Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] , 16 січня 2019 року звернулась до суду із позовом про визнання права власності на 4/5 частини житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю, зазначивши, що у 1983 році між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб. Під час шлюбу, 30 квітня 1985 року укладено договір купівлі-продажу 4/5 частин житлового будинку [ADDRESS] . 21 липня 1987 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхав проживати в с. Новий Калкаїв Семенівського району Полтавської області, де у 1992 році помер. Спадщину після смерті [PERSON] ніхто не приймав. [PERSON] з 1983 року постійно, безперервно проживає у вище вказаному домоволодінні, а тому прохає суд визнати за нею право власності на будинок за набувальною давністю. Ухвалою суду від 17 січня 2019 року відкрито провадження по даній справі. Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року до участі у справі як співвідповідача залучено [PERSON] . Позивач, [PERSON] , будучи завчасно, належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримала свої позовні вимоги. Представник відповідача, Кобеляцької міської ради Полтавської області, будучи завчасно, належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак міський голова подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради. Рішення прохає прийняти на розсуд суду у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач, [PERSON] , будучи завчасно, належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій прохав суд розглянути справу без його участі. Позов визнав. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 18 червня 1983 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який 21 липня 1987 року розірвано (а.с.9). 6 листопада 1987 року [PERSON] зареєструвала шлюб. Прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с.7,15). 30 квітня 1985 року [PERSON] придбав 4/5 частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.12-13). Рішенням 3 сесії сьомого скликання Кобеляцької міської ради Полтавської області від 18.06.2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер (а.с.14). На день смерті. [PERSON] проживав разом із батьками, [PERSON] та [PERSON] . 04 листопада 2008 року, тобто після визначеного законом строку для прийняття спадщини, [PERSON] подав до Семенівської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті сина, [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.16). [INFO] [PERSON] помер (а.с.38). Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] (а.с.57). [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON] відмовлено, оскільки відсутні документи, які б підтверджували їх родинні зв`язки. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Судом встановлено, що [PERSON] в період перебування у шлюбі із [PERSON] набули право власності на будинок [ADDRESS] , яке зареєстроване за останнім, та після розірвання шлюбу продовжила самостійно проживати в даному будинку та утримувати його. Це зокрема вбачається із довідок ПАТ по гаопостачаню та газифікації «Полтавагаз» (а.с.21), ПАТ «Полтаваобленерго» (а.с.22), договору про надання послуг з посатчання холодної воли (а.с.24). Крім цього, після смерті [PERSON] спадкоємці на дане майно не претендують та навіть подавали заяву про відмову від даної спадщини. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] понад 10 років добросовісно та безперервно володіє та користується набутим майном, а тому за нею слід визнати право власності на домоволодіння за набувальною давністю.

Outcome: approved