, як слідчим винесено постанову про накладення на неї арешту. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на час існування правовідносин між сторонами укладеного договору державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкти цих прав. Поняття «обтяження» згідно вказаного Закону - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб, або яка виникає на підставі договорів. Згідно ч.1 ст. 3 даного Закону державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Отже, в слідчого, який наклав арешт на квартиру, був прямий, встановлений законом обов'язок звернутися до державного реєстратора із заявою про реєстрацію обтяження квартири. Однак, як вказує представник позивача у позові, така постанова не була отримана державним нотаріусом, жодних відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна не вносилося. Відсутність заборон відчуження квартири [ADDRESS] підтверджується і витягом з вказаного Реєстру, сформованого приватним нотаріусом 05.07.2017 року. Таким чином, на момент укладення відповідачами оспорюваного договору, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не існувало жодних заборон відчужувати квартиру [ADDRESS], що давало право співвласникам укладати будь-які не заборонені законом угоди щодо неї. За невиконання слідчим свого обов'язку щодо вжиття заходів для накладення арешту на квартиру у встановленому законом порядку відповідачі відповідальність нести не можуть. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 18.01.2017 року у справі № 6-2552цс16, той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, внесення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Відповідно до статті 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В даному спорі суд не може врахувати вищевказаний висновок Верховного Суду України, оскільки такий стосується застосування ст. 203 та 215 ЦК України у випадках винесення судом ухвал про забезпечення позову, про які було відомо особам. В даній ситуації не мало місце забезпечення позову, встановлене ухвалою суду, арешт на квартиру накладався постановою слідчого. Наведена представником позивача судова практика Верховного суду України не стосується ситуацій, коли саме на підставі постанови слідчого обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, а тому такі висновки не можуть бути враховані судом при вирішення даного спору. Крім того суд враховує, що квартира [ADDRESS], ні на момент винесення постанови слідчого про накладення на неї арешту, ні на момент її відчуження, не належала боржнику [PERSON] на праві приватної власності, останній був тільки співвласником квартири. Відповідно, на дану квартиру не могло бути звернуте стягнення під час виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди. Оскаржуючи договір купівлі-продажу вказаної квартири, позивач посилається на те, що даним договором її інтересам завдано значну шкоду. Однак, ні в позовній заяві, ні під час судового розгляду даної справи, позивачем та її представником жодним чином не обґрунтовано, яку саме шкоду завдано позивачу внаслідок укладенні договору і яким саме її інтересам така шкода завдана. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed