Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.03.2019 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній плат, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу, яка мотивована тим, що він з 06.02.2006 року по 11.02.2019 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 196/к від 11.02.2019 року його було звільнено за станом здоров`я, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, відповідач заборгував йому заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу, які не виплатив до теперішнього часу. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу у розмірі 57 053 грн. 53 коп., середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. та судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.04.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просить суд слухати справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги визнаються частково, а саме визнано, що у позивача мається заборгованість по заробітній платі, що складається з заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги станом на 20.05.2019 року у розмірі 38 510 грн. 63 коп. Крім того, [PERSON] був звільнений за станом здоров`я, відповідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення Позивач не працював, а знаходився у відпустці та був звільнений через профспілку без його участі. Згідно наказу № 1312 від 14.08.2018 року [PERSON] була надана чергова відпустка з 26.09.2018 року по 30.10.2018 року. Однак, позивач під час відпуски знаходився на лікарняних: з 27.09.2018 року по 07.11.2018 року; з 08.11.2018 року по 20.12.2018 року, а також знаходився в клініці проф.захворювань з 09.01.2019 р. по 25.01.2019 р. Дні невикористаної відпустки в кількості 33 днів були перенесені на період після одужання, тобто позивач в період з 21.12.2018 р. по 08.01.2019 р. та з 26.01.2019 р. по 11.02.2019 р. знаходився у відпустці. Тому, на позивача не розповсюджується норма ст. 116 КЗпП України, в тій її частині, яка вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Крім того, вимога про розрахунок надійшла до роботодавця лише 06.03.2019 року, тому термін не виплати кінцевого розрахунку з [PERSON] слід відраховувати з 06.03.2018 року (дата надходження заяви про розрахунок) до 22.05.2019 року (кінцевий розрахунок) = 50 робочих днів, що складає середній заробіток за час затримки розрахунку 17 379,00 грн. Позивач не надано жодного документу, що доказує про наявність у нього моральних (душевних) страждань. Позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково у розмірі 38 510,63 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити у розмірі 17379,00 грн. та моральної шкоди відмовити. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 36 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 06.02.2006 року прийнято до ВП «Шахта «Котляревська (Росія)» «ДП «Селидіввугілля» на посаду прохідником 5-го розряду з повним робочим днем під землею. Згідно запису № 39 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 11.02.2019 року звільнено з займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я з виплатою допомоги як пенсіонеру відповідно до наказу № 196к від 11.02.2019 року. Як вбачається з довідки № 04-22/652 від 15.03.2019 року, виданої ВП «Шахта «Котляревського» ДП «Селидіввугілля», на час звільнення [PERSON] нарахована заробітна плата: серпень 2018 р. - 11489 грн. 95 коп. (сплачена заборгованість по заробітній платі); вересень 2018 р. 4031 грн. 25 коп. (сплачена заборгованість по заробітній платі у повному обсязі); жовтень 2018 р. - 22968,96 грн. (сплачена заборгованість по заробітній платі у повному обсязі); листопад 2018 р. - 5236,83 грн. (заборгованість по заробітній платі у розмірі 4275,92 грн.); грудень 2018 р. - 5378,86 грн. (заборгованість по заробітній платі у розмірі 4075,19 грн.); січень 2019 р. - 4519,91 грн.( заборгованість по заробітній платі у розмірі 3593,34 грн.); лютий 2019 р. - 56139,23 грн. (заборгованість по заробітній платі у розмірі 45109,08 грн.). Станом на 12.03.2019 року фактична сума боргу по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомоги складає 57053,53 грн. Середньоденна заробітна плата складає 347 грн. 58 коп. Згідно довідки № 04-22/1523 від 20.05.2019 року, виданої ВП «Шахта «Котляревського» ДП «Селидіввугілля», [PERSON] виплачена заборгованість за період листопад 2018 року у сумі 4275,95 грн.; грудень 2018 р. у сумі 4075,19 грн.; січень 2019 року у сумі 3593,34 грн., та за лютий 2019 р. виплачена частково у сумі 6598, 45 грн. З 26.09.2018 р. по 29.10.2018 р. знаходився у відпустці в кількості 33 днів, ці дні відпустки були перенесені після одужання, тобто з 21.12.2018 р. по 11.02.2019 р. він знаходився у відпустці. Станом на 20.05.2019 р. не виплачена одноразова допомога в розмірі 1-го середньомісячного заробітку за станом здоров`я та 3-х середньомісячних заробітків за багаторічну працю у вугільній промисловості у сумі 38510,63 грн. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі (без урахування вже виплаченої йому суми за лютий 2019 року у розмірі 6598 грн. 45 коп.), а саме 38 510 грн. 63 коп., що складається з не виплаченої одноразової допомоги в розмірі 1-го середнього заробітку за станом здоров`я та 3-х середньомісячних заробітків за багаторічну працю у вугільній промисловості. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Згідно довідки № 04-22/652 від 15.03.2019 року, виданої ВП «Шахта «Котляревського» ДП «Селидіввугілля», [PERSON] перебував на лікарняному з 27.09.2018 р. по 07.11.2018 р. (лист нетрудоспособності серії АДГ № 426517) та з 08.11.2018 р. по 20.12.2018 р. (лист нетрудоспособності серії АДГ № 426888). Відповідно витягу з наказу № 1312 К [PERSON] надано відпустку в кількості 33 робочих днів з 26.09.2018 р. по 29.10.2018 р. Як вбачається з вищевказаної довідки дні відпустки [PERSON] були перенесені після одужання, тобто з 21.12.2018 р. по 11.02.2019 р. (день звільнення наказ № 196-к від 11.02.2019 року). Згідно заяви [PERSON] 06.03.2019 року звернувся до ДП «Селидіввугілля» з вимогою про виплату йому заборгованості по заробітній платі та інших нарахувань після його звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП, суд вважає необхідним здійснити розрахунок по середнього заробітку за час затримки розрахунку з 06.03.2019 року (з дня вимоги про розрахунок), оскільки позивач в день звільнення не працював, а знаходився в відпустці. Згідно листа N 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2019 рік складала би 51 днів: березень 2019 року- 16 днів (з дня вимоги про розрахунок), квітень 2019 року - 21 день, травень 2019 року - 14 днів (по день винесення судового рішення). Згідно довідки № 04-22/652 від 15.03.2019 року, виданої ВП «Шахта Україна» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата складає 347 грн. 58 коп. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 347 грн. 58 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 51 (кількість днів затримки розрахунку) = 17 726 грн. 58 коп. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Крім того, вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд встанови наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500,00 грн. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь позивача до задоволеної частини вимог в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial