Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач 28.09.2017 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи: [PERSON] та [PERSON], про визнання права власності на частину квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.09.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська. Однак вказаний правовстановлюючий документ було втрачено. Позивач просила суд визначити її частку в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] в розмірі 1/3 частини та визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. У заяві від 13.02.2018 року позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] просили розглядати справу без їх участі та без фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник Дніпровської міської ради - Таган І.М. у заяві від 13.02.2018 року просила розглядати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки за позивачем зареєстровано право спільної власності. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.09.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 05.09.1997 року № 6/2117-97 (а.с. 6). Однак позивачем було втрачено оригінал вищезазначеного правовстановлюючого документу. Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19.06.2017 року № 7891, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на частку в праві спільної власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.09.1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 05.09.1997 року № 6/2117-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР записано в реєстрову книгу 279п за реєстровим № 25 (а.с. 8). Квартира [ADDRESS] складається з: 1-а кімната площею 16,9 кв.м., 2-а кімната - 12,8 кв.м., 3-я кімната - 13,0 кв.м., кухня - 9,5 кв.м., ванна кімната - 2,0 кв.м., вбиральня - 1,2 кв.м., коридор - 10,8 кв.м., вбудовані шафи - 0,5 кв.м., балкон - 0,9 кв.м., лоджія - 2,3 кв.м. Загальна площа квартири - 69,9 кв.м., житлова площа - 42,7 кв.м. (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У п. 17 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 37 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. За наявності належних доказів щодо втрати оригіналу правовстановлюючого документу на нерухоме майно та неможливості отримання його дублікату у встановленому Законом поряду,

Outcome: partial