Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач 18.04.2013р. звернувся в суд з даним позовом , позовні вимоги уточнив 21.08.2013р., які обґрунтовує тим, що за договором купівлі-продажу від 08.09.2011 року, він є власником будинку [ADDRESS]. Після придбання ним даного будинку, в ньому залишились проживати відповідачі, які добровільно виселятись не бажають, з реєстраційного обліку самостійно не знімаються. Вважає, що відповідачі порушують його право власності, а тому мають бути виселені з будинку в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, позов просять задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, не з'явилися в судове засідання, не надав свої докази та заперечення на позов, від них не надійшло повідомлення про причину неявки чи заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON], 27.02.2014 р. надіслав на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на захворювання. Однак таке судом відхилене, оскільки відповідно до копії надісланої довідки, [PERSON] не перебуває на стаціонарному лікуванні, а тому причини його неявки є неповажними та розцінюються судом, як зловживання процесуальними правами, що спрямовані на затягування розгляду справи. Тому суд ухвалює заочне рішення в порядку ст.224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Заслухавши пояснення позивача та його представника, з'ясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх зібраними по справі доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки від 08 вересня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], позивач придбав будинок [ADDRESS], а також земельну ділянку площею 0,1297 га, що розташована за цією ж адресою. Договір посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 2103. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 20 жовтня 2011 р. № 31739288, за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Як вбачається з довідки Звенигородської сільської ради № 02-18/74 від 17 лютого 2014 року, в будинку [ADDRESS] проживають та зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Окрім цього, з рапорту старшого дільничного інспектора Пустомитівського РВ ГУМВСУ у Львівській області Іванко М.М. від 12.07.2013 року, вбачається, що у вищезазначеному будинку також проживають, однак не зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сімї та інших осіб. Згідно до вимог ч.1,2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством України. Згідно зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК осіб, які самостійно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок чи квартиру, користуються ними для особистого проживання і проживання членів своєї сімї і мають право розпоряджатись ними на власний розсуд. Положеннями ст. 156 ЖК України, передбачено право власника житлового будинку на вселення до будинку членів сімї власника, а також інших осіб. Порядок користування жилим приміщенням, встановлюється відповідною угодою між власником приміщення та цими особами. Судом встановлено, що єдиним власником будинку [ADDRESS] є позивач. Відповідачі не є членами сімї позивача, його згоди на вселення та проживання відповідачів у будинку не було, порядок користування жилим приміщенням ними не визначався. Відповідачі проживали у вказаному будинку зі згоди попереднього власника [PERSON] та втратили таке право з вересня 2011 року, оскільки будинок [ADDRESS] вибув з володіння попереднього власника. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим, у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у належному позивачу будинку, а отже такі підлягають виселенню, без надання іншого приміщення.

Outcome: approved