Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.12.2016 року звернулася до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], яку придбала у відповідача. За вищевказаною адресою зареєстрованим також значиться відповідач [PERSON], [INFO]. Однак він в 2015 році виїхав з вищевказаної квартири і його місцезнаходження їй невідоме. Також зазначила, що на теперішній час вона вимушена переплачувати гроші за комунальні послуги та не може вільно розпорядитися своїм майном. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. В подальшому уточнила позовні вимоги та просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди в здійсненні права та розпорядження квартирою, шляхом зняти його з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, будучі належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи. Представник третьої особи, Селидівської міської ради, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності. Згідно ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], що діяв від імені [PERSON], продав [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.06.2016 року № 60550664, право власності [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] внесено до державного реєстру за № 14792066. 15.08.2016 року комісією у складі: голови ОСББ «Чернишевського 4» [PERSON], в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], складено акт, згідно якого [PERSON], 1993 року народження з березня 2015 року за адресою: [ADDRESS] не мешкає. Відповідно до довідки Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області № 8681/405/05-2017 від 20.04.2017 року, [PERSON], [INFO], що зареєстрований за адресою: [ADDRESS], у державному розшуку не перебуває. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. У відповідності до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач [PERSON] не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved