Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач 15.08.2018 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що 24.03.1969 р. йому був наданий ордер № 2449 про право на зайняття двокімнатного житлового приміщення по [ADDRESS] в м.Запоріжжя. Він є наймачем житлового приміщення, яке наразі передано на баланс МКП «Мрія». Житлове приміщення є комунальною власністю та складається з двох кімнат житловою площею 22,7 кв.м. З ним разом проживають [PERSON] - дружина, донька - [PERSON] та онук - [PERSON] [PERSON] - невістка, [PERSON] та [PERSON] - племінники, а також неповнолітня [PERSON] не проживають за вищевказаною адресою і ніколи не проживали. Відповідачі проживали тимчасово в побудованій прибудові на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. В 2004 р. [PERSON] отримав у спадок від батьків 3-кімнатну квартиру, забрав дружину [PERSON] та сина [PERSON] на постійне місце проживання за адресою: [INFO]. [PERSON] проживає за вказаною вище адресою з 2015 р. Реєстрація відповідачів перешкоджає йому в оформленні субсидії. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.72 ЖК України, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою судді від 04.09.2018 р. було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.09.2018 р. 27.09.2018 р. підготовче судове засідання було відкладено на 08.10.2018 р. на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України. 08.10.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 15.11.2018 р. 15.11.2018 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 13.12.2018 р. перед судовими дебатами. Позивач в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.53-54). Зазначили, що з 1974 р. відповідач постійно мешкала у будинку разом з сім'єю. У 1980 р. на земельній ділянці, з дозволу та згоди батьків, побудували другий житловий будинок. Не змінювали місце проживання на інше постійне. Окрім того, систематично сплачують комунальні послуги. Позивач постійно чинить їм перешкоди у користуванні житлом, створює умови за яких неможливе сумісне проживання, а у будинку, який був ними побудований відрізав газ, світло, перекрив воду. Житло в добровільному порядку вони не покидали та не мали такого наміру, але через перешкоди, вимушені тимчасово мешкати за іншими адресами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] підтримали в судовому засіданні позицію [PERSON] Треті особи - [PERSON] та [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, відповідачів, представника [PERSON] та третіх осіб, допитавши свідків, з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних міркувань. Так, з наданих письмових доказів встановлено, що 24.03.1969 р. виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих на ім'я [PERSON] на сім'ю з трьох осіб видано ордер № 2449 на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.4). Квартира не приватизована і в ній зареєстровані позивач [PERSON], його дружина - [PERSON]. донька - [PERSON] та відповідачі [PERSON] з 1996 р. (а.с.28), [PERSON] з 1975 р. (а.с.29), неповнолітня [PERSON] з 2015 р. (а.с.30), [PERSON] з 1998 р. (а.с.32). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Як встановлено під час розгляду даної справи відповідачі покинули займане житлове приміщенні з причин, які суд визнає поважними, оскільки в будинку, який не введений в експлуатацію та який відповідачі використовували для проживання, відсутнє електро-, газо-та водопостачання. Вказані обставини не заперечувались позивачем в процесі розгляду справи. Також встановлено, що квартира [ADDRESS] має дві кімнати. При цьому, в згаданій квартирі фактично мешкають троє дорослих - позивач та треті особи, а також неповнолітня дитина [PERSON] - [PERSON] Вказане свідчить, що житлове приміщення, яке пристосоване для проживання, не дає можливості для одночасного проживання в квартирі ще трьох дорослих осіб, а також неповнолітньої дитини. Про намір ставитися до вказаного житлового приміщення як до свого місця проживання свідчить той факт, що відповідачі сплачують за комунальні послуги, про що ними надано відповідні квитанції (а.с.55, 56,57). Позивач стверджує, що відповідачі покинули місце проживання і постійно мешкають за адресою: [ADDRESS]. За ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В процесі розгляду справи позивачем не доведено, що відповідачі мають інше житло. За таких обставин, врахувавши поважність причин відсутності відповідачів у спірній квартирі понад 6 місяців, а також відсутність у відповідачів іншого житла, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Покази допитаних в судовому засіданні свідків не спростовують висновків суду з наведених вище підстав. При постановленні рішення судом також враховано, що згідно ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed