Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач 28.12.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення. Позов обґрунтовано тим, що 09.09.1994 року позивачем було отримано Ордер на жиле приміщення за №76480 серія Б, що зв адресою: [ADDRESS]. Дана квартира належала позивачу на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 грудня 1996 року, органом приватизації державного житлового фонду Київського авіаційного заводу «Авіант», згідно з розпорядженням від 23 грудня 1996 року №1297. Позивач зазначив, що 26.12.2014 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві. Позивач зазначив, що 29.08.2015 року його дружина [PERSON], скориставшись безпорадним станом позивача, під час якого, він не міг повною мірою усвідомити вчинені дії, шляхом обману і зловживання довірою, змусила підписати на її користь договір дарування квартири [ADDRESS]. В літку 2016 року Відповідач повідомила Позивача про те, що їй набридло жити разом з Позивачем, тому він має звільнити помешкання, адже господарка квартири вона на підставі договору дарування. Позивач зазначив, що на даний момент Відповідачка перешкоджає Позивачу у користуванні житлом, не пускає його у квартиру, тому він змушений жити у знайомих, а тому, Позивач просить суд вселити його у квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, зазначивши, що перешкод у користуванні квартрою позивачу ніхто не чинить, а сам позивач веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не приймає участі у витратах на комунальні послуги, з приводу чого між сторонами неодноразово виникали сварки. Також вказувала, що відповідач добровільно після чергової сварки пішов із дому. Вказувала, що у відповідача були ключи від дверей у квартриу, якими вони користувалися. Вказувала, що позивач знаючи її режим роботи, як тільки вона пішла на роботу викликав працівників поліці 11 та 22.11.2016 року з приводу того, що його дружина не впускає в квартиру. Вказувала, що оскільки вона була на роботі то квартира дійсно була зачинена, і позивач міг потрапити до квартири скориставшись своїм комплектом ключів. Вказувала, що перебуває у шлюбі із позивачем, та не чинила йому перешкоди у користування квартири, його не виселяла з квартири. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст. 11 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з позовної заяви, позивач у даному спорі визначив спосіб захисту свого порушеного права шляхом вселення до житлової квартири [ADDRESS] Однак, будь-якого доказу щодо виселення позивача зі спірного житлового приміщення відповідачем суду не надано. Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. У даному випадку позивач розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить відповідачу у справі на підставі Договору дарування квартири від 29.08.2015 року ( а.с.6-8). Судом встановлено, що позивач зареєстрований у [ADDRESS], що підтверджено копією паспорта позивача ( а.с. 4). Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено Свідоцтвом про щлюб ( а.с.5). Судом встановлено, що між стоонами у справі виникають сварки, що підтвердждено відповідними звереннями сторін до поліції ( а.с.23,24,26). Судом встановлено, що у якості докзів виселення позивача із квартири, де він зареєстрований, позивачем та його представником було надано відповідь на адвокатський запит (а.с.26) від 29.12.2016 року, з якої вбачається що 17.11.2017 року об 10.48 год надійшло повідомлення зі служби 102, про те що за адресою проживання сторін виник конфлікт та подивача дружина не впускає в квартиру. Також 22.11.2016 року об 11.37 та 11.42 також надійшло повідомлення зі служби 102, про те що за місцем проживання сторін, жінка не впусає позивача у квартру. Судом встановлено, що доказів за результатами розгляду таких звернень до поліції позивачем не надано суду, не повідомлено про неможливість отримання таких доказів та не заявлено клопотання у порядку ч.1 ст. 137 ЦПК України щодо витребуваня таких доказів, до початку розгляду справи по суті. Судом встановлено, що відповідачем надано до суду розрахунковий лист за листопад 2016 року ( а.с.25) з якого вбачається що відповідач відпрацювала у листопаді 2016 року 22 дні. Судом встановлено із пояснень позивача, що відповідач не звертався особисто до відповідача з питання тооо, що він не може потрапити до квартири,оскільки він просварився із дружиною, не просив її надати йому ключи від дверей, компленту якого в нього не було, здійнив виклик працівників поліції 17 та 22 листопада 2016 року в час коли відповідачка була на роботі, а тому суд дійшов висновку, що відсутні докази з боку позивача, що відповідач примусово виселила позивача із квартири де він зареєстрований. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed