Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 грудня 2015 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу грошових коштів. В позовній заяві посилалася на те, що відповідач отримав від неї в позику грошові кошти в загальній сумі 45000 грн., що підтверджується розпискою. Вказувала, що частину грошових коштів в розмірі 35000 грн. відповідач повернув, невиплаченою залишилася сума в розмірі 10000 грн. Вважає, що у звязку зі зміною курсу валют, сума боргу має складати 32000 грн. Крім того, в рахунок боргу за відсотками відповідачем 24 грудня 2012 року було передано меблі на суму 15000 грн., що вважає частковою сплатою відсотків за користування коштами. В позовній заяві просила суд стягнути з відповідача на її користь 32000 грн. в рахунок боргу за розпискою із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, 15 %, що всього складає суму 36800 грн. В судовому засіданні позивач повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував. Вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, тому просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та не оспорювалося представником відповідача в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] 01 вересня 2010 року отримав від позивача [PERSON] в борг 35000 грн., які зобовязався повернути до другого кварталу 2011 року. Також 27 листопада 2010 року [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в борг 10000 грн., які зобовязався повернути також до другого кварталу 2011 року. Отримання грошових коштів підтверджено простими письмовими розписками, складеними відповідачем [PERSON] та не оспорюється останнім в поданих до суду письмових запереченнях. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом та підтверджено як позивачем, так і відповідачем, сума грошових коштів в розмірі 35000 грн. була повернута відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] 26 червня 2012 року. Решта грошових коштів за договором в розмірі 10000 грн. повернута не була. Встановивши дані обставини, оскільки відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] грошові кошти за укладеними договорами позики в повному обсязі не повернуто, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача неповернутої частини боргу саме в розмірі 10000 грн. Посилання позивачу на те, що відповідна сума має бути сплачена в розмірі 32\~000 грн. з посиланням на зміну курсу валюти не заслуговує на увагу. Як вбачається з наданих до суду копій простих письмових розписок сторони по справі відповідно до вимог ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України грошовою одиницею своїх зобовязань визначили саме українську гривню, тому зміна курсу української гривні до долару США жодним чином не може свідчити про зміну розміру зобовязань відповідача. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у звязку з неповерненням відповідачем суми позики своєчасно позивачу, суд приходить до висновку, що його борг складає суму в розмірі 10000 грн. з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України. Крім того є обґрунтованими вимоги позивача до відповідача про сплату процентів від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які мали б бути нарахованими за період з дати отримання коштів відповідачем (27 листопада 2010 року) по день ухвалення судового рішення в справі у звязку з неповерненням позики. Разом з тим, відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За умовами укладених між сторонами