Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 27 червня 2019 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності на нерухоме майно. Свою позовну заяву обґрунтовував тим, що рішенням Київської районної в м. Полтаві ради від 23.10.2014 йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва індивідуального гаражу, а рішенням від 29.02.2016 рада надала йому у власність земельну ділянку площею 29 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва індивідуального гаражу. Позивач вказував, що в 2018 році на зазначеній земельній ділянці було побудовано гараж, звернувся до Київської районної в м. Полтаві ради з метою визнання права власності на гараж, але рада повідомила про відсутність таких повноважень. В поданій до суду позовній заяві просив суд визнати за ним право власності на самочинно збудований гараж № [NUMBER] загальною площею 22 кв.м., який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,0029 га з цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаражу, що розташована за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року зазначена позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач Київська районна в м. Полтаві рада відзив на позовну заяву не подавав, з клопотаннями до суду не звертався. Третя особа своїм правом на надання пояснень по справі не скористалася. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Київської районної в м. Полтаві ради від 23 жовтня 2014 року погоджено місце розташування земельної ділянки № [NUMBER] відповідно до графічних матеріалів та надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] орієнтовною площею 30 кв.м. для будівництва індивідуального гаражу Рішенням Київської районної в м. Полтаві ради від 29 лютого 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , та надано у власність [PERSON] , земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] площею 29 кв.м. для будівництва індивідуального гаражу (кадастровий номер [NUMBER] ). Також дослідженими в справі доказами встановлено, що в 2018 році по [ADDRESS] на території земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] здійснено будівництво гаража загальною площею 22 кв.м., що підтверджується даними технічної інвентаризації, інвентаризаційна справа № 36403 (а.с. 9-13). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Таким чином, в порядку, визначеному ст. 376 ЦК України, самочинним вважається: а) будівництво нерухомого майна, якщо збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; б) відведена не для цієї мети; в) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; г) з істотним порушенням будівельних норм і правил. Як встановлено судом, позивачем [PERSON] на земельній ділянці по [ADDRESS] будівництво гаража здійснено на земельній ділянці, яка була йому надана для відповідного будівництва, але без отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог не надано ні належно затвердженого проекту, ні проектної та робочої документації, ні відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому в силу норм ст. 331 ЦК України, яка визначає набуття права власності на новостворене майно, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Разом з тим, як встановлено судом, самочинно збудований гараж, що розташований на земельній ділянці по [ADDRESS] , в експлуатацію не приймався. Будь-які докази на підтвердження тієї обставини, що гараж є таким, що завершений будівництвом та підлягає прийняттю до експлуатації, позивачем не надано. Окрім того, відсутні в матеріалах справи будь-які документи на підтвердження тієї обставини, що будівництво було здійснене саме позивачем, а не іншою особою. Також обов`язковими умовами для визнання права власності на таке майно в порядку, визначеному ч. 5 ст. 376 ЦК України є відсутність порушень прав інших осіб. Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснив, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Позивач не надав до суду жодних доказів про те, що у встановленому законом порядку звертався до компетентного органу з питань виконання будівельних робіт та прийняття гаража до експлуатації, відмова компетентного органу відсутня. Лист Департаменту ДАБІ у Полтавській області від 12 червня 2019 року № 1016-1.20/2/140 (а.с. 36) не є відмовою компетентного органу, а містить лише роз`яснення норм чинного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом також не враховано, що суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та складення відповідного документа. При цьому Київська районна в м. Полтаві рада, до якої позивач [PERSON] звернувся з позовом, жодних прав позивача не порушувала. Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed