Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

позивач 15 черня 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення матеріального збитку, який 27 липня 2015 року уточнив, вказавши, що 24 березня 2015 року ним було подано скаргу від 23.03.2015 р. начальнику Довгинцівського відділу ДВС [PERSON] про стягнення оплати судового збору на суму в розмірі 121,80 грн. та послуги банку у розмірі 3 грн. за подачу апеляційної скарги від 10.11.2014 р. по справі № 211/4630/14-ц за скаргою [PERSON] про визнання протиправними дії та бездіяльності відповідача про не отримання постанови про відкриття виконавчого провадження на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу по виконавчому листу № 411/4473/12, виданого 26.04.2013 р. про стягнення матеріальної та моральної шкоди в сумі 614,95 грн. з [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області його скаргу задоволено, дії відповідача визнано такими, що не відповідають Закону України «Про виконавче провадження». На вимогу позивача зазначеного в прохальній частині скарги від 23.03.2015 р. відповідач добровільно не перевів на вказаний позивачем банківський рахунок у заяві від 10.07.2014 р. про повторне прийняття до виконання виконавчого листа суму оплати за подачу апеляційної скарги від 10.11.2015 р. у розмірі 121,80 грн. та послуги банку у розмірі 3 грн., оскільки відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена 11.07.2014 р., на момент подання цього позову минуло більше 11 місяців. Вказаний факт підтверджує протиправні дії і бездіяльність відповідача по виконанню рішенню суду про стягнення з [PERSON] суми збитку у розмірі 614,95 грн., тому позивач просить стягнути з начальника Довгинцівського ВДВС [PERSON] суму матеріального збитку у розмірі 124,80 грн. та суму судового збору за подання позовної заяви. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, на задоволенні вимог наполягав, додатково просив стягнути з відповідача витрати понесені ним на проїзд у розмірі 10 грн. Відповідач та представник ДВС [PERSON] заявлені вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В судовому засіданні встановлено, що постановою державного виконавця Довгинцівського відділу ДВС КМУЮ від 11.07.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 411/4473/12 виданого Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.04.2013 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 614,95 грн. (а.с. 8 копія постанови). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03.11.2014 р. скасовано та постановлено нову. Скаргу [PERSON] на дії та бездіяльність начальника Довгинцівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції по неотриманню постанови про відкриття виконавчого провадження задоволено. Визнано дії начальника Довгинцівського відділу виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області [PERSON] у звязку із несвоєчасним відправленням копії постанови про відкриття виконавчого провадження стягувачу [PERSON] по виконавчому листу № 411/4473/12 виданому 26.04.2013 року про стягнення матеріальної та моральної шкоди в сумі 614,95 грн. з боржниці [PERSON] такими, що не відповідають Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.4-6 копія ухвали суду). Відповідно до ч.1 статті 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд вирішив питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено. За таких обставин суд вважає, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту порушних прав та неправильно трактується частина 1 статті 220 ЦПК України, оскільки питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України вирішується в судовому засіданні при винесенні рішення по справі: в даному випадку ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 р. Суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат відповідно до ч.1 статті 220 ЦПК України. Тобто позивачу слід звернутися до суду, який виносив ухвалу 25 грудня 2014 року з заявою про вирішення питання про судові витрати. Оскільки позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, вимоги щодо стягнення витрат, понесених ним на проїзд та на сплату судового збору при подачі даного позову, слід відхилити.

Outcome: dismissed