Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.08.2018 р. звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив: стягнути з [PERSON] на його користь суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 4968,06 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь суму моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 20000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь суму сплаченого судового збору в розмірі 1409,60 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 17.08.2017 р. о 15 год. 30 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , по вул. П. Скоропадського, 9 в м. Києві, не переконавшись у безпечності маневру, не надала перевагу в русі автомобілю позивача марки «Форд», д.н.з. [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку мала намір перестроїтися, внаслідок чого відбулося зіткнення. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав пошкодження. Станом на день вчинення ДТП, [PERSON] не мала страхового полісу. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2018 р., залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2018 р., відповідача [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Відповідно до Звіту № 49/08/17 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, вартість завданого матеріального збитку складає 3690,50 грн. Також позивачем сплачено вартість звіту про оцінку вартості збитку завданого власнику пошкодженого КТЗ у розмірі 1000 грн. Крім того, як зазначає позивач, крім матеріальних збитків, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у спричиненні негативних наслідків в результаті ДТП для нього та його родини, що виразилось у порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних стражданнях, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 20000 грн. Як вказує позивач, станом на день звернення до суду, він не отримав зі сторони відповідача ніякого відшкодування. Таким чином, оскільки в позасудовому порядку відповідач відмовляється відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2018 р., цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.11.2018 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 19.11.2018 р., - позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків на протязі десяти днів з дня отримання ним копії ухвали, шляхом подання нової позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі. Роз`яснено, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу. 28.01.2019 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить: стягнути з [PERSON] на його користь суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 4968,06 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь суму моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 20000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь суму сплаченого судового збору в розмірі 1409,60 грн. Ухвалою суду від 01.02.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30.09.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, на відсутність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між її діями та шкодою, завданою автомобілю позивача. При цьому, розмір завданої моральної шкоди відповідач вважає завищеним та не підтвердженим жодними доказами. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 4968,06 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 20000 грн., посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача, врахувавши доводи сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі статті 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди. Судом встановлено, що 17.08.2017 р. о 15 год. 30 хв., в м. Києві по вул. П. Скоропадського, 9, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля марки «Ford», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням позивача та який належить позивачу [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Так, 17.08.2017 р., водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , по вул. П. Скоропадського, 9 в м. Києві, не переконавшись в безпечності маневру при перестроюванні, не надала перевагу в русі автомобілю марки «Ford», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в попутному напрямку по тій смузі на яку вона мала намір перестроїтися, та скоїла з ним зіткнення, що призвело до пошкодження зазначених транспортних засобів, чим порушила п.п. 10.3, 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 КУпАП. Факт вчинення ДТП, відповідачем [PERSON] визнається та не оспорюється, про що вказано у відзиві на позовну заяву. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2018 р., [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по адміністративній справі - закрито, в зв`язку з закінченням на момент розгляду адміністративної справи строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постанова набрала законної сили. Так, постановою Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2018 р., постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2018 р. про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - залишено без змін. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Вбачається, що на дату скоєння ДТП водій автомобіля марки «Hyundai», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] , не мала чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ. Встановлено, що у результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений належний позивачу на праві приватної власності автомобіль марки «Ford», д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 4968,06 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену не Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право на відшкодування матеріальних збитків серед способів захисту цивільних прав передбачене ст. 22 ЦК України. Так, статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Згідно з п. 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п. 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. П. 7.3.7. Методики визначено формулу для розрахунку коефіцієнта фізичного зносу. При цьому, коефіцієнт фізичного зносу складників КТЗ при розрахунку приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ (п. 7.3.8. Методики). Крім цього, п. 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. П. 8.6. Методики передбачено два випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ (п. 8.6.1 Методики). Однак п. 8.6.2. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, якщо строк експлуатації легкових автомобілів перевищує 5 років для КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших КТЗ. Відповідно до Звіту № 49/08/17 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ), складеного 18.08.2017 р. ФОП « [PERSON] » за замовленням позивача, встановлено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ - автомобіля марки «Ford», д.н.з. [NUMBER] , з врахуванням фізичного зносу та ВТВ складає: 3690,50 грн. При цьому, [PERSON] сплачено 1000 грн. за послуги оцінювача з проведення звіту, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 02/08 від 18.08.2017 р. Вищенаведений Звіт експертного автотоварознавчого дослідження та його обґрунтування, у суду не викликає сумніву. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснив, що позивач [PERSON] є його сином. Одразу після ДТП, яка мала місце 17.08.2017 р. в [ADDRESS] , він прибув на місце пригоди. Свідок зазначив, що про ДТП він дізнався від сина. Відповідач [PERSON] не мала полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів. При цьому, свою вину у вчиненні ДТП, відповідач не визнавала. В зв`язку з чим, вони вимушені були замовити оцінку вартості збитку, нанесеного автомобілю сина марки «Ford», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП. При цьому, свідок також вказав, що сину також було завдано моральну шкоду, яка полягає у спричиненні негативних наслідків в результаті ДТП для нього та його родини, неможливістю користуватися транспортним засобом, тощо. На даний час автомобіль не відремонтовано. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані стороною відповідача. Таким чином, враховуючи, що вину відповідача у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2018 р., залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2018 р., суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 3690,50 грн., та 1000,00 грн. витрат на оплату звіту про визначення матеріального збитку, що були сплачені позивачем. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Окрім матеріальної шкоди в розмірі 3690,50 грн., яка визначена Звітом про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ), позивач також просив стягнути з відповідача 248,80 грн. як витрати на паливо для автомобіля, які також включає в загальну суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, в підтвердження чого суду надано фіскальний чек. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в даній частині вимог у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю, такі витрати не можуть бути зараховані до матеріальної шкоди, завданої позивачу відповідачем внаслідок ДТП. Що стосується вимог про стягнення з відповідача 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з роз`яснень, що містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, суд визначає залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, які виразились в порушенні звичайного способу життя, негативного впливу на психологічний стан, з урахуванням ступеня вини відповідача, враховуючи також розмір завданої матеріальної шкоди та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення,

Outcome: partial