Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

Позивач 19 лютого 2020 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, у якому посилаючись на викладені обставини просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] та зняти з реєстрації місця проживання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2020 року відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.19). Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримала, проте відзиву на позовну заву не надіслала. До суду надіслала клопотання, в якому із позовними вимогами погоджується та не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.24). Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 липня 1998 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.9). Після смерті [PERSON] частину квартири, що йому належала успадкувала [PERSON] (а.с.5), а [PERSON] у свою чергу, від своєї частки спадщини відмовилась. У кватирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Згідно акту від 31.01.2020 року [PERSON] дійсно зареєстрована в кватирі [ADDRESS] , але не проживає в ній з 2015 року по теперішній час (а.с.8). Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). У відповідності до ст.. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Отже, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на те, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] , яка не позбавлена та не обмежена у реалізації свого права власності на вказане нерухоме майно. У свою чергу, посилання позивача на те, що відповідач втратила право користування вказаним житловим приміщенням, у зв`язку із тим, що не проживає в ньому понад один рік, як то зазначено у ст.. 405 ЦК України, не приймаються судом до уваги так як відповідач являється безпосередньо власником частини спірного майна, а тому положення щодо члена сім`ї власника житла не можуть бути застосовані у цих правовідносинах. Згідно із ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у своїй заяві відповідач із вимогами позову погодилась, що у свою чергу свідчить про те, що вона не позбавлена права згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», звернутися до органу реєстрації із відповідною заявою про зняття її з реєстрації за вищевказаною адресою. Таким чином, з урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed