Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 серпня 2015 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання генеральної угоди недійсною. В огрунтування заявлених позовних вимог позивач у своєму позові зазначила, що її син [PERSON] оформив кредитний договір № KRU0RX08150196 від 22.12.2006 року в ПАТ КБ «Приватбанк». Дізнавшись про вищевказаний кредит, 13.12.2012 року позивач відразу звернулася до директора ПАТ КБ «Приватбанк» з метою перерахунку заборгованості по вказаному кредитному договору. Однак, згідно відповіді № 20.1.0.0.0/7-121213/1366 від 14.12.2012 року для можливості реструктуризації за кредитним договором особисто [PERSON] необхідно було звернутися до обслуговуючого відділення ПАТ КБ «Приватбанк». 11 вересня 2014 року позивач самостійно звернулася в банку, де їй повідомили , що вона повинна оплатити суму у розмірі 2500,00 (дві тисячі п'ятсот гривень 00 копійок), що підтверджується платіжним дорученням від 11.09.2014 року та підписати якісь документи. У зв'язку з чим , між позивачем та відповідачем було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11.09.2014 року з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № KRU0RX08150196 від 22.12.2006 року, згідно якої банк мені передає кредит у розмірі 31122,99 (тридцять одна тисяча сто двадцять дві гривні 99 копійок) на строк 24 місяці, з 11.09.2014 року по 30.09.2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, в обмін на зобов'язання повернення кредиту, сплату відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Позивач у позові зазначає, що генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11.09.2014 року є недійсною в силу того, оскільки усі документи, що стосуються вказаного генеральної угоди були підписані нею під впливом обману та сторонами не було досягнуто належної згоди з усіх істотних умов, а саме волевиявлення сторін не відповідало їх реальній волі - волі позичальника, оскільки будь-які документи, пов'язані з вказаним кредитом вона підписувала не розуміючи їх суті. На момент підписання всіх документів, пов'язаних з генеральної угодою, позивач взагалі не мала уявлення, що на неї банком було покладено обов'язок самостійно погашати кредит, оскільки вона вважала, що підписавши вказані документи та оплативши суму у розмірі 2500,00 (дві тисячі п'ятсот гривень 00 копійок) -вона буду з банком розрахована, на підставі вище викладеного позивач вважаю , що цей договір вчиненим під впливом обману, а отже він є недійсним. Крім того , у своїй заяві позивач зазначила, що в п. 2.11 вищевказаної генеральної угоди йдеться про те, що вона ніби то ознайомилася і згідна з Умовами та правилами надання кредиту. Однак, при підписанні цієї угоди з жодними правилами позивача ніхто не знайомив, а тому вона вважає, що не могла знати, що повинна погашати кредит. Позивач підписала цю угоду не розуміючи її наслідків та не бажала отримувати кредит. Більш того, суму коштів у розмірі 31122,99 (тридцять одна тисяча сто двадцять дві гривні 99 копійок), які вона нібито, згідно угоди, повинна була отримати у банку вона не отримувала, а лише сплатила банку кошти у розмірі 2500,00 (дві тисячі п'ятсот гривень 00 копійок). Окрім того, згідно угоди позивач повинна повернути банку 60927,26 (шістдесят тисяч дев'ятсот двадцять сім гривень 26 копійок), але так як вона є пенсіонером та отримую мінімальні пенсійні виплати - це зробити взагалі неможливо, оскільки таких коштів на його погашення у неї немає. Вказані обставини ставлять позивача у скрутне матеріальне положення, так як підписуючи цю угоду вона вважала, що кредит вже погашено. У судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON] пояснила, що син позивача [PERSON] [PERSON] інвалід першої групи. Сама позивачка не бажала отримати кредит, оскільки вона пенсіонер , а відповідно до укладеної угоди вона повинна була вносити щомісячно 1577 гривень , тоді коли прожитковий мінімум становить 1130 гривень, що порушує права споживачів. Крім цього, дана Генеральна угода є недійсною, оскільки підписана за допомогою факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, що не є дотриманням закону та не є належним чином підписане банком. В рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 містяться висновки, згідно яких «споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору». Представник позивача також зазначила, що у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-240цс14) міститься висновок про те, що оскільки позичальником не підписані Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), так і Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, то вказані Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, позивачкою вони не підписувались. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним судом України у Постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15. Відповідно Генеральна угода не є кредитним договором в розумінні чинного цивільного законодавства, оскільки воно не передбачає правових наслідків у формі надання кредиту. Представник відповідача яка була присутня у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] дієздатна особа знала про існування заборгованості , свідомо здійснила підписання договору з банком на погашення кредиту замість свого сина. При цьому банк пішов їй назустріч, зменшивши штрафні санкції. З умовами договору позивач була ознайомлена про що поставила свій підпис, у тому числі, погодившись на факсимільне його підписання з боку банку. Посилання позивача на введення її в оману з боку працівників банку, а також порушення її прав споживача не доведені належними доказами. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступними підставами. В обґрунтування заявлених вимог позивач надала суду Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, укладену 11.09.2014 року між ПАТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON]. З якого убачається, що остання діяла на підставі власного волевиявлення та метою даної угоди є створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором № KRU0RX08150196 від 22.12.2006 року ( а.с.6). Із наданих суду самим позивачем доказів убачається, що ще за два роки до підписання вищеназваного Генеральної угоди позивачеві було відомо про існування заборгованості за кредитним договором у її сина [PERSON], про що свідчить її заява на адресу КФ ПАТ КБ « ПриватБанк» від 13.12.2012 року (а.с.7). На дане звернення ПАТ КБ « ПриватБанк» листом 14.12.2012 року за № 20.1.0.0.0/7-121213/1366 на адресу [PERSON] направив відповідь про те, що у разі звернення до банку позичальника [PERSON] можливо вирішити питання про реструктуризацію заборгованості ( а.с.8). Крім того, в ході судового розгляду представником відповідача була надана суду додаткова угода № 1 від 11.09.2014 року, укладена між ПАТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON] Згідно п.1 даної угоди [PERSON] та [PERSON] уклали договір на підставі ст.520 ЦК України про зміну боржника у зобов»язанні за кредитним договором № KRU0RX08150196 від 22.12.2006 року ( а.с. 46). Відповідно до п.п.1.3 Додаткової угоди на виконання банком вимог ст.527 ЦК України доказом того, що погашення заборгованості за договором здійснюється належним позичальником, є перерахування Позичальником грошових коштів в рахунок заборгованості позичальника в розмірі 2500 грн., які спрямовуються на погашення заборгованості за Договором. Представник позивача [PERSON] зазначала, що у її довірителя відсутній екземпляр даної Додаткової угоди, між тим не заперечувала справжність підпису на ньому позивача. Крім того , факт перерахування позивачем 2500 грн. на рахунки Банку підтверджується платіжним дорученням від 11.09.2014 року ( а.с.9). Позивач вважає, що Генеральна угода від 11.09.2014 року є недійсною , т.я. усі документи, які стосуються її були підписані нею під впливом обману і сторонами не було досягнуто належної угоди з усіх істотних умов, а саме: волевиявлення сторін не відповідало їх реальній волі, тобто волі позичальника, т.я. вона не мала уявлення, що на неї банком буде покладено зобов»язання самостійно погашати кредит, сплативши банку 2500 грн., вона вважала, що розрахувалась з банком. Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає, що посилання позивача на здійснення правочину під впливом омани не знайшли свого підтвердження. Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Між тим, Пленум ВСУ в своїй постанові від 06.11.2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 20 зазначає: « Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення». Стверджуючи про наявність з боку відповідача при укладенні Генеральної угоди омани, позивач не зазначила : які дії відповідача свідчать про: наявність в нього умислу , спрямованого на отримання незаконної матеріальної вигоди у разі її укладення, здійснення нечесної підприємницької діяльності. З вищеназваної Генеральної угоди, навпаки, убачається, що банком був зменшений розмір заборгованості, яка виникла з дати надання позичальнику кредиту, а саме: пені на 15423, 5 грн. та штрафу на 962, 81 грн. ( п.1.1.1), що свідчить про бажання відповідача врегулювати спір на підставі взаємних поступок. Суд вважає, що позивач по справі не довела також істотність значення обставин, щодо яких її було введено в оману. Наданими позивачем доказами підтверджується факт того, що їй було відомо про наявність договірних кредитних правовідносин між її сином та ПАТ КБ « ПриватБанк» та існування заборгованості за його зобов»язаннями, як позичальника ще у 2012 році. Таким чином, позивач, яка підписала Генеральну угоду 11.09.2014 року , до дати підписання ( на протязі 1, 6 року) не була позбавлена можливості звернутись до фахівців в галузі права для отримання правової допомоги. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як убачається із тексту Генеральної угоди , при її підписанні [PERSON] ознайомилась та була згодна з Умовами та правилами та своїм підписом підтвердила факт надання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ « ПриватБанк». Посилання позивача на ті обставини, що при укладанні оспорюваного правочину вона не була ознайомлена з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою не підтверджені належними доказами. Крім того, позивач зазначає, що при укладенні Генеральної угоди банком були порушені вимоги ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів», а саме : до його тексту банком були включені несправедливі умови. Вона не бажала отримувати кредит, ніяких грошей по ньому не отримувала, проте, сплатила банку 2500 грн. Окрім того, вона є пенсіонером , отримує мінімальну пенсію та не може сплачувати щомісячні внески у розмірі, вказаному в Генеральній угоді. Аналізуючи норму ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по- друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Між тим, позивач не вказала в якому конкретно пункті укладеної 11.09.2014 року Генеральної угоди містяться несправедливі умови; у чому саме полягає їх несправедливість та у зв»язку з чим підлягає визнанню недійсною угода у повному обсязі, а не окремі її положення. Згідно із ч.3 ст.207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства , або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. В укладеній сторонами додатковій угоді №1 від 11.09.2014 року ( п.5) зазначено, що при укладені додаткової угоди Банк використовує факсимільне відтворення підпису Голови Правління Банку, а також відтворення відбитку печатки Банку технічними друкуючими засобами. Дану угоду позивач підписала, тобто надала згоду на використання Банком факсимільного підпису та технічного відтворення печатки. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначені умов договору, підписавши Генеральну угоду, сторони погодились з усіма її умовами. Позивач є дієздатною особою, справжність свого підпису на Генеральній та Додатковій угодах від 11.09.2014 року не оспорювала, про проведення почеркознавчої експертизи не заявляла клопотання. Суд вважає, що позивач на підставі ст. 60 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в обґрунтування позову. Підстав для визнання Генеральної угоди від 11.09.2014 року недійсною на підставі ст.215 ЦК України щодо недотримання вимог ст.203 ЦК України не убачається, а отже заявлений [PERSON] позов не підлягає задоволенню. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України « Про захист прав споживачів», на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed