Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.12.2016 року звернулася у суд із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області, в якому просить визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ № 222, зареєстрований відповідачем [PERSON] селищною радою Сколівського району Львівської області у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 24.09.1995 року за № 222 та виданий 10.12.1996 року гр. [PERSON], правонаступником якої є відповідач [PERSON], а також скасувати реєстрацію такого Державного акта на право приватної власності на землю. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області (суддя Ясінський Ю.Є.) від 17.01.2017 року відкрито провадження у справі та призначено її судовий розгляд. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий суддя Ясінський Ю.Є.) від 21.04.2017 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет пору на стороні відповідача залучено відділ Держгеокадастру у Сколівському районі Львівської області, котру у подальшому замінено правонаступником Головним управлінням Держгеокадастру у Львівської області. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області (суддя Микитин В.Я.) від 19.10.2018 року вказану справу прийнято до провадження у звязку із закінченням пятирічного терміну повноважень судді Ясінського Ю.Є.. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 23.11.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~Розгляд справи по суті відбувся у судовому засіданні 21.01.2019 року, продовженому 28.02.2019 року. Позов обґрунтовано тим, що позивач є користувачем земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва у с. Дубина Сколівського району Львівської області на території садово-городнього товариства «Карпати», якою її сімя користується за призначенням з 1993 року. У свою чергу, матері відповідача [PERSON] [PERSON] на підставі оспорюваного Державного акта на право приватної власності на землю відповідачем [PERSON] селищною радою Сколівського району Львівської області була надана у власність земельна ділянка площею 0,0610 га для садівництва, котра є частиною земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача. Таку земельну ділянку позивач має намір успадкувати після смерті своєї матері [PERSON] у судовому порядку, про що існує інший спір, однак, на переконання позивача, ця земельна ділянка ніколи у користуванні покійної матері відповідача [PERSON] не перебувала, так як остання ніколи не була членом садово-городнього товариства «Карпати» на території [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області, а лише за домовленістю та зі згоди позивача протягом певного часу використовувала її під городництво. Доказом того є розміщений на цій земельній ділянці металевий пересувний вагончик, який належить позивачу. Позивач стверджує, що перевіряючи законність виготовлення покійною [PERSON] оспорюваного Державного акта на право приватної власності на землю, нею отримано інформацію від уповноважених державних органів та служб, згідно котрої рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки у власність в архівах відсутнє, як і відсутня технічна документація із землеустрою, що є порушенням норм чинного на час виникнення спірних правовідносин ЗК України. Позивач зазначає, що оскільки жодного рішення органом місцевого самоврядування щодо вилучення у неї частини земельної ділянки з користування і передачі її у власність [PERSON] не приймалось, а технічна документація із землеустрою щодо отримання правовстановлюючого документа на землю, як і узгодження межі, не виготовлялась, то оспорюваний Державний акт на право приватної власності на землю є недійсним. Враховуючи, що таким документом порушується право позивача на користування своєю земельною ділянкою, то вона, посилаючись на положення ст. ст. 17, 22-23, 100 ЗК України (1990 року), ст. ст. 152, 155 ЗК України, була змушена звертатися у суд із даним позовом за захистом своїх порушених прав на землю у спосіб визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю та скасування його реєстрації. Уповноважений представник позивача адвокат [PERSON] у судове засідання щодо розгляду справи по суті зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, що у ньому викладені. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача садово-городнє товариство «Карпати» у судове засідання щодо розгляду справи по суті явку уповноваженого представника не забезпечило, про причини неявки такого суд не повідомило, письмових пояснень по суті спору не подало. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та її уповноважена представник адвокат [PERSON] у судове засідання щодо розгляду справи по суті зявилися, проти позову заперечили повністю з тих підстав, що земельна ділянка площею 0,0610 га у с. Дубина на території [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області була надана свого часу матері відповідача [PERSON] [PERSON] для садівництва на законних підставах, якою вона до цього користувалась за призначенням і продовжувала користуватися аж до смерті у 2013 році. Відповідач зазначає, що відсутність в архівах рішення органу місцевого самоврядування про передачу такої земельної ділянки, як і проекту землеустрою, ще не підтверджує про те, що такі не приймались чи не виготовлялись, а отримана позивачем інформація лише свідчить про відсутність (незбереження) таких документів. Відповідач стверджує, що вона після смерті матері є членом садово-городнього товариства «Карпати», за що справно оплачує членські внески. Крім того, позивач за життя матері відповідача [PERSON] не оспорювала своїх прав на землю і виданий їй на таку земельну ділянку правовстановлюючий документ, а оспорення такого документа у судовому порядку більш ніж через двадцять років з наведених у позові підстав вважає надуманим та необґрунтованим. За таких обставин, вважають позовні вимоги у справі такими, що до задоволення не підлягають. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] селищна рада Сколівського району Львівської області у судове засідання щодо розгляду справи явку уповноваженого представника не забезпечила, про причин неявки такого суд не повідомила. Відзиву на позовну заяву у встановлені порядку та строки не подала. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Львівської області у судове засідання щодо розгляду справи по суті явку уповноваженого представника не забезпечило, про причини неявки такого суд не повідомило, письмових пояснень по суті спору не подало. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, показання свідків, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та розяснень, суд, перевіряючи порушення прав позивача цивільного характеру на належне користування земельною ділянкою, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, гр. [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ № 222, виданого 10.12.1995 року (копія міститься у справі, а. с. 22) належала земельна ділянка площею 0,0610 га для садівництва на території [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області. Зазначена земельна ділянка входила у масив садово-городнього товариства «Карпати», що у с. Дубина на території [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області. Згідно свідоцтва про смерть серії І-СГ № 316007, виданого 21.02.2013 року Відділом ДРАЦС Сколівського РУЮ у Львівській області (копія міститься у справі, а. с. 23), [PERSON] 20.02.2013 року померла. Сторонами визнано та не заперечувалось, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем прав та обовязків, котрі залишились після смерті [PERSON], у тому числі і прав на вищевказану земельну ділянку, у звязку з чим така обставина під час розгляду справи не доказувалась. Відповідач [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], однак не може оформити її у встановленому порядку, оскільки має місце спір з приводу узгодження акта визначення та встановлення межових знаків із користувачем суміжної земельної ділянки [PERSON], який є чоловіком позивача у даній справі. Наведена обставина стверджується копією ухвали судді Сколівського районного суду Львівської області від 18.08.2016 року про відкриття провадження у цивільній справі № 453/1090/16-ц, провадження № 2/453/467/16 (а. с. 21), котре ухвалою від 10.10.2017 року у цій справі зупинено до набрання законної сили рішенням у даній справі (а. с. 151). З цього приводу судом встановлено, що сімя позивача користується суміжною з належною колись на праві власності [PERSON] земельною ділянкою, яка також призначена для ведення садівництва та входить у масив садово-городнього товариства «Карпати». Окрім суміжної з [PERSON] земельної ділянки позивач стверджує, що з 1993 року користувалася також і тією земельною ділянкою, котра була надана у власність [PERSON] і на котрій нею розміщений пересувний вагончик, що був придбаний у липні 1996 року у ВО «Львівенергобудпром» як списаний після переоцінки (а. с. 110). Разом з тим, всупереч вищенаведеним положенням норм процесуального права (ст. ст. 81, 89 ЦПК України) позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наведеної обставини щодо користування нею земельною ділянкою саме нині покійної [PERSON], а наявні у справі довідка [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області від 16.06.2009 року за вих. № 1108 (копія міститься у справі, а. с. 10) та лист-відповідь садово-городнього товариства «Карпати» від 12.09.2016 року за вих. № 11 (копія міститься у справі, а. с. 12), не можуть вважатися такими, що безперечно свідчать про користування позивачем земельною ділянкою, як і те, що належна колись [PERSON] на праві власності земельна ділянка входить у площу тієї земельної ділянки, котрою, власне користується позивач. Не стверджує про це і розміщення на земельній ділянці згаданого вище пересувного вагончика, котрий, з пояснень відповідача, був розміщений свого часу на земельній ділянці її матері за згодою останньої та за домовленістю між нею і позивачем. На даний час позивач вправі забрати такий вагончик, у чому їй перешкоди не чиняться. Натомість суду надано в оригіналі та оглянуто у судовому засіданні схему земельних ділянок садово-городнього товариства «Карпати» (витяг міститься у справі, а. с. 161), на котрій значиться місце розташування земельної ділянки [PERSON] під номером 156, із зазначенням суміжних землекористувачів, одними