Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач 26 лютого 2014 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 1990 року по 11 квітня 2008 року. 01 жовтня 2002 року за договором купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS]. Позивач право власності на спірну квартиру на своє ім`я не реєстрував та станом на теперішній час відсутня державна реєстрація права власності на нерухоме майно на ім`я позивача. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2013 року за [PERSON] визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, однак відповідачка перешкоджає позивачу користуватися належним йому майном. Відповідачка у спірній квартирі не проживає, але надала згоду на проживання у квартирі їхньому сину [PERSON], який користується квартирою в цілому. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2012 року, яке набрало законної сили встановлено, що [PERSON] у 2010 році на дверях спірної квартири та тамбуру змінила замки, дублікату ключів позивачу не надала, вказаним рішенням встановлено, що дійсно [PERSON] порушує право позивача у користуванні квартирою та не має наміру надавати ключі від квартири. Суд рішенням усунув перешкоди у користуванні спірною квартирою та зобов'язав [PERSON] надати [PERSON] ключі від квартири. Однак одразу після закінчення виконавчого провадження відповідачка знову змінила замки у квартирі. Тобто, відповідачка наполегливо перешкоджає у користуванні майном та має намір позбавити позивача цього права. Позивач просив усунути перешкоди йому в користуванні квартирою [ADDRESS], та вселити його у вищезазначену квартиру; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділити в користування позивача ізольовану житлову кімнату площею 17,0 кв.м. з лоджією площею 2,1 кв.м., а в користування відповідача ізольовану житлову кімнату площею 10,3 кв.м. Кухню площею 7,6 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., коридор площею 4,6 кв.м., вбудовану шафу площею 0,3 кв.м., яка розташована в коридорі залишити в загальному користуванні співвласників. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні. Суду пояснила, що вона не бажає щоб позивач проживав в квартирі, оскільки він пошкоджує майно, сам змінював замки. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. [PERSON] у минулому судовому засіданні позовну заяву не підтримав та заперечував проти її задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що ? частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 жовтня 2002 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 3463 (а.с.6). Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.11-13). Як зазначила відповідачка своє право власності у встановленому законом порядку вона не зареєструвала. Також, вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 1990 року по 11 квітня 2008 року. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини, відповідачкою чиняться перешкоди у його проживанні в квартирі [ADDRESS], відповідачем були замінені замки в дверях квартири, ключі від яких [PERSON] надані не були. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2012 року, яке набрало законної сили, [PERSON] усунуто перешкоду в користуванні квартирою [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON] та [PERSON] надати [PERSON] ключі від двері тамбуру до квартири [ADDRESS]; зобов'язано [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідної двері вказаної квартири; зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] (а.с.14-15). Однак, позивач на даний час не може зайти у спірну квартиру, оскільки відповідачка змінила знову замки. Як вказав в судовому засіданні позивач, на даний час в квартирі проживає його син, та після закінчення виконавчого провадження відповідачка змінила замки у квартирі, в останній раз коли приходив до квартири, то не міг в неї потрапити, оскільки ключі не підходили, нових ключів відповідачка не надає. Відповідач в судовому засідання не заперечувала, що позивач не проживає у квартирі, вказала, що не бажає щоб позивач проживав у квартирі, оскільки в ній мешкає їх син разом з дружиною, зазначила, що не буде надавати ключі. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Отже, суд прийшов до висновку, що позивач на даний час не може користуватися спірною квартирою, через неприязні стосунки з колишньою дружиною, та у нього відсутні ключі від помешкання. З приводу зазначеного, для захисту своїх прав [PERSON] звертався з відповідними заявами до правоохоронних органів та з позовом до суду (а.с.17-19). Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на теперішній час [PERSON] має усі законні підстави для проживання у квартирі і тому має бути вселений до квартири [ADDRESS]. Чинення йому перешкод в проживанні і користуванні жилим приміщенням є прямим порушенням статті 47 Конституції України. Натомість, позовні вимоги в частині визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення в користування позивача ізольовану житлову кімнату площею 17,0 кв.м. з лоджією площею 2,1 кв.м., а в користування відповідача ізольовану житлову кімнату площею 10,3 кв.м. Кухню площею 7,6 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., коридор площею 4,6 кв.м., вбудовану шафу площею 0,3 кв.м., яка розташована в коридорі, залишити в загальному користуванні співвласників не підлягають задоволенню за нижченаведеним. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 - спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до роз»яснень, що містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з технічного паспорту квартира [ADDRESS] є двокімнатною, має житлову площу 27,3 кв.м., загальну площу 45,1 кв.м., та складається з: двох ізольованих житлових кімнат площею 10,3 кв.м. та 17,0 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., коридору площею 4,6 кв.м., вбудованої шафи площею 0,3 кв.м. (а.с.8-10). Разом з тим, згідно статті 47 ЖК України, вбачається, що норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Тому, відповідно до наведеного у суду відсутні законні підстави для встановлення порядку користування спірною квартирою, адже позивач просить виділити йому у користування ізольовану кімнату площею 17,0 кв.м. з лоджією площею 2,1 кв.м., а в користування відповідача ізольовану житлову кімнату площею 10,3 кв.м, що є порушенням норм жилої площі на одну особу. Крім того, оскільки спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат площею 17,0 кв.м., та 10,3 кв.м., суд не має можливості встановлення порядку користування квартирою не порушуючи права співвласників. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial