Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач 31.08.2018р. звернувся до суду з позовом, який 21.09.2018р. уточнив, до [PERSON], за участю третьої особи на боці відповідача-орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. в обґрунтування позову зазначає, що він знаходився з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 12.02.2004р., та від шлюбу мають сина [PERSON]. Шлюб був розірваний за рішенням суду від 12.01.2006р. , після чого дитина залишилась проживати разом зі своєю мамою та її батьками. Проте відповідачка не займалась вихованням сина, не піклувалась за ним та щодо його духовного і фізичного розвитку, тобто не дбала про сина, не спряла засвоєнню загальновизнаних норм моралі, дитина не мала доступу до культурних та інших цінностей, та фактично знаходьсь на утриманні батьків відповідачки(дідуся та бабусі). У серпні 2013р. бабуся та дідусь подзвонили позивачу з проханням приїхати до них та забрати дитину, оскільки відповідачка покинула дитину та поїхала в невідомому напрямку з іншим чоловіком, а останні не в змозі утримувати онука за власні кошти. Зважаючи на це, позивач вирішив взяти сина до себе і виховати його як потрібно виховувати дитину, якого він любить, та за згодою її батьків перевіз сина до себе, де і прописав, влаштував його до школи. Позивач зазначив, що працює зварювальником на ВАТ «Стальканат», має стабільний заробіток, та влаштував сину всі необхідні та гідні умови для проживання та всебічного і нормального розвитку і для його гармонічного і духовного життя в атмосфері любові та батьківського піклування, і матеріального забезпечення, дитина має медичний огляд. Він сам його водить до школи, займається вечорами домашніми завданнями, гуляють разом, та влаштовує інший відпочинок який цікавий дитині та йому необхідний з урахуванням його віку. З 2013р. по цей час відповідачка життям сина не цікавиться, не виявляла бажанням з ним спілкуватися, матеріального ніяк не допомагала, не поздоровляла його зі святами, з днем народження, тобто не приймала участі у його вихованні, що було підтверджено і її матір'ю на засідання органу опіки та піклування 26.07.2018р., на якому встановлено що мати дитиною не займається, його долею , станом здоров'я , не спілкується з сином, у зв'язку з чим орган опіки та піклування зробив висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Ухвалою суду від 08.10.2018р. відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 12.11.2018р. Сторони та третя особа в підготовче засідання не з'явились, про час і місце судового засідання сповіщались належним чином, з боку позивача надійшла заява про проведення засідання у його відсутність та про закриття підготовчого засідання і призначення судового засідання. З боку відповідачка відзив на позов до суду не надходив. Ухвалою суду від 12.11.2018р. підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 06.12.2018р. У судовому засіданні 05.02.2019 року позивач повністю підтримав позовні вимоги та викладені в ньому підстави та додатково пояснив, що в серпні 2013р. мати відповідачки йому подзвонила та попросила приїхати та забрати сина, оскільки відповідачка десь поїхала, залишивши сина на них, а вони з дідом не можуть його забезпечувати та виховувати як потрібно дитині, бо у них ще також лишився її перший син від попереднього шлюбу. Якого вона також залишила батькам та який до цього також у нього проживав деякий час. І це було за неділю до школи. Він забрав за їх згодою сина, всі документи, привіз до себе додому, одягнув його, влаштував до школи, і з тих пір син проживає у нього і весь цей час йому ніхто не допомагає у вихованні дитини, тільки він рано вранці збирає сина до школи, прасує йому та собі білизну, гладить, готує його сніданки, та у вечорі забирає зі школи, де потім його годує, робить з ним уроки, водить його в кіно, ходять до театру, були новорічні свята, вони ходили на всілякі розважальні заходи. При цьому, його мати навіть не подзвонить сину та жодного разу не привітала якимось хоч подарунком. 26.07.2018р. було засідання органу опіки та піклування, бо він не міг її навіть розшукати, був змушений наймати кур'єра щоб її розшукати та запросити до засідання, на що також потрібні певні кошти, це як раз був його день народження. На засідання відповідачка з'явилась, та був їх син, який підтвердив що мати йому нічого не подарували за стільки років, та не дзвонила, всім займається він сам. Позивач його також щорічно влаштовує і літній табір на відпочинок. Після засідання опіки відповідачка жодного разу не приїздила до сина, чи до школи, не знає ім'я класного керівника. Тільки бабуся, тобто її мати, приходила один раз до свого онука. В день засідання опіки син знаходився у мати відповідачки в селі, тобто у своєї бабусі, де він буває і залишається на деякий час на канікулах, і на осінні, а її не має. Відповідачка в судовому засіданні 05.02.2019 року позов не визнала та пояснила, що у неї дійсно є ще старший син від іншого шлюбу, 25.02.2003р. народження, який проживав з її мамою, а тепер вже і з нею. Так дійсно коли її не було вдома, то позивач забрав сина жити до себе влітку 2013р. за її згодою та згодою її матері, про що вона писала розписку в сільраді, щоб син жив та навчався у батька в м.Одесі. Посилалась на те, що вона не може додзвонитися до сина, бо на її думку позивач в цьому перешкоджає. З сином вона гуляла десь півтора-два роки тому , і в літку вона його бачила у своєї мами. При цьому визнала, що сина повністю виховує та утримує позивач і що вона з 2013р. проживала в м.Іллічівськ та там працювала і тільки десь влітку 2018р. повернулась в село, а подарунок на день народження вона не змогла йому подарувати бо не вспіла. Також вона підтвердила що ніколи не бачила і не спілкувалась з класним керівником у школі сина. 28.01.2019р. вона разом з мамою ходила до школи, де навчається син і бачила сина, вони в коридорі розмовляли. На питання головуючого судді відповіла, що дійсно на новий рік 2019р вона не поздоровляла сина зі святом та не подарувала йому подарунок, так як у сина не має телефону і вона не знає його номер телефону. Зараз вона вже три роки проживає з іншим чоловіком. Відповідачка не вірить листу свого сина від 04.02.2019р. та просить не задовольняти позов. Судом також виносилася протокольна ухвала про надання особистих пояснень в судовому засіданні на 05.02.2019р. неповнолітнім [PERSON], проте останній в судове засідання не з'явився, надавши суду 04.02.2019р. свою заяву, за якою повідомив суд про своє небажання давати пояснення суду і про те, що він не хоче бачити маму, яка його покинула, не з'являється до нього, не спілкується з ним, нічого не купує. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання сповіщався належним чином, проте надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та про підтримку свого висновку від 01.08.2018р. (а.с.35-36). Суд, вислухавши позивача, відповідачку, із урахуванням пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебували у шлюбі, від якого у них народився син [PERSON], [INFO] ( свідоцтво про народження серія [NUMBER] видано 10.09.2013р. (а.с.7).. Шлюб між сторонами розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 30.11.2006р. актовий запис №35 ВРАЦС Саратського районного управління юстиції Одеської області (серія [NUMBER]). Згідно довідки виписки із домової книги позивач проживає за адресою: [ADDRESS], та займає 47 кв.м., де також зареєстрований і його син [PERSON] з 15.11.2013р. (а.с.18). Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні 06.12.2018р., надала суду слідуючі пояснення: вона є рідною бабусею [PERSON] та мамою відповідачки, проживає в с.Світлодолинське. Так сталося, що відповідачка покинула онука в 2013р. і кудись поїхала і вона з його дідусем як могли займалися онуком, який весь час питав про мати й батька. Проте не могли вже повноцінного його доглядати та забезпечувати і тому вона влітку 2013р. подзвонила позивачу та попросила його, щоб той забрав свого сина до себе і там щоб він навчався та жив, на що також відповідачка дала свою згоду також. Позивач забрав до себе свого сина і який з ним живе та ходить до шкоди, на канікули позивач привозить до них онука і він у них деякий час живе, потім він його забирає додому. Дочка згодом повернулась до них , проте згодом поїхала працювати в м.Чорноморськ, а її старший син - залишився жити разом з ними. У травні 2018р. відповідачка разом з нею приїжджала до сина у школу, де він вийшов до них у коридор, дочка з сином трохи поспілкувалась. Коли ще вона приходила до школи їй не відомо. Так дійсно онук був у них на свій день народження 26.07.2018р., коли було засідання органу опіки та піклування, на якому вона також була присутня і давала пояснення, проте коли вона повернулась, то онук потім поїхав назад до тата. Із зятем і онуком у неї нормальні стосунки, і вона щоденно розмовляє з онуком по телефону. Його вихованням та забезпеченням усім займається батько. Всі ці 4 роки дочка каже, що була на заробітках в іншому місці. Вважає, що не потрібно відповідачка позбавляти батьківських прав. Допитаний в судовому засіданні 05.02.2019р. як свідок [PERSON], пояснив суду, що він є класним керівником в школі №58 м. Одеси, де і навчається син позивача - [PERSON], з 5-го класу, тобто вже три роки. Хлопчик дуже справний у навчанні, на нього можна покластися, добросовісний, виконує всі завдання та прохання, чуйна дитина, завжди охайно вдягнений, за ним піклується тальки його батько, тобто позивач, який ходить на всі батьківські збори та є активним батьком, займається його духовним та гармонійним розвитком, цікавиться як навчається його син, вони завжди на зв'язку, і у [PERSON] також є телефон. Йому відомо що хлопчик проживає разом з батьком без матері, а чому так сталося йому невідомо і не запитував, щоб не травмувати хлопчика. Мати його ніколи не бачив, як і присутню жінку в судовому залі. Згідно характеристики на неповнолітнього [PERSON] учня 6-Б класу Одеської ЗОШ №58 1-111 ступеню (а.с.11) [PERSON] навчається у школі з вересня 2013р. та протягом навчання зарекомендував себе здібним учнем, ввічливим,товариських. Рухливий, поважає дорослих, стриманий, доброзичливий, його батько приймає активну участь у його вихованні, щоденно його приводить та забирає зі школи, проводить вихідні, відвідуючи цирк, театри. Музеї, кінотеатр. Мати вихованням дитини не займається, не було у школі взагалі. Згідно акту соціального інспектування за 28.02.2014р.-16.03.2014р. неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком, мати з ними не живе, що викликало складні життєві обставини, сім'я потребує матеріальної допомоги, (а.с.12-13). Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 20.07.2015р. ( справа №513/787/15-ц) за позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів, позов задоволено та [PERSON] звільнено з 06.07.2015р. від сплати аліментів на користь відповідачка на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, визначених заочним рішенням суду від 09.04.2010р. (а.с.15-17). При цьому рішенням суду встановлено, що в серпні 2013р. син проживає разом з позивачем, який несе витрати на його утримання та виховання, навчання. Розвиток. Суду також надано Висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 01.08.2018р. №01-11/1410/2вих. (а.с.35-36), за яким вважають доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], в якому також зазначено що місце знаходження матері невідоме, веде аморальний спосіб життя. Під час бесіди зі спеціалістом, малолітній [PERSON] повідомив, що мати в останній раз бачив десь в 2014р., коли був у бабусі. На засідання 26.07.2018р. розглядалось питання за участю батька, мати та бабусі дитини , на якому мати заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, підтвердила що дитину довгий час не бачила і дитина перебувала на вихованні у її матері. [PERSON] пояснила що всі питання про забезпеченню і вихованню онука займається [PERSON] а мати не проявляє батьківської турботи та уваги. Суду також надані заяви сусідів позивача (а.с.9-10) з позитивною характеристикою [PERSON] та як уважного та турботливого батька до свого сина [PERSON], який повністю сам все робить по хазяйству, готує дитину до школи. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 2, 5 ст. 150, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановлене законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. За правилами ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач зазначав, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виховання своєї дитини, не виявляє до нього ніякого інтересу та не надає матеріальної допомоги на його утримання. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить. Суд вважає, що наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. Суд вбачає, що альтернативні заходи реагування держави до відповідачки не вживалися, а позбавлення батьківських прав тягне за собою серйозні правові наслідки як для мати, так і для дитини. При цьому суд враховує, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, з урахуванням пояснень сторін та визнання своєї провини відповідачкою у тому що вона всі ці роки не піклувалась сином, але просить не позбавляти її батьківських прав, суд вважає що позбавлення батьківських прав це крайній заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, а тому суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення її батьківських прав.

Outcome: dismissed