з котрих є сімя [PERSON]. Допита в якості свідка [PERSON], яка є іншим суміжним користувачем зазначеної земельної ділянки, у судовому засіданні підтвердила обставину щодо користування нині покійною [PERSON] земельною ділянкою у садово-городньому товаристві «Карпати». Що стосується наявної у справі копії журналу обліку та видачі членських книжок та членських внесків садово-городнього товариства «Карпати» (а. с. 162-177), то у такій міститься відповідна інформація лише з 2012 року, з огляду на що, також не може свідчити про користування позивачем чи нині покійною матірю відповідача [PERSON] земельними ділянками до вказаного періоду. Згідно даних Книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю на території [PERSON] селищної Ради народних депутатів за 1996 рік (витяг міститься у справі, а. с. 54-56), оспорюваний Державний акт про право приватної власності на землю, що був виданий [PERSON], зареєстрований у встановленому порядку за № 222. Отже, твердження позивача про те, що нині покійна [PERSON] ніколи не користувалась земельною ділянкою та не була членом садово-городнього товариства «Карпати», як і не виготовляла правовстановлюючий документ на таку земельну ділянку при передачі у власність, не відповідають дійсності, є надуманими. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК Украни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. п. 4, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України відновлення становища, яке існувало до порушення, а також визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів. У свою чергу, статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, а частиною 1 ст. 155 вказаного Кодексу встановлено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З огляду на встановлені судом обставини справи та виходячи з аналізу наведених норм матеріального права, у суду є усі підстави для відмови у позові у частині визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю за недоведеністю позовних вимог, оскільки докази того, що таким актом органу місцевого самоврядування порушуються права позивача щодо користування належною їй земельною ділянкою, у матеріалах справи відсутні. У свою чергу відмова у позові у наведеній частині має наслідком відмову у позові і у решті позовних вимог, - про скасування реєстрації Державного акта на право приватної власності на землю, оскільки така позовна вимога є похідною. Крім того, попри недоведеність позивачем суду своїх позовних вимог у цілому, що, як уже зазначено вище, є самостійною підставою для відмови у позові, суд вважає за необхідне додатково звернути увагу на таке. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на усі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 ст. 32 Конвенції), наголошує на законному праві правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Суди повинні забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо вони будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (заяви № 22083/93, № 22095/93); пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином слід дійти висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Не надаючи оцінки пропуску позивачам строку позовної давності, однак виходячи з обґрунтувань позивачем, з-поміж іншого, своїх позовних вимог тим, що вона дізналася про порушення оспорюваним правовстановлюючим документом, який виданий ще у грудні 1996 року, своїх прав лише у вересні 2016 року, тобто майже через двадцять років, суд констатує про обовязок позивача знати про стан своїх прав щодо користування земельною ділянкою, а особливо при відкритому користуванні частиною такої земельної ділянки, як про це стверджує позивач, нині покійною [PERSON], а після її спадкоємцем. Крім того, наведене вище у певній мірі обґрунтовує відсутність в архівному відділі Сколівської районної державної адміністрації Львівської області та архіві Відділу держгеокадастру у Сколівському районі Львівської області будь-якої інформації про прийняте рішення про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки та виготовлення проекту землеустрою, оскільки такі події мали місце у далекому минулому. Тому, заперечення відповідачем [PERSON] проти позову у тому числі і надуманим оспорюванням позивачем виданого її матері правовстановлюючого документа на земельну ділянку у далекому минулому, суд вважає слушними та приймає до уваги. На підставі встановлених вище усіх обставин справи, суд вважає недоведеними та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області, з участю третіх осіб садово-городнього товариства «Карпати» та Головного управління Держгеокадастру у Львівської області, про визнання недійсним та скасування реєстрації Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ № 222, виданого 10.12.1996 року [PERSON] селищною радою Сколівського району Львівської області [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0610 га для садівництва на території [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області. Одночасно, у звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за недоведеністю, з відповідачів на користь позивача не підлягає до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed