Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач 16.09.2014 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, який уточнював в процесі розгляду справи. В позові вказує, що 14.06.2004 р. головою квартального комітету № 93 [PERSON] посвідчений складений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу ? частки будинку [ADDRESS], що складається з квартири 2, в тому числі: прихожої 2-4 площею 10 кв.м., жилої кімнати 2-5 площею 17 кв.м., жилої кімнати 2-6 площею 10,6 кв.м., жилої кімнати 2-7 площею 15,9 кв.м., службової прибудови а-2 з погребом «пг», душу літ. «И», гаражу літ. «Д», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «З», навісу літ «К», за яким [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17.05.2004 р. № ВД-1330, в свою чергу отримала від нього за ? частку будинку [ADDRESS] ще 53.000 грн. Іншим підтвердженням факту отримання коштів є власноруч складена [PERSON] заява від 17.05.2004 р. про отримання від нього 53.000 грн. за «так званий продаж» будинку по [ADDRESS]. Укладаючи зазначену вище угоду, відповідачі заявляли про те, що ? частка будинку [ADDRESS], належала відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.1987 р., виданного П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, хоча, як було встановлено пізніше, це твердження не відповідало дійсності. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.1987 р., виданого П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою на ім»я відповідача [PERSON], останньому дійсно належало право власності лише на ? частку житлового будинку літ. «А», сараї літ. «Б», «В», вбиральні літ. «Г», «Е», паркани № 1,2,5,6,7, замощення. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. № 2-3906/04 задоволений його позов до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на ? частину жилого будинку. На виконання рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р., 19.11.2004 р. Орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» припинило право власності попереднього власника - [PERSON] та зареєструвало його право власності на ? частину будинку [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2013 р. скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. та в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на ? частку жилого будинку відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.11.2013 р. відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на ? частку жилого будинку. Після отримання копії ухвали ВССУ від 14.11.2013 р. він зрозумів, що відповідачі, скориставшись його юридичною необізнаністю, 14.06.2004 р. під приводом укладання договору купівлі-продажу, в порушення вимог закону уклали з ним угоду, яка в розумінні ч.1 ст.220 ЦК України має ознаки нікчемного правочину. Внаслідок укладання нікчемного правочину кожен з відповідачів безпідставно отримав по 53 000 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.07.2014 р. у задоволенні заяви [PERSON] про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р., відмовлено. Посилаючись на ст.ст.182, 220, 328, 334, 640, 657 ЦК України, за позовом [PERSON] просить договір купівлі-продажу ? частки будинку [ADDRESS], укладений в простій письмовій формі 14.06.2004 р. між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] , визнати нікчемним; право власності [PERSON] на ? частку будинку [ADDRESS], яка складається з квартири № 2, у тому числі: прихожої 2-4 площею 10 кв.м., жилої кімнати 2-5 площею 17 кв.м., жилої кімнати 2-6 площею 10,6 кв.м., жилої кімнати 2-7 площею 15,9 кв.м., службової прибудови а-2 з погребом «пг», душу літ. «И», гаражу літ. «Д», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «З», навісу літ «К», припинити; реєстрацію права власності [PERSON] скасувати шляхом внесення до державного реєстру прав власності Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області запису про припинення права власності [PERSON] на ? частину будинку [ADDRESS]; стягнути з відповідачів на його користь безпідставно отримані за нікчемним правочином 53 000 грн. з кожного та стягнути судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідачів та відповідач [PERSON] заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.38-41). [PERSON] заявила клопотання про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачів та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. № 2-3906/04 задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на ? частину жилого будинку. Визнано договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений головою квартального комітету № 93 м.Запоріжжя - дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS], що складається з квартири № 2, в тому числі: прихожої 2-4 площею 10 кв.м., жилої кімнати 2-5 площею 17 кв.м., жилої кімнати 2-6 площею 10,6 кв.м., жилої кімнати 2-7 площею 15,9 кв.м., службової прибудови а-2 з погребом «пг», душу літ. «И», гаражу літ. «Д», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «З», навісу літ «К». Зобов»язано ОП «ЗМБТІ» припинити правову реєстрацію ? частини житлового будинку [ADDRESS] на ім»я [PERSON] (а.с.9). На виконання рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р., 19.11.2004 р. Орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» припинило право власності попереднього власника - [PERSON] та зареєструвало право власності [PERSON] на ? частину будинку [ADDRESS] (а.с.10). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2013 р. скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р. та в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на ? частку жилого будинку відмовлено (а.с.10 зв.-11). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.11.2013 р. відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22.10.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності на ? частку жилого будинку (а.с.13). Вищевикладене підтверджено наданими позивачем письмовими доказами та не заперечується сторонами у справі. Позивач звернувшись до суду, просить визнати нікчемним договір купівлі-продажу ? частини будинку [ADDRESS], укладений в простій письмовій формі 14.06.2004 р. між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] Скасовуючи рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2004 р., Апеляційний суд Запорізької області, послався на положення ч.2 ст.220, ч.3 ст.640, ст.657 ЦК України, ст.ст.210, 640 ЦК України та дійшов висновку, що правочин між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов»язків. Ч.1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз»яснено, що відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Виходячи з того, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 14.06.2004 р. є недійсним через невідповідність його вимогам закону (ч.1 ст.220 ЦК України), він не потребує визнання його таким в судовому порядку, а отже відповідна позовна вимога задоволенню не підлягає через безпідставність. Вирішуючи позов в частині пред»явлених вимог про стягнення безпідставно набутих відповідачами коштів, суд виходив з наступного. Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Позивач, в обґрунтування даної вимоги послався на договір купівлі-продажу від 14.06.2004 р. (а.с.5), заяву про отримання грошових коштів (а.с.5 зв.) та довіреність від 17.05.2004 р. (а.с.7). Із зазначених письмових доказів випливає, що 14.06.2004 р. головою квартального комітету був посвідчений договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку А, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Довіреністю від 17.05.2004 р. [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з питання прийняття в експлуатацію будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], а також продати за 53 000 грн. та на умовах за її розсудом всю належну йому частину вищезгаданого житлового будинку. Згідно заяви від 17.05.2004 р. [PERSON] отримав суму у розмірі 53000 грн. від [PERSON] за продаж будинку по [ADDRESS]. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В процесі розгляду справи будь-яких доказів того, що відповідач [PERSON] отримувала від [PERSON] грошові кошти в сумі 53 000 грн., суду не надано. Заява [PERSON] про отримання грошових коштів в розмірі 53 000 грн. за продаж житлового будинку [ADDRESS] не пов»язана з отриманням у власність на підставі рішення Шевченківського районного суду від 05.11.2004 р. ? частини житлового будинку [ADDRESS], з винесенням якого позивач пов»язує безпідставне отримання [PERSON] грошових коштів. З наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зазначених вимог, через їх недоведеність. Ст.3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під час розгляду справи позивач не довів порушення його прав наявністю реєстрації за ним права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] та взагалі наявність такої реєстрації на час постановлення судового рішення у даній справі, а тому в задоволенні позовних вимог в частині скасування реєстрації права власності слід відмовити. [PERSON] заявила клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Ч.1 ст.261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Клопотання задоволенню не підлягає, оскільки доводи представника [PERSON] про те, що про порушення прав позивач дізнався лише 22.10.2013 р., тобто з дня винесення рішення Апеляційним судом Запорізького області, не спростовано в процесі розгляду справи належними та допустимими доказами. На підставі ст.88 ЦПК України, стягненню з відповідачів на користь позивача не підлягають судові витрати.

Outcome: dismissed