Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач 23.07.2015 року звернувся з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 144384,41 грн., а також судовий збір у розмірі 1443,85 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14.03.2012 року між ним та відповідачем фактично було укладено договір позики, що оформлено та підтверджується розпискою відповідача від 14.03.2012 року, у відповідності до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 78000,00 грн. з кінцевим терміном їх повернення до 30.09.2012 року. Однак у визначений строк відповідач грошові кошти не повернув, звернення позивача щодо повернення позики також залишилось без задоволення до теперішнього часу, тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача суму боргу із врахуванням за нормою ст.625 ЦКУ 3% річних за період з 01.10.2012 року по 20.07.2015 року, що складає 6558,41 грн., та 59826,00 грн. інфляційних втрат за період з 01.10.2012 року по 20.07.2015 року. Позивач в судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та з підстав, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у зв'язку із неявкою в відповідача в судове засідання не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, врахувавши письмову заяву позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що 14.03.2012 року відповідачем взято в борг у позивача грошові кошти в сумі 78000,00 грн., що підтверджується написаною відповідачем власноруч розпискою від 14.03.2012 року. Так, договір позики належить до реального договору і, відповідно, вважається укладеним з моменту передачі, зокрема, грошей. Таким чином, договір набуває чинності лише з моменту, коли позикодавець передає предмет позики позичальнику, після чого у позикодавця виникає право вимагати повернення, а у позичальника - зобов'язання повернути таку ж суму позики. Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України передбачені спеціальні умови щодо форми договору позики, що укладається між фізичними особами. Договір позики на суму, що не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, повинен бути вчинений у письмовій формі. Втім, на практиці сторони зазвичай обмежуються складанням боргової розписки, яка не є формою договору позики і не замінює її. Поряд із цим, така розписка, яка знаходиться у позикодавця, посвідчує факт отримання грошових коштів позичальником, тобто виконання такої угоди, що підтверджує наявність договірних правовідносин. Недотримання письмової форми договору в даному випадку, виходячи з встановлених законодавством правил, лише позбавляє сторони права, у разі спору, посилатися в підтвердження договору на свідчення свідків. При цьому недопустимість свідчення свідків не позбавляє сторони права у такому випадку представляти на підтвердження договору інші засоби доказування, зокрема, письмові, до числа яких відноситься і боргова розписка на підтвердження наявності договору, як зазначалось вище, та які мають враховуватись судом про постановленні рішення по справі. Отже, на підтвердження укладення договору позики та його умов, у тому числі і договору позики між громадянами на суму, що не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Таким чином, з матеріалів справи вбачається наявність та дійсність між сторонами взаємовідносин з договору позики, що підтверджується розпискою позичальника - відповідача у справі від 14.03.2012 року. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором, а якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Тобто, за договором позики обов'язком позивальника є дії, спрямовані на повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Виходячи з того, що відповідач в односторонньому порядку ухилився від виконання взятих на себе зобов'язань за договором позики, доказів на спростування вимог позивача не надав, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми неповернутої позики. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу, яка становить 78000,00 грн. Крім того, відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідача на користь позивача підлягає стягненню також 3% річних за період з 01.10.2012 року по 20.07.2015 року, що складає 6558,41 грн., та 59826,00 грн. - індекс інфляції за період з 01.10.2012 року по 20.07.2015 року. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1443,85 грн.

Outcome: approved