Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.07.2018 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача суму коштів в розмірі 7012 грн. 60 коп, в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна, та суму сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] проживає в сусідній квартирі №109 того ж будинку. 11.02.2018 р. відповідач, з невідомих йому причин, пошкодила вхідні двері до його квартири. Даний факт підтверджується постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва №3-3024/18 від 10 травня 2018 р. Після цього інциденту, він звернув увагу відповідача на завдану нею шкоду, однак, ніякого результату це не дало. Згідно з висновком будівельно-технічного дослідження по визначенню вартості нанесеного збитку, в результаті пошкодження вхідних дверей квартири №112, розмір матеріального збитку складає 7012 грн. 60 коп. Як зазначає позивач, відповідач добровільно відшкодувати завдану шкоду не бажає, незважаючи на неодноразові його звернення, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. 28.11.2018 р. від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, відповідно до якого позивач свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи те, що нез'явлення позивача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши матеріали справи‚ вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2018 р. о 00.38 год. в м. Києві на [ADDRESS], гр. [PERSON] стукала по батареях та вхідних дверях сусідам з кв. 112, чим порушила громадський порядок та спокій громадян, тобто вчинила правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 р., [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. На підставі ст. 22 КУпАП звільнено [PERSON] від адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП у зв'язку з малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 КупАП, встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування квартири від 05.12.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кочерга Г.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 5004. В результаті протиправних дій відповідача [PERSON], що мали місце 11.02.2018 р. о 00.38 год., та встановлені постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 10.05.2018 р., були пошкоджені вхідні двері до квартири позивача. Згідно висновку будівельно-технічного дослідження по визначенню вартості нанесеного збитку, в результаті пошкодження вхідних дверей квартири №112 від 30.05.2018 р., матеріальний збиток, завданий власнику квартири № 112 за адресою: вул. Волгоградська, 41, м. Київ, в результаті пошкодження вхідних дверей складає 7012,60 грн. з урахуванням ПДВ. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Право на відшкодування матеріальних збитків серед способів захисту цивільних прав передбачене ст. 22 ЦК України. Так, статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Закон покладає обов'язок доказування на сторони у справі. За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як вказано в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, яка до суду не з'явилася, та не скористалася процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати докази на спростування розміру завданої шкоди. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності щодо завданої позивачу матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7012,60 грн., яку він зазнав внаслідок неправомірних дій відповідача, а тому завдана майнова шкода підлягає повному відшкодуванню за рахунок відповідача, в порядку ст. 1166 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved