Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.10.2018 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній плат, одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, яка мотивована тим, що він з 16.09.2008 року по 31.07.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 797-к від 31.07.2018 року його було звільнено у звязку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України. Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату, яку не виплатив до теперішнього часу. Також відповідачем не виплачена йому одноразова допомога у звязку з виходом на пенсію. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Крім того, діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 10000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 8636 грн. 16 коп.,одноразову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію у розмірі 18239 грн. 76 коп., середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.10.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з позовними вимогами не згідні в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно запису № 46 трудової книжки серії БТ I № 4880859, [PERSON] 16.09.2008 року прийнято до ВП «Шахта Україна «ДП «Селидіввугілля» на посаду підземним електрослюсарем 5 розряду. Згідно запису № 52 трудової книжки серії БТ II № 4880859, 31.07.2018 року [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком відповідно до наказу № 797 - к від 31.07.2018 року. Як вбачається з довідки № 1-2182 від 19.09.2018 року, виданої ВП «Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля», на момент звільнення [PERSON] йому не виплачена заробітна плата станом на 13.09.2018 року 6768 грн. 96 коп. В серпні 2018 року нарахована компенсація за невикористану відпустку. Згідно розрахунковому листу за серпень 2018 [PERSON] (таб. № 4450) нараховано за 12 днів компенсації за невикористану відпустку у сумі 2319.60 грн., та до виплати з урахуванням прибуткового податку та інших обовязкових платежів 1867 грн. 28 коп. Згідно довідки № 1-2182 від 19.09.2018 року, виданої ВП «Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] за період з червня 2018 по липень 2018 року складає 289,52 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до розяснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, вважає їх такими, що підлягають задоволенню відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 8636 грн. 16 коп., що складається з не виплаченої заробітної плати у розмірі 6768 грн. 96 коп. (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) та компенсації за невикористану відпустку у сум 1867,28 грн. (з урахуванням прибуткового податку та інших обовязкових платежів). Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Згідно листа N\~224/0/103-17/214\~від 19.10.2017\~року Мінсоцполітики України\~«Про розрахунок\~норми тривалості\~робочого часу\~в 2018\~році» відповідно\~до якого\~кількість робочих\~днів позивача\~з розрахунку\~з 31.07.2018\~року (день\~звільнення)\~по 11.12.2018\~року (день\~винесення судового\~рішення)\~складала би\~98 днів: липень 2018 року 1 день, серпень 2018 року 22 дня, вересень 2018 року 20 днів, жовтень 2018 року 22 дня, листопад 2018 року 22 дня, грудень 2018- 11 днів. Згідно довідки № 1-2182 від 19.09.2018 року, виданої ВП «Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата складає 289 грн. 52 коп. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 289 грн. 52 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 98 (кількість днів затримки розрахунку) = 28\~372 грн. 96 коп. Суд,\~вирішуючи позовні\~вимоги щодо\~стягнення одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію, встановив наступне. Згідно заяви від 28.08.2018 року [PERSON] звертався до ВП «Шахта Україна» про розяснення йому причини не нарахування допомоги за довголітню працю в вугільній промисловості. Згідно відповіді № 5-2047 від 31.08.2018 року ВП «Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля» [PERSON] розяснено, що згідно п.8.11 Колективного договору ВП «Шахта Україна» «Селидіввугілля» на 2017-2022 роки працівнику пенсійного віку, незалежно від причин звільнення з Підприємств, крім звільнення за порушення трудового законодавства, трудової дисципліни і правил техніки безпеки, виплачується одноразова допомога в разі, якщо вона не була одержана раніше, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і його середнього заробітку. На час оформлення пенсії за віком 19.10.2007 р. зазначено, що [PERSON] працював у ТОВ «Донецьке шахтобудівне підприємств» та при звільненні з цього підприємства 31.07.2018 року повинен був отримати одноразову допомогу за стаж роботи в галузі, як пенсіонер за віком. Відповідно до змісту п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 14.02.1992 (далі Галузева угода) при виході працівника на пенсію сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, зокрема, при стажі роботи 20 років та більше до виплати полягає 3-х місячний заробіток. Відповідно до п.8.11 Колективного договору шахти ім. Україна на 2017 -2022 рік, при звільненні працівника у звязку з переходом на пенсію виплачується допомога за рахунок коштів підприємства у залежності від стажу роботи у галузі за наявністю коштів, зокрема, при стажі понад 20 років\~трьохмісячних заробіток. Згідно за ч.1\~ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обовязковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Суд приходить до висновку, що оскільки позивач був звільнений з підприємства відповідача у звязку з виходом на пенсію та мав стаж у вугільній галузі понад 20 років, про що свідчать записи з його трудової книжки, тому саме відповідач повинен був сплатити йому 3-х місячний заробіток, який складає 18239 грн 76 коп. (6079 грн 92 коп. середньомісячна заробітна плата на час звільнення, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року х 3 місяці). Крім того, вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд встанови наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст. 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року\~із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 10000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати за подання позову до суду. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: partial