Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач 17.06.2021 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі 565\~432 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.01.2018 року [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 10\~000 євро під 20% річних строком один рік, тобто до 25.01.2019 року. [PERSON] до теперішнього часу не повернув позику та ухиляється повертати кошти на вимоги позивача. Станом на 16.06.2021 року 10\~000 євро по курсу НБУ становить 326\~200 грн. 20% річних за період січень 2018 року липень 2021 року становить 163\~100 грн. Також позивач нарахував інфляційні збити у розмірі 51\~735 грн. та 3% річних у розмірі 24\~397 грн. Після отримання відповіді щодо місця реєстрації відповідача, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.07.2021 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 21.07.2021 року. У зв`язку з відсутністю відомостей про належне сповіщення відповідача, з метою повідомлення [PERSON] про час, дату та місце судового розгляду, у судовому засіданні 21.07.2021 року розгляд справи було відкладено на 31.08.2021 року. У судовому засіданні 31.08.2021 року суд продовжив розгляд справи у заочному провадженні, представник позивача [PERSON] надавав оригінал договору від 25.01.2018 року на огляд суду. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за відсутності заперечень позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що договір грошової позики від 25.01.2018 року, оригінал якого оглядався судом в судовому засіданні, так само як і його копія, що міститься в матеріалах справи, розміщений на двох аркушах формату А4, не прошитий, друга сторінка договору містить розділ 7 договору з «іншими умовами» та реквізити сторін: [PERSON] та [PERSON] та їх підписи. Варто відзначити, що перша сторінка договору з розділами 1-6 договору не містить жодних підписів сторін. Дійсно, згідно договору доданого до матеріалів справи, [PERSON] зобов`язався надати [PERSON] грошову суму у розмірі 10\~000 євро під 20 % річних строком на 1 рік з моменту укладення договору. Пунктом 2.1 договору від 25.01.2018 року передбачено, що позика надається шляхом передачі готівки, що підтверджується підписанням договору. Втім, перша сторінка договору, яка є окремим аркушем та не прошита з другим аркушем договору, як вказувалося вище, не підписана сторонами. Відсутні відомості стверджувати, що [PERSON] підписував договір з таким першим аркушем як його надано суду. На другій сторінці договору, яка підписана сторонами відсутні предмет спору, дату його укладення, істотні умови договору. Договір укладено в простій письмовій формі. Також варто відзначити, що представник [PERSON] в судовому засіданні показував суду розписи, які відмовився долучити до матеріалів справи. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Будь-яких інших належних доказів позичення відповідачем грошових коштів у позивача, суду не надано. При цьому, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Крім того, правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16., вказує на те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Таким чином, суд повинен уникнути формальної правової оцінки наявності відповідної боргової розписки, та, в кожному окремому випадку, встановити реальний зміст правовідносин, які виникли між сторонами, що в даному випадку унеможливлено відсутність належних доказів укладення сторонами договору позики. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] щодо стягнення грошових коштів по договору грошової позики, адже дійсний зміст договору встановити не вбачається можливим, фактично [PERSON] та [PERSON] підписали «інші умови» договору, з яких неможливо встановити ні предмет, ні істотні умови такого договору, а тому суд залишає ці вимоги без задоволення. Стягнення відсотків за користування позикою також обумовлено укладеним договором, але підписами сторін не підтверджується встановлення таких та будь-яких інших відсотків за користування коштами. Відповідно дог ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи неможливо встановити прострочення виконання зобов`язання, адже відсутній сам факт виникнення зобов`язання за договором позики, тому позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків та №3 річних також не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] , не підлягають задоволенню, то і сплачений судовий збір залишається за позивачем.

Outcome: dismissed