Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 серпня 2020 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до територіальної громади м. Полтава в особі Полтавської міської ради про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем та факту прийняття спадщини. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, що складу якої увійшов будинок по [ADDRESS] . Позивач вказував, що як спадкоємець першої черги звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але 05.09.2016 нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском строків прийняття спадщини. [PERSON] зазначав, що дійсно пропустив строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважав, що проживаючи з померлою в одному помешканні фактично вступив у спадщину. Посилаючись в поданій до суду позовній заяві одночасно як на норми ст. 344 ЦК України, так і на норми ст. 1268 ЦК України, просив встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем - матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини, за адресою [ADDRESS] , та факт прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2020 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Відповідачем Полтавською міською радою 03.09.2020 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив в задоволенні позову відмовити. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.09.2020 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Суд, заслухавши позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. Позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві посилається на ту обставину, що є сином померлої [INFO] [PERSON] та спадкоємцем її майна. Разом з тим належні та допустимі докази на підтвердження зазначеної обставини до суду не надав, матеріали справи не містять даних щодо наявності відповідного актового запису про народження позивача [PERSON] . В підготовчому судовому засіданні 16 вересня 2020 року позивачу було запропоновано надати докази на підтвердження позовних вимог та роз`яснено наслідки не вчинення відповідних процесуальних дій, але позивач наполягав на вирішенні справи в межах наданих ним до суду доказів та в межах заявлених ним позовних вимог. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що за життя за [PERSON] не було зареєстровано право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] , отже, в силу норм ст. 1218 ЦК України зазначене майно не ввійшло та не могло ввійти до складу спадщини після її смерті. Також встановлено, що після померлої [INFO] [PERSON] спадкова справа не відкривалася, позивач [PERSON] з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса для звертався. Листом від 05.09.2016 № 1534/01-16 Другою полтавською державною нотаріальною конторою позивачу роз`яснено порядок та строки прийняття спадщини, право звернення до суду з заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 22), але останній з відповідним позовом до суду за захистом своїх прав також не звертався. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві посилається на ту обставину, що постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Разом з тим, як встановлено судом, зареєстрованим у встановленому законом місцем проживання позивача [PERSON] є адреса: [ADDRESS] . Матеріали справи не мітять будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач [PERSON] станом на 26 грудня 2014 року проживав спільно з [PERSON] . Надані до суду письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] містять лише інформацію про те, що позивач піклувався про матір та допомагав їй. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). На підставі викладеного, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимога та наданих до суду доказів, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено, що він є спадкоємцем майна [PERSON] , що у встановленому законом порядку прийняв спадщину, а також не доведено той факт, що до складу спадщини після смерті [PERSON] ввійшов будинок по [ADDRESS] . Тому позовній вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Посилання позивача в поданій до суду позовній заяві на норми ст. 344 ЦК України також є безпідставними. Відповідно до ст. 344 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач, є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як встановлено дослідженими в справі доказами, позивачу [PERSON] з достовірністю було відомо, що він не є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 344 ЦК України. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Outcome: dismissed