Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] в січні 2021 року звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, де просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення» від 24.12.2020 року № 15-К про його звільнення з 31.12.2020 року з посади заступника директора з експлуатації та реалізації проектів, у зв`язку з не проходженням випробувального терміну, на який прийнято, протягом строку випробування, ст.28 КЗпП України. Підстава звільнення - лист від 23.12.2020 року № 22/11-4786-20 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (не погодження на посаду). Поновити його на роботі в Державному підприємстві «Реінтеграція та відновлення» з дати звільнення на посаді заступника директора з експлуатації та реалізації проектів. Стягнути з Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2021 року до дня поновлення на роботі. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. Ухвалою суду від 02.02.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат - Пересунько Р.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). У судовому засіданні становлено, що 11.11.2020 року позивача наказом від 10.11.2020 року за № 2-К прийнято на посаду заступника директора з експлуатації та реалізації проектів Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення». Відповідачем було видано наказ №2-К від 10.11.2020 року про прийняття на роботу позивача та зазначено: з випробувальним терміном 2 місяці. 22.12.2020 року на ім`я директора Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення» начальником управління закупок та комплектації [PERSON] було направлено службову записку наступного змісту: «прошу Вас звернути увагу на розрахунок експлуатаційних витрат КПВВ на 2021 рік» складений [PERSON] . Даний документ містить безліч помилок в розрахунках, наприклад: розрахунок вартості річної потреби електроенергії на все КПВВ (сказаний тариф мВт не відповідає заявлений вартості мВт на 2021 рік), оплата послуг з постачання води і водовідведення (розрахунок середнього споживання води на добу 3,6 м.кб. дуже занижений, в даний момент споживання води на КПВВ Щасті 7-8 м.кб. на добу), послуги автобусу на території КПВВ (закладена сума на перевезення людей від лінії розмежування до КПВВ Гнутове 2400000,00 грн.). Розрахунок експлуатаційних витрат на КПВВ на 2021 рік має безліч інших неточносте які можуть привести до зриву роботи всіх КПВВ. Прошу Вас не брати за онову формування бюджету на 2021 рік «розрахунок експлуатаційних витрат КПВВ на 2021 рік» складений [PERSON] . Рекомендую скласти новий розрахунок експлуатаційних витрат КПВВ на 2021 рік. Виправлення підготую до 24.12.2020 р.». 22.12.2020 року на адресу Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення» з Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України надійшов лист №22/11-4786-20 від 23.12.2020 року в якому було зазначено наступне: на лист від 09.11.2020 року №4/11 Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України не погоджує призначення [PERSON] на посаду заступника директора з експлуатації та реалізації проектів Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення». Наказом відповідача від 24.12.2020 року № 15-К позивача було звільнено з 31.12.2020 року з займаної посади заступника директора з експлуатації та реалізації проектів, у зв`язку з не проходженням випробувального терміну, на який прийнято позивача, протягом строку випробування, ст.28 КЗпП України. Підстава звільнення - лист від 23.12.2020 року № 22/11- 4786-20 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (не погодження на посаду). Даний лист є відповіддю на лист відповідача від 09.11.2020 року № 4/11 про погодження на посаді позивача. З наказом №15-К позивач ознайомився 24.12.2020 року, що підтверджується його особистим підписом на вищезазначеному наказі. Відповідно до абз. 9 п. 10.2 Статуту Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення», Уповноважений орган управління (Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України) погоджує кандидатури на посади заступників директора, головного бухгалтера Підприємства та звільнення їх з посад. Згідно із п. 1.2. «Посадової інструкції заступника директора з експлуатації та реалізації проектів Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення», заступник директора приймається на роботу та звільняється з займаної посади наказом директора Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення», з дотриманням вимог законодавства України про працю, за погодженням з Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України. Тобто, призначення на посаду позивача відбувається за погодженням Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України. Виконуючи вимоги Статуту Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення» та Посадової інструкції заступника директора з експлуатації та реалізації проектів Державним підприємством «Реінтеграція та відновлення» направлено листа від 09.11.2020 року для отриманням позитивного висновку «погодження» кандидатури позивача на посаду заступника директора з експлуатації та реалізації проектів Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення», але висновок щодо кандидатури позивача був негативним, тобто кандидатура позивача не була погоджена, як того вимагає Статут Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення» та Посадова інструкції заступника директора з експлуатації та реалізації проектів Державного підприємства «Реінтеграція та відновлення». Положеннями статті 43 Конституції України задекларовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України). Згідно із ч. 1 ст. 26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. Відповідно до частини першої статті 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації - шести місяців. Частиною другою статті 28 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято. Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП України, а не за результатами випробування. Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий. При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Слід звернути увагу, що законодавством України не визначений порядок встановлення невідповідності працівника займаній посаді та виконуваній роботі. При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Оцінку відповідності чи невідповідності працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає власник або уповноважений ним орган, це питання не може вирішуватись судом. Невідповідність позивача займаній посаді підтверджена службовою запискою від 22.12.2020 року та листом від 23.12.2020 року. Відповідно до п. 11 ст. 40 КЗпП, Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов: 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування. Відповідачем було встановлено невідповідність позивача займаній посаді. Позивача про звільнення було повідомлено 24.12.2020 року (Наказ №15-К), тобто більше ніж за 3 дні та звільнено протягом строку випробування (строк випробування позивача мав закінчитися 11.01.2021 року.) Отже, відповідно до вимог ст. 28 КЗпП України відповідачем було встановлено невідповідність працівника займаній посаді та виконуваній роботі, позивача належним чином у встановлені строки письмово повідомлено про звільнення на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП, звільнення відбулося в межах строку випробування. При цьому, позиція відповідача щодо правомірності звільнення позивача також підтверджується постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду в цивільній справі № 522/3864/18. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed