Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивач 30 липня 2014 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень зазначив, що 13 лютого 2007 року його прийняли на роботу електромонтером з ремонту і обслуговування електрообладнання 5 розряду до ремонтно-механічного цеху ВАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.. І.В. Бабушкіна». За розпорядженням начальника ремонтно-механічного цеху [PERSON] від 13.02.2007 року для набуття відповідних навиків з ремонту електрообладнання позивачу було встановлено тижневий строк стажування з електромонтером [PERSON] При виконанні робіт того ж дня об 11.00 год. [PERSON] на робочому місці був уражений електрострумом, впав та отримав забій грудної клітини (спини), грудного відділу хребта, забій голови. Так, звільнення [PERSON] за ст. 40 КЗпП України, який після отримання травми, пов'язаною з виробництвом, знаходився на стаціонарному лікуванні з 19.02.2007 року по 07.03.2007 року, потім з 26.04.2007 р. по 21.05.2007 р. є незаконним. Таким чином, звільнення позивача за ст. 40 КЗпП України це намагання підприємства позбавитись його та вирішити проблему складання Акту по формі Н-1 у такий спосіб. Позивач продовжував постійно лікуватися, у тому числі у стаціонарах на протязі починаючи з 2007 року по теперішній час, та його звільнення проводилося без врахування рекомендацій лікувальних закладів, які є істотними для визначення правовідносин. За період поки позивач лікувався його наказом № 303 к від 17 вересня 2007 року було звільнено за прогули, з чим він не погодився і про що зазначив при ознайомленні з наказом. Позивач вважає, що формулювання причини звільнення його з роботи неправильним, оскільки його було звільнено коли він періодично знаходився на амбулаторному лікуванні. В результаті порушення його прав, позивачу нанесена велика моральна шкода. Позивач просив визнати поважною причину пропуску строку на подачу позову про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення; поновити строк на подачу позову про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу; змінити формулювання причин звільнення [PERSON] з роботи з підприємства ВАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.. І.В. Бабушкіна» із «звільнення за прогул без поважних причин, ст. 40 КЗпП України» на «звільнення за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, і дату звільнення з 17.09.2007 року на 27.06.2008 року; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 11426,22 грн.; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В ході судового розгляду встановлено, що 13.02.2007 року [PERSON] прийнятий на роботу на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання 5 розряду ремонтно-механічного цеху ВАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.. І.В. Бабушкіна», правонаступником якого є ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» (а.с.22). 14 лютого 2007 року позивач отримав завдання від начальника електродільниці щодо проведення ревізії пускової апаратури електротельферу, який знаходився у кузнечно-пресовому відділенні. [PERSON] вимкнув автомат АП 50Б, який встановлений на заземленій вертикальній колоні на висоті 1,5 метра від рівня підлоги та при знятті кришки з автомату, в якому знаходилось небагато води, його вдарило струмом, після чого він впав на спину, вдарившись о металевий ящик. 16 лютого 2007 року, [PERSON] звернувся до травматологічного пункту міської лікарні швидкої медичної допомоги м. Дніпродзержинська, де був встановлений діагноз: враження електричним струмом, забій поперечного відділу (а.с.57). За результатами розслідування нещасного випадку, що стався з [PERSON] був складений акт Н-1 від 14 березня 2007 року «Про розслідування нещасного випадку, що стався 14 лютого 2007 року, згідно якого встановлено, що вказаний нещасний випадок не пов`язаний з виробництвом, за висновками якого нещасний випадок був визнаний таким що не пов'язаний з виробництвом. 18 квітня 2007 року Дніпропетровською державною інспекцією промислової безпеки та охорони праці у металургії та машинобудування було внесено припис № 7-04/01-103 щодо необхідності проведення повторного розслідування нещасного випадку на виробництві та складання акту по формі Н-1. За результатами повторного розслідування нещасного випадку був складений акт розслідування нещасного випадку від 26 квітня 2007 року, в якому комісія дійшла висновку, що болі у спині та голові можуть мати місце, але не мають ніякого відношення до виробництва, а тому вирішила скласти акт за формою НПВ. Наказом № 303 к від 17 вересня 2007 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули ( в тому числі відсутність на роботі більш трьох годин робочого дня) без поважних причин (а.с.50). Разом з тим, як пояснив в судовому засіданні позивач, за період поки він лікувався його було звільнено за прогули, з чим він не погодився і про що зазначив при ознайомленні з наказом. Позивач вважає, що формулювання причини звільнення його з роботи неправильним, оскільки його було звільнено коли він періодично знаходився на амбулаторному лікуванні. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2013 року, встановлено факт нещасного випадку, що стався з [PERSON] 14 лютого 2007 року о 11 годині при виконанні ним своїх трудових обов'язків на посаді електромонтера ремонтно-механічного цеху Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. Бабушкіна»; зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» скласти акт за формою Н-1 про вказаний нещасний випадок на виробництві та видати його потерпілому [PERSON]. Відповідно до вимог ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України (КЗПП України), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч.1 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Зважаючи на те, що позивач з наказом про звільнення ознайомлений 17.09.2007 року, а з позовом звернувся до суду лише 30.07.2014 року, тобто з пропущенням встановленого ст.233 КЗПП України строку, про що також було заявлено представником відповідача. Позивач просить поновити строк, як пропущений з поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що позивач пояснює причину пропуску строку тим, що перебував на постійному лікуванні після отриманої травми на виробництві та судові процеси заважали звернутись до суду у встановлені законом строки. Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази та документи, суд вважає, що поновлення строку неможливе з наступних підстав: Відповідно до вимог ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України (КЗПП України), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч.1 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»( із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 4 ( v0004700-94 ) від 01.04.94, № 18 (v0018700-95 ) від 26.10.95, № 15 ( v0015700-98 ) від 25.05.98 ), передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Суд вважає, що позивач дізнався про порушення його прав з моменту звільнення, тобто 17.09.2007 року і саме з цього дня розпочинається початок перебігу місячного строку звернення до суду. Таким чином, строк для звернення до суду для вирішення трудового спору пропущено, оскільки позов подано 30.07.2014 року та суд доходить до висновку про пропуск встановлених ст.ст 225, 233 КЗпП України строків для звернення до суду та про відсутність поважних причин пропуску вказаного строку. Крім того, надані позивачем медичні довідки не підтверджують причин не можливості звернення до суду в установлені законом строки та протягом наступних років, тому суд не може визнати їх поважними при вирішенні питання поновлення строку звернення до суду. Згідно ч.3 п.4 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Відтак, позовні вимоги [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском строків для звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди в розмірі 5000 грн., то вони також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення. Крім того, в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди без вини, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Отже, суд вважає, що посилання позивача, на те, що порушені його права правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed