Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.04.2016 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, вказавши, що 28.12.2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за яким він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 192000 грн. в строк до 01 січня 2013 року. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, у встановлений строк не повернув грошові кошти. Посилаючись на ст. 625 ЦПК України, позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. При цьому, період прострочення виконання зобов'язання із повернення грошових коштів позивач розрахував з 02 січня 2913 року по березень 2016 року (включно), що складає 158400 грн., розмір трьох відсотків річних за розрахунком позивача складає 18889,64 грн. Крім того, посилаючись на ст. 1048 ЦПК України, позивач нарахував проценти за надання грошових коштів за період з 20.04.2013 року по 20.04.2016 р., в межах загального строку позовної давності в три роки, у розмірі 96331,42 грн., які також просить суд стягнути з відповідача на його користь, та судові витрати. В обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом, який витік 2 січня 2016 року, позивач зазначив наступне. 10.12.2015 року він звернувся до Куп'янської державної нотаріальної контори з заявою про направлення відповідачу претензійного листа, та 12.12.2015 р. цього листа було направлено відповідачу. Таке направлення було необхідне для підтвердження прострочення виконання зобов'язання у відповідності до п. 7 договору позики. 07 квітня 2016 року ним, позивачем, було отримано у нотаріуса копії документів з нотаріальної справи, в тому числі і заперечення відповідача про наявність боргу, у зв'язку з чим, 18.04.2016 р. нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки правовідносини не є безспірними. За таких обставин позивач просить суд визнати причину пропуску строку на звернення до суду поважною. У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Жерновніков С.О. позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, не погодився з розрахунком, наданим позивачем, де кількість днів прострочення виконання зобов'язання становить 1197 днів, та зазначив, що, навіть якщо узяти до уваги, що останні три роки календарна кількість у році становила 365 днів, то за три роки кількість днів прострочення виконання зобов'язання становитиме 1095 днів (365х3). Також, зазначив, що загальна позовна давність встановлюється у три роки. Строк виконання зобов'язання за договором позики грошових коштів закінчився 01.01.2013 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом лише 20.04.2016 року, тобто після спливу майже 5 місяців вищезгаданого процесуального строку. Заявлену позивачем підставу пропуску строку позовної давності вважає не поважною, з огляду на наступне. Відповідно до вимог діючого законодавства особа, яка вважає, що її законні права та інтереси порушені, самостійно визначає та обирає спосіб захисту порушеного права. Вона може усунути порушення свого суб'єктивного права в оперативному або претензійному порядку, тобто в позасудовому порядку (добровільне виконання) або має право звернутися за захистом прав і законних інтересів у примусовому прядку (звернення до суду). В першому випадку особа не обмежена будь-яким строком звернення з вимогою, а в другому випадку можливість такого звернення до суду не є безстроковою у часі, оскільки остання обмежена встановленими у законі строками позовної давності. Пропуск вказаного процесуального строку не позбавляє особу на звернення до суду з позовом про захист порушеного права - в даному випадку ідеться мова про те, що особа може розраховувати на примусовий захист такого права судом. У судовій практиці поважними причинами пропуску строку позовної давності визнаються: тривала хвороба, перебування за кордоном, тощо. На думку представника відповідача, звернення позивач з вимогою про безспірне стягнення боргу, не є обставиною, яка перериває перебіг строку позовної давності про стягнення вказаного боргу, та не може бути підставою для визнання пропуску поважною причиною, так як ці обставини чітко визначені у ст. 264 ЦПК України. Також позивачем не зазначаються причини для призупинення перебігу позовної давності у відповідності до ст. 263 ЦПК України. Так, представник відповідача, просить суд застосувати позовну давність до даних правовідносин та відмовити позивачу у задоволенні позову. Суд, заслухавши сторони, перевіривши докази по справі, прийшов до наступного. Згідно оригіналу договору позики грошових коштів від 28.12.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Харківської області. р. № 2-3445, укладеного між [PERSON], позичальником, та [PERSON], позикодавцем, позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальникові строком до першого січня дві тисячі тринадцятого року, а позичальник прийняв від нього у власність на цей же строк грошові кошти в розмірі 192000 грн. /а.с.8/. Умова цього договору передбачено, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса. При цьому сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов'язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат» (пункт 7 договору позики). Сторони домовилися також, що у разі відмови позичальника від одержання вищевказаної заяви, підтвердженої відміткою особи, що її доставляє, позичальник вважатиметься таким, що повідомлений про її зміст. 10.12.2015 р. [PERSON] до Куп'янської державної нотаріальної контори Харківської області подав заяву, в якій просив передати [PERSON] його вимогу негайно повернути йому грошові кошти у сумі 192000 грн., та зазначив, що цей лист є претензійним та у разі невиконання зобов'язання за вказаним вище договором позики, ним будуть вжиті заходи примусового стягнення боргу /а.