Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 24 листопада 2015 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягненням аліментів. Свій позов мотивує тим, що 21 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 388. Вказує, що від цього шлюбу у них народився двоє спільних дітей - син [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. Пояснює, що з відповідачем разом прожили вісім років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносити. Але в подальшому спільне життя з відповідачем не склалося, з вини відповідача між подружжям постійно виникали непорозуміння та сварки. Чоловік не проявляв належної уваги до позивача та дітей, не цікавився інтересами сім'ї. Зазначає, що шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться та тривалий час не проживають разом. У зв'язку з цих підстав збереження сім'ї та подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Просила суд розірвати шлюб, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 1500 грн., а також визначити місце проживання дітей з матір'ю. В подальшому при усуненні недоліків, зазначених в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху від 26.11.2015 року позивачем [PERSON] подано позовну заяву без прохальної частини, що стосується визначення місця проживання дітей, оскільки такий спір відсутній. Позивач у судовому засіданні, реалізувавши право, визначене ст. 31 ЦПК України, зменшила позовні вимоги, а саме, просила зменшити розмір стягнення аліментів на дітей: стягувати з відповідача на кожну дитину аліменти по 500 гривень до досягнення повноліття. Вказана процесуальна дія узгоджується з положеннями ст. 182 СК України в частині визначення мінімального розміру аліментів та розміром прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленим ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік». До початку розгляду справи по суті, через канцелярію суду відповідачем [PERSON] було подано 16.02.2016 року заперечення на позовну заяву про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, з яких вбачається, що відповідач [PERSON] позов визнає частково: не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON] та просить встановити спосіб та графік сплати аліментів на утримання спільних дітей. Водночас, відповідач зменшені у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Так, як вбачається з матеріалів справи, 21 липня 2007 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 21 липня 2007 року зроблено відповідний актовий запис № 388, що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. У судовому засіданні встановлено, що у позивача з відповідачем є спільні сини: [PERSON], [INFO] року на народження, що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 15.10.2009 року виконкомом Середнянської селищної ради Ужгородського району та [PERSON], [INFO], що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 19.09.2012 року виконкомом Середнянської селищної ради Ужгородського району. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За положеннями ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, про що свідчить зміст позовної заяви та визнання позову відповідачем. Враховуючи наведене, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін та їхніх дітей, що має істотне значення, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. Як встановлено судом та не заперечено відповідачем спільні діти подружжя постійно проживаю разом з позивачкою, а відповідач зобов'язується сплачувати аліменти на утримання дітей у погодженому між сторонами розмірі. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За нормами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно з вимогами ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. За ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року №928-VIII у 2016 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2016 року, а саме, щодо дітей віком до 6 років - 1167 гривень, а щодо дітей віком від 6 до 18 років - 1455 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За приписами частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вищевикладене і те, що відповідач в добровільному порядку не допомагає матеріально і не надає коштів на утримання їх спільного з позивачкою двох синів суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 500 (п'ятсот) гривень на кожну дитину щомісячно з моменту звернення до суду, а саме 24 листопада 2015 року, до досягнення ними повноліття За правилами, визначеними ст. 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 487,20 грн., а також 487,20 грн. - до спеціального фонду Державного бюджету України на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України та з урахуванням п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за ставкою, яка діяла на момент звернення з позовом. На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 09 березня 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 11 березня 2016 року. На підставі наведеного та

Outcome: approved