Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 24 квітня 2014 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про зобов'язання усунути перешкоди шляхом знесення самовільної побудови, який уточнила в поданій до суду 15 травня 2014 року заяві. Посилалася на те, що вона є власником 3/50 частин будинку в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є співвласником домоволодіння, в 2013 році без погодження та за відсутності проектної документації розпочала будівництво прибудови до спільного будинку. Зазначала, що вказана будівля перешкоджає їй в повній мірі користуватися земельною ділянкою та частиною будівлі. Також посилалася на те, що інші співвласники домоволодіння жодним чином не порушують її права. Просила суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні належною їй частиною будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] шляхом знесення самочинно збудованої прибудови. В судовому засіданні позивач, представники позивача повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Третя особа [PERSON] вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, а [PERSON] жодну із сторін не підтримував. Інші особи в судове засідання для участі в розгляді справи не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 січня 1990 року є власником 3/100 ідеальних частин домоволодіння по [ADDRESS]. Також позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 26 січня 1990 року є власником 3/50 ідеальних частин домоволодіння по [ADDRESS]. Загальна частка позивача в праві спільної часткової власності на домоволодіння по [ADDRESS] складає 9/100 часток. Відповідач [PERSON] відповідно до договору дарування від 01 серпня 2005 року є власником 2/25 частин домоволодіння по [ADDRESS]. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Тому здійснення права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна по [ADDRESS] можливий виключно за згодою співвласників. Встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] знаходиться в спільній частковій власності, частка як позивача [PERSON], так і інших співвласників, в натурі не виділялася, порядок користування домоволодіння між його співвласниками не визначався. Позивач [PERSON], використовуючи на власний розсуд надані їй процесуальні права, жодних вимог до інших співвласників домоволодіння, крім [PERSON] не заявляла. В той же час, як встановлено судом, за даними бюро технічної інвентаризації станом на 31 грудня 2012 року (а.с. 88) співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (помер [INFO]). Актуальні дані згідно з Єдиним реєстром прав власності на нерухоме майно щодо спірного домоволодіння станом на час вирішення справи судом позивачем до суду всупереч норм ст. ст. 10, 11 ЦПК України надані не були. Позивач [PERSON], обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, в поданій до суду заяві просить суду усунути перешкоди в користуванні нею частиною будинку та земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої прибудови Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Незважаючи на неодноразове роз'яснення судом позивачу обов'язку надання доказів та наслідків невчинення відповідних процесуальних дій, жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що відповідачем [PERSON] здійснено самовільну прибудову в домоволодінні по [ADDRESS], позивачем [PERSON] надано не було. Натомість, як встановлено судом, остання технічна інвентаризація житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] проведена станом на 20 липня 2006 року. Також, дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідачем [PERSON] 17 лютого 2014 року зареєстровано в Інспекції ДАБК в Полтавській області декларацію про початок виконання будівельних робіт - реконструкції квартири [ADDRESS]. При цьому технічна документація наявна, розроблена ПП «Полтавський регіональний центр забудови, благоустрою і дизайну». Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 56-14 від 05 серпня 2014 року проведені роботи по реконструкції квартири [ADDRESS] не відповідають вимогам ДБН, зокрема, у зв'язку з відсутністю будівельного паспорту, прийняття приміщень в експлуатацію, а також в частині невідповідності площ реконструйованих приміщень, їх висоти, ширини. При цьому реконструкція частини житлового будинку за висновком експерта не завдала технічної шкоди суміжній квартирі № 2. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем обставини здійснення відповідачем [PERSON] самовільного будівництва в [ADDRESS]. Розпочаті відповідачем [PERSON] роботи по реконструкції квартири [ADDRESS] не є об'єктом самочинного будівництва в розумінні норм ст. 376 ЦК України. Тому правові підстави для застосування норм ст. 376 ЦК України щодо даних робіт по реконструкції будинку відсутні. Крім того, аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 367 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва, в разі звернення до суду з позовом відповідного органу, є або знесення такого будівництва, або проведення відповідної його перебудови. При цьому право на звернення до суду з таким позовом закон надає, зокрема, й відповідному органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Позивач [PERSON] не є особою, що в силу вимог ст. 376 ЦК України може одноособово порушувати питання про знесення будівництва по [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 зазначеної статті право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Звертаючись до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, позивач посилається на належність їй земельної ділянки на праві приватної спільної часткової власності. Разом з тим дослідженими в справі доказами встановлено, що земельна ділянка по [ADDRESS] не є об'єктом спільної часткової власності співвласників домоволодіння. Державний акт на право власності чи користування земельною ділянкою по [ADDRESS] відсутній, відсутні також і цивільно-правові угоди щодо визначення порядку користування даною земельною ділянкою. Встановивши дані обставини, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог та обраного позивачем способу захисту свого права, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою шляхом знесення самовільної побудови є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed