Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач \~[PERSON] 29 грудня 2015 року звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] \~\~ про поділ майна подружжя, який в подальшому уточнила. Посилалася на те, що 10 червня 2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON], з травня 2004 року перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах. За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти\~ ними була придбана квартира [ADDRESS]. Також вказувала, що [PERSON] 25 березня 2014 року помер, від державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори отримала лист про те, що після його смерті заведена спадкова справа, спадкове майно складається із квартири [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю подружжя. В своїй уточненій позовній заяві, посилаючись на вимоги ст. 60 СК України,\~ ст. 368 ЦК України [PERSON] просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. [PERSON] 18 січня 2016 року звернулася в суд з позовом до [PERSON], який уточнила в поданій до суду 28 листопада 2016 року заяві. Посилалася на те, що з 25 травня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 25 березня 2014 року помер.\~ Вказувала, що після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої належить квартира [ADDRESS]. Зазначала, що будучи спадкоємцем майна померлого, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримала свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (1/4 частина за заповітом та 1/4 частина за законом), але у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу 1/2 частину квартири нотаріусом було відмовлено з посиланням на те, що квартира спадкодавцем була придбана за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та є спільною сумісною власністю подружжя. Посилалася на те, що квартира [ADDRESS] була придбана померлим [PERSON] за його особисті кошти, є його особистою приватною власністю. В уточненій позовній заяві просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: придбання [PERSON] за кошти, які належали йому особисто, квартири [ADDRESS]. Просила також визнати за нею в порядку спадкування після померлого 25 березня 2014 року [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29 лютого 2016 року зазначені позови обєднані в одне провадження. В судовому засіданні кожна із сторін та їх представники підтримали подані до суду позовні заяви, посилаючись на викладені в них обставини. Друга полтавська державна нотаріальна контора в судове засідання своїх представників не направила звернулася в суд з заявою про розгляд справи без участі представника. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 10 червня 2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON], який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2006 року. Також встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року [PERSON] придбав квартиру № 4, що знаходиться в м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 13, за договором продаж квартири за домовленістю сторін визначено за 167050 грн. 25 березня 2014 року [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина. За життя [PERSON] 08 червня 2010 року склав заповіт, за яким квартиру [ADDRESS] заповів в рівних частках дружині [PERSON] та дочці [PERSON]. Другою полтавською державною нотаріальною конторою після померлого [PERSON] відкрита спадкова справа № 165/2014, з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] (дружина спадкодавця), на імя якої державним нотаріусом 10 грудня 2015 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку у праві власної на квартиру [ADDRESS]. Також згідно з постановою державного нотаріуса від 10 грудня 2015 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири [ADDRESS] у звязку з тим, що вчинення такої нотаріальної дії суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, станом на час придбання квартири [ADDRESS] 29 листопада 2005 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Посилання [PERSON] на ту обставину, що квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] за кошти, які належали йому особисто, повністю спростовується дослідженими в справі доказами. Так, дослідженими в справі доказами встановлено не тільки факт придбання подружжям [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] за час шлюбу, але і той факт, що грошові кошти, які витрачені на придбання такої квартири, є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, згідно з нотаріально посвідченою заявою від 29 листопада 2005 року [PERSON] надала згоду [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] та підтвердила те, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде обєктом спільної сумісної власності. На час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] ніяких заперечень щодо змісту такої заяви не зробив, тим самим підтвердив факт того, що джерелом набуття квартири стали спільні кошти подружжя. Посилання [PERSON] на те, що квартира була придбана безпосередньо за рахунок коштів, які були отримані [PERSON] від відчуження належної йому на праві власності частини квартири [ADDRESS] спростовуються дослідженими судом доказами. Зокрема, судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2005 року, у якому її вартість визначено у розмірі 167050 грн., відчуження ж 11/18 частин квартири № 8 в м. Полтаві по вул. Жовтнева, 22, які належали особисто [PERSON], було здійснено згідно з договором купівлі-продажу від 22 листопада 2005 року за суму 159 243 грн. Тобто, зазначеної суми грошових коштів, отриманої [PERSON] від відчуження особистого майна, було недостатньо для набуття у власність спірної квартири, в той же час дослідженими в справі доказами підтверджено наявність у [PERSON] на час її придбання грошових коштів, які також могли бути витрачені на вказану квартиру.\~\~ При вирішенні справи суд також виходить з того, що за життя [PERSON] з урахуванням змісту заяви [PERSON] від 29 листопада 2005 року про її згоду на придбання вказаної квартири саме в спільну сумісні власність та за спільні кошти, не заявлялось вимоги щодо визнання спірної квартири його особистою власністю. Ні підставі викладеного, оскільки будь-які підстави вважати, що квартира [ADDRESS] була придбана виключно за особисті кошти [PERSON], а також що на спірне майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, відсутні, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] про встановлення факту придбання квартири за особисті кошти спадкодавця. Суд приходить до висновку, що квартира № 4 в м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, 13 є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], який помер 25 березня 2014 року. Встановивши дані обставини, враховуючи норми ст. 70 СК України щодо рівності часток співвласників, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Оскільки спірна квартира [ADDRESS] є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частка [PERSON] в праві спільної власності складає 1/2, тому після смерті [PERSON] до складу спадкового майна ввійшла лише 1/2 частка спірної квартири, а відтак, вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину зазначеної квартири в порядку спадкування є безпідставними там не підлягають задоволенню. Наявність у [PERSON] першої групи інвалідності, його потреба в постійному сторонньому догляді, а також рівень його пенсійного забезпечення жодним чином не впливає на режим спільної сумісної власності подружжя. Наявність укладеного 22 травня 2008 року депозитного договору між [PERSON] та Філією «Полтавська обласна «Кредитна спілка «Спілка пенсіонерів України» не спростовує обставини набуття [PERSON] 29 листопада 2005 року спірної квартири в спільну сумісну власність. Вирішуючи питання про перебіг строку позовної давності та клопотання [PERSON] про застосування судом наслідків пропуску [PERSON] строків звернення до суду, суд виходить з наступного. У ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття рішення державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Як встановлено судом за життя [PERSON] не порушував питання щодо поділу квартири [ADDRESS] як обєкта спільної сумісної власності, помер 25 березня 2014 року. Саме після смерті [PERSON] 04 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявами про видачу їй свідоцтв про право на спадщину, в тому числі і на 1/2 частину спірної квартири, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] про порушення свого права дізналася саме після смерті [PERSON] та після звернення [PERSON] в грудні 2015 року до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва на відповідну частину квартири. При вирішенні справи суд виходить з того, що само по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON] не пропущено строки звернення до суду з позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя. А клопотання відповідача про застосування судом наслідків спливу позовної давності є безпідставним та не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. [PERSON] при зверненні до суду було сплачено суму судового збору в розмірі 1334,60 грн., тому понесені нею судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] Разом з тим, вартість 1/2 спірної квартири відповідно до висновку № 91/15 експертного оціночно-будівельного дослідження від 23 листопада 2015 року складає 252002,50 грн. (504005 грн./2), тому судовий збір підлягав сплаті в розмірі 2520,03 грн. Недоплачена сума судового збору в розмірі 1185,43 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави. Понесені [PERSON] судові витрати у звязку з відмовою в задоволенні її позовних вимог не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: approved