Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач 13.11.2013 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу та відсотків за договором позики. Відповідач за первісним позовом 28.01.2014 р. пред'явив зустрічний позов про визнання недійсним правочину позики. Ухвалою суду від 28.01.2014 р. обидва позови об'єднані в одне провадження. Свій первісний позов [PERSON] обґрунтовував тим, що він 09.11.2011 р. позичив відповідачу 50000 грн. з умовою сплати 5% щомісяця за користування коштами, що підтверджується письмовою розпискою відповідача. Кінцевий строк повернення боргу в розписці не встановлений. Оскільки відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання, 06.09.2013 р. він направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу з відсотками, однак, відповідач кошти не повернув. Просив стягнути з останнього на його користь 50000 грн. боргу, 60000 грн. відсотків за користування коштами та судові витрати. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовував тим, що на час здійснення позики він працював трейдером на фондовій біржі, де здійснював операції з цінними паперами. Відповідач, який є його двоюрідним братом, знав, що він непогано заробляв на біржових операціях, тому сам запропонував йому кошти з умовою, що він буде сплачувати відсотки від здійснення біржових операцій. Згідно ст.1048 ЦК України розмір процентів передбачається сторонами позики на власний розсуд і законом не обмежується, однак, їх розмір не повинен виходити за межі розумного. Якщо проценти встановлені занадто високі, договір може бути визнаний недійсним як укладений під впливом тяжкої для позичальника обставини і на вкрай невигідних для нього умовах на підставі ст.233 ЦК України, з порушенням встановлених ст.3 ЦК України принципів справедливості, розумності та добросовісності, а також меж цивільних прав (ст.13 ЦК України). Оспорюваний правочин був укладений на кабальних умовах для позичальника, у даному випадку дії позикодавця можна розглядати як зловживання правом, тому просив визнати цей правочин недійсним. Представник позивача за первісним позовом цей позов підтримав і просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав і пояснив, що [PERSON] не надав доказів на підтвердження укладення договору позики під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, тому просив відмовити у зустрічному позові за необґрунтованістю. Позивач за зустрічним позовом і його представник у судовому засіданні цей позов підтримали і просили його задовольнити, первісний позов не визнали і просили в його задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що 09.11.2011 р. між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач за первісним позовом [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 50000 грн., зобов'язався сплачувати відсотки за користування коштами в розмірі 5% місячних в період з 09 до 11 числа щомісяця та повернути кошти в повному обсязі, що підтверджується оригіналом письмової розписки відповідача (а.с.24). Кінцевий строк повернення боргу в розписці не встановлений. Оскільки відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання, 06.09.2013 р. позивач за первісним позовом направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу з відсотками, яку останній отримав 12.09.2013 р. (а.с.4-5), однак, кошти не повернув. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість первісного позову. З відповідача слід стягнути на користь позивача 50000 грн. боргу та 60000 відсотків за користування коштами (50000 х 5% = 2500 грн. х 24 міс.). Щодо стягнення понесених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 2500 грн. згідно оригіналу квитанції від 28.10.2013 р. (а.с.7), суд враховує, що позивачем не розмежовано витрати за складання позовної заяви, та визначає розмір компенсації витрат на правову допомогу відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», згідно якої розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні. Оскільки тривалість участі представника позивача у судових засіданнях по даній цивільній справі не перевищує двох годин, то стягненню підлягає 974,40 грн. (1218 х 40% = 487,20 грн. х 2) витрат на правову допомогу. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 2074,40 грн. судових витрат (974,40 грн. + 1100 грн. сплаченого судового збору). Заявлений [PERSON] зустрічний позов про визнання недійсним правочину позики суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.23 постанови від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Позивач за зустрічним позовом не надав жодних доказів на підтвердження наявності тяжкої для нього обставини, під впливом якої він вчинив оспорюваний правочин. Що стосується посилання позивача на укладення правочину на вкрай невигідних для нього умовах у зв'язку із завищенням розміру процентів, слід зазначити, що за змістом ч.1 ст.233 ЦК України вчинення правочину на вкрай невигідних умовах є наслідком його вчинення під впливом тяжкої для сторони обставини. За таких обставин зустрічний позов не підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 233, 526, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved