Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач 28 листопада 2013 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23 листопада 2002 року до 19 липня 2012 року. Від спільного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Під час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти сторонами було придбано 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 19 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Право власності на яке зареєстровано в КП «ДМБТІ» за відповідачем. Право власності на 66/100 частин вказаного домоволодіння зареєстровано за [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Малолітні доньки [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Оскільки відповідач не надає належної матеріальної допомоги на утримання дітей, позивачка просила збільшити її частку при поділі майна і виділити їй 2/3 частки від спірної частини [ADDRESS], що складає 34/150 частини вказаного домоволодіння, а відповідачу виділити 17/150 частин домоволодіння. Позивач просила розділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], яке складається з 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ.А-1 житловою площею33,0 кв.м., підсобною площею 33,9 кв.м., загальною площею 66,9 кв.м., житлового будинку літ.Б-1 житловою площею33,7 кв.м., літньої кухні літ. В, сараю літ.Г, вхід до погрібу літ.Д, сараї - літ.Е., Ж, вбиральні - літ. З., И, літній душ - літ. Л.,М., колодязь - літ.К, №1-7 огородження, вартістю 96605 грн. і виділити позивачу 34/150 частин домоволодіння № [ADDRESS], [PERSON] виділити 17/150 частин вказаного домоволодіння; визнати за позивачем право власності на 34/150 частин домоволодіння № [ADDRESS]; стягнути з відповідача судові витрати. 13 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що на момент укладання шлюбу [PERSON] проживав разом з батьками у спільній квартирі [ADDRESS], після одруження сторони переїхали до гуртожитку по [ADDRESS]. 15 листопада 2004 року [PERSON] разом з батьками продав належну їм квартиру [ADDRESS]. Після продажу [PERSON] звернувся до матері з проханням допомогти грошима для придбання житла. Відповідно до розписок від 15.11.2004 р., 16.11.2004 р., 17.11.2004 р. та 18.11.2004р. мати подарувала кошти в розмірі 3200 грн. 19 листопада 2004 року за отримані від квартири кошти [PERSON] придбав 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] є співвласницею будинку своїх батьків, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] придбав спірну частину будинку за власні кошти. Просив визнати за ним право особистої приватної власності на 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS]; стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилались на обставини, викладені у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та заперечували проти їх задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позов [PERSON] не визнав та заперечував проти його задоволення. Третя особа за первісним позовом у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, письмово просила слухати справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити по наступним підставам. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 2002 року по 19 липня 2012 року (а.с.6,112). Від спільного подружнього життя мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.7,8). У період сумісного подружнього життя сторонами, згідно договору купівлі-продажу від 19 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 5615, було придбано 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS], право власності на яке було зареєстровано за [PERSON] (а.с.11,109). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно висновку про оцінку майна, а саме, 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS], складеного ТОВ «ПКП» «Електра», вартість спірної частини домоволодіння склала 96605 грн. (а.с.20-44). Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони фактично одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як пояснила в судовому засіданні позивачка, відповідач по справі не надає належної матеріальної допомоги на утримання дітей, у зв`язку з чим суд може відступити від засади рівності часток подружжя та може збільшити її частку до 2/3 частин спільного майна. Проте, Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п. 30, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання дітей, та позивачкою не представлено доказів в підтвердження обставин, на які вона посилається. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 цього Кодексу. Згідно п.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в судовому засіданні не встановлені обставини, які дають змогу суду відступити від засади рівності часток подружжя, у зв`язку з чим, первісні позовні вимоги в цій частині є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Отже, суд, враховуючі думку сторін, порядок фактичного користування спірною частиною домоволодіння між ними, та те, що спільне проживання сторін не можливе, вважає за необхідне розділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], яке складається з 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ.А-1 житловою площею33,0 кв.м., підсобною площею 33,9 кв.м., загальною площею 66,9 кв.м., житлового будинку літ.Б-1 житловою площею33,7 кв.м., літньої кухні літ. В, сараю літ.Г, вхід до погрібу літ.Д, сараї - літ.Е., Ж, вбиральні - літ. З., И, літній душ - літ. Л.,М., колодязь - літ.К, №1-7 огородження, вартістю 96605 грн. та виділити позивачу [PERSON] - ? частину 34/100 частин [ADDRESS], яка була придбана [PERSON] згідно договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 19 листопада 2004 року, зареєстрованого приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 5615 і визнати за [PERSON] право власності на 34/200 частин домоволодіння № [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ.А-1 житловою площею33,0 кв.м., підсобною площею 33,9 кв.м., загальною площею 66,9 кв.м., житлового будинку літ.Б-1 житловою площею33,7 кв.м., літньої кухні літ. В, сараю літ.Г, вхід до погрібу літ.Д, сараї - літ.Е., Ж, вбиральні - літ. З., И, літній душ - літ. Л.,М., колодязь - літ.К, №1-7 огородження. Враховуюче вищевикладене, первісні позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON], то вказані вимоги не підлягають задоволенню за нижченаведеним. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Проте, [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти визнання 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS], спільною сумісною власність подружжя, та висовував позовні вимоги про визнання за ним право особистої приватної власності на 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS]. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Стаття 61 СК України встановлює, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] спірна частина домоволодіння № [ADDRESS], була придбана ним за власні кошти, які були надані його матір`ю [PERSON], після продажу квартири [ADDRESS], де він проживав разом з батьками. Проте, належних та допустимих доказі в підтвердження, що спірна частина домолодіння, яка була придбана у період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], була придбана за кошти саме [PERSON], останнім суду не надано. Згідно наданих розписок не можливо встановити, на яке житло були надані кошти, тому суд до них ставиться критично. Крім того, як вбачається з розписок [PERSON] було надано 3200 грн., а згідно договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 19 листопада 2004 року продаж здійснено за 9598 грн. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача. Так, допитана у якості свідка [PERSON], яка є матір`ю позивача, свідчила, що після одруження сторони проживали у гуртожитку, працювали, відкладали кошти, бажали жити окремо. Свідок допомагала коштами сім`ї, надавала 800 доларів США для благоустрою житла До 2010 року мати проживала спільно зі сторонами, свідчила, що сім»я брала кредит для обладнання газу, потім поставили в житловому будинку вікна, провели воду. Свідок [PERSON], яка є сусідкою по двору, свідчила, що сторони у 2004 році придбали частину домоволодіння у її бабусі, вони разом в 2005 році провели газ, згодом провели воду, мати позивача жила разом з ними, допомагала продуктами, разом робили ремонт. З огляду на наведене, та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на 34/100 частин домоволодіння № [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню за недоведеністю. В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у розмірі 483 грн. Оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного і

Outcome: partial