Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.03.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав, мотивуючи його тим, що в період з 13 березня 2010 року по 24 квітня 2012 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Позивач вказувала, що після розірвання шлюбу, донька залишилася проживати разом з нею. За цей час відповідач декілька разів відвідав доньку, не цікавився життям, здоров'ям та розвитком дитини, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовних розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Він повністю припинив спілкування з дочкою та виявляє жодної зацікавленості її життям. Просила суд позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов. Представник третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти позову. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення в пресі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що громадяни України [PERSON] та [PERSON] з 13.03.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.04.2012 року їх шлюб було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не зустрічається з донькою, не цікавиться її життям, здоров'ям, духовним та моральним розвитком. Позивач [PERSON] самостійно утримує та виховує свою малолітню доньку. Мати добросовісно виконує материнські обов'язки, піклується про стан здоров'я доньки та її розвиток. Разом з тим, батько [PERSON] самоусунувся від виховання сина та нехтує своїми батьківськими обов'язками. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт ухиляння відповідача від своїх батьківських обов'язків та пояснив, що він є вітчимом позивачки та дідусем малолітньої дитини, вони з бабусею допомагають доньці у вихованні онучки. Наразі дитина проживає разом з ними. Відповідача не бачив ще з 2011 року, з цього часу він жодного разу не цікавився дитиною не телефонував їй та не відвідував. Відповідно до характеристики та довідки № 24 від 31.01.2017 р. дошкільного навчального закладу № 87 «Дельфін» зазначено, що [PERSON], [INFO], відвідує заклад з 18.12.2015 року. Мати дитини приділяє належну увагу її вихованню, сприяє всебічному розвитку дитини, бере активну участь у всіх заходах, які проходять в дошкільному закладі. Вихованням дівчинки займається мама. Кіра ерудована та інтелектуально розвинена. Батько дитини в дошкільному закладі не з'являвся, батьківські збори не відвідував. Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав № 198/30-03-03 від 20.03.2017 року виконавчого комітету Черкаської міської ради, орган опіки та піклування м. Черкаси вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON], щодо малолітньої [PERSON], [INFO]. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Європейської конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). Так, в даній конкретній ситуації позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Європейської конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Можливість такого втручання передбачена національним законом. Зокрема, відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Верховний суд України в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків (пункт 18 Постанови). Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи з конкретних обставин справи, втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод малолітньої дитини, що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Європейської конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети» такого втручання. У судовому засіданні було доведено, що відповідач тривалий час належним чином не виконує свої батьківські обов'язки, не провідує доньку, не цікавиться здоров'ям дитини, її успіхами, морально та матеріально не підтримує дитину, не був на жодному дитячому святі дитини. Відповідач й досі не дбає про нормальне самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, при цьому суду не надано доказів у підтвердження того, що відповідач цього не робив з поважних причин, тому суд вважає, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а також враховуючи характер поведінки відповідача, його відношення до виконання своїх батьківських обов'язків, яке не змінилося і після пред'явлення даного позову, а тому суд не вважає можливим обмежитися попередженням відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, а вважає, що відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд застосовує крайню міру, позбавивши відповідача батьківських прав, проте з урахуванням конкретних обставин даної справи, зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач протягом тривалого часу з 2012 року фактично самоусунувся від піклування за дитиною, не цікавиться її життям, не бере участі в її вихованні та утриманні, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню малолітньої доньки, діє всупереч інтересам дитини, тим самим позбавив її права на належне батьківське виховання та утримання, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Зі згоди позивачки, представника позивача суд ухвалює заочне рішення у справі, що передбачено ст.224 ЦПК України Питання щодо стягнення судових витрат позивачем не ставилося.

Outcome: approved