с.9/. Державним нотаріусом 10.12.2015 р. на адресу [PERSON] на підставі ст. 84 ЗУ «Про нотаріат» був направлений відповідний лист за р. № 2-3029 /а.с.9 об.ст./. 28.01.2016 р. до Куп'янської державної нотаріальної контори від [PERSON] надійшла заяви, в якій останній зазначив, що він виконав зобов'язання по сплаті боргу [PERSON] по договору позики від 28.12.2011 р., але позичальник не визнає виконання ним боргу та не повернув йому оригінал договору позики. Крім цього зазначив, що він має намір звертатися до суду з позовом про виконання ним умов договору та визнання договору закінченим /а.с.11/. Постановою нотаріуса від 18 квітня 2016 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - вчиненні виконавчого напису на договорі позики грошових коштів, посилаючись на те, що дані правовідносини не є безспірними, а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідності боржника перед стягувачем та зазначено, що стягнення боргу має здійснюватися в судовому порядку, згідно з п. 6 Договору /а.с.13/. На запит суду завідувач Куп'янською державною нотаріальною конторою Колосовська С.О. повідомила, що інших нотаріальних дій, крім передачі заяви 10.12.2015 р. за р. № 2-3029 заяви [PERSON] [PERSON] про необхідність погашення боргу за договором позики у порядку ст. 84 ЗУ «По нотаріат» нею не вчинялись, додаткові документи, не розглядались /а.с.57/. На виконання ухвали суду про забезпечення доказів по даній справі, завідувач Куп'янською державною нотаріальною конторою Колосовська С.О. повідомила, що нею була вчинена нотаріальна дія - передача заяви 10.12.2015 р. за р. № 2-3029 заяви [PERSON] [PERSON] з нагадуванням про суму боргу, з метою встановлення безспірності вимог позичальника та подальшого вчинення нотаріального напису. Оскільки безспірність заборгованості належним чином не підтверджується, виконавчий напис вчинено не було /а.с.90/. За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути борговий документ боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу. Пунктом 4 договору позики грошових коштів від 28.12.2011 р. визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позичальником позикодавцеві грошей готівкою, що має підтверджуватися заявою сторін по цьому договору. Після виконання позичальником свого зобов'язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору, а наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальником свого зобов'язання (п.5 Договору). Належних та допустимих доказів на підтвердження виконання взятого на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів позикодавцю відповідачем суду не надано. Оригінал вищезазначеного договору позики грошових коштів був наданий до суду позивачем, отже знаходився весь цей час у нього. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач не звертався до правоохоронних органів, вважаючи дії позивача шахрайськими та до суду з будь-якими позовним вимогами щодо виконання ним умов договору позики та з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу. Щодо вимоги позивача про визнання поважною причиною пропуску строку звернення до суду, слід зазначити наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки відповідно до ст. 257 ЦПК України. Ч. 5 ст. 267 ЦПК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, у відповідності до ст. 257 ЦК України, строк на звернення до суд з даним позовом витік 2 січня 2016 року. Однак, враховуючи вищевикладені обставини та дії позивача щодо вжиття заходів необхідних для підтвердження прострочення виконання зобов'язання у відповідності до п. 7 договору позики, а саме, звернення позивача з заявою до Куп'янської державної нотаріальної контори з заявою про направлення відповідачу претензійного листа, та направлення цього листа відповідачу 12.12.2015 р. та винесення 18.04.2016 р. нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки правовідносини не є безспірними. Тобто, позивач скористався своїм правом та обрав спосіб захисту своїх порушених прав шляхом звернення до нотаріуса та вчинення виконавчого напису нотаріусом на договорі позики грошових коштів, що передбачено п.п. 6,7 договору позики. Після відмови нотаріуса позивач звернувся з даним позовом до суду. Таким чином, суд визнає поважною причину пропуску строку звернення до суду з даним позовом та вважає необхідним поновити строк позовної давності для захисту цивільних прав позивача. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно розрахунку суми боргу, позивач докладно розрахував загальну суму боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, а також процентів. Суд погоджується з розрахунком позивача і задовольняє в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням поновлення строку позовної давності. Будь-яких доказів на спростування зазначеного розрахунку, та будь-яких інших розрахунків заборгованості суду не надано. Ніяких підтверджень про виконання зобов'язання відповідачем до суду не надано. Наданий позивачем оригінал договору позики на підтвердження зобов'язань відповідача, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України; наявність у позивача оригіналу договору позики згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з із того, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, тому на підставі статей 526, 1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України боржник зобов'язаний повернути суму позики з урахуванням індексу інфляції, сплатити три проценти річних та проценти. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги повністю обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті ним судового збору.

Outcome: approved