Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач 31 серпня 2018 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.3-7). На підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2018 року справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] незаконно заволоділи його особистими документами, в тому числі паспортом громадянина України, ключами від квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та виселили його із вказаної квартири. Як зазначає позивач він неодноразово звертався до відповідачів із вимогою повернути йому документи та надати ключі від квартири, але так і не повернули. У вказаній квартирі зареєстрована без його згоди співвідповідач - [PERSON] та її чоловік. Позивач звертався із відповідною заявою до органів поліції з приводу протиправних дій відповідачів, що на його думку свідчить про здійснення досудового врегулювання спору. Як то зазначає позивач, йому завдано значної моральної шкоди діями відповідачів яка полягає у моральних та душевних стражданнях. Посилаючись на викладені обставини та уточнивши свої вимоги позивач просить суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди користування квартирою; встановити контроль виконання судового рішення; стягнути із відповідачів солідарно на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.; стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 1 409,60 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 5 100,00 грн. Ухвалою суду від 19 жовтня 2018 року прийнято до провадження цивільну справу та вирішено розгляд проводити в порядку загального позовного провадження (а.с.37). Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в собі свого представника адвоката - Постольника В.Л., до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі сторін. Проти заочного розгляду не заперечує (а.с.73). Відповідачі в судове засідання не з`явились. Письмових заяв, відзивів на позов не надавали. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 20.09.1999 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Із відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УМВС України в Дніпропетровській області від 09.9.2018 року вбачається, що [PERSON] зареєстрованою не значиться, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.27,28). [PERSON] в травні 2018 року звертався до органів поліції щодо захисту його прав у зв`язку із вчиненням відносно нього кримінального правопорушення. На підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2018 року внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою позивача 13.07.2018 року за №12018040660001069 (а.с.15,16,17). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст..150 Житлового кодексу Української РСР, ч. 1 ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, зважаючи на викладене суд зауважує, що позивачем не доведено жодними належними, достовірними та достатніми доказами його права власності на квартиру, усунути перешкоди у користуванні якої він просить, у свою чергу не зазначивши в уточнених позовних вимогах яка саме квартира перебуває у його користуванні перешкоди у користуванні якої йому начеб то чинять відповідачі. Суд наголошує, що відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд не може виходити за межі позовних вимог, зокрема статтею 81 ЦПК України визначено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн. суд виходить із наступного. Згідно положень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Предметом доведення крім наявності самого факту моральної шкоди підлягає доказуванню її глибина, від якої залежить розмір та форма відшкодування. Натомість, в порушення статті 81 ЦПК України, яка визначає обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем взагалі не надано суду будь-яких доказів на підтвердження перенесених ним моральних та душевних страждань, тому в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними, у зв`язку із чим, не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 141 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено, а тому сплачений позивачем судовий збір та витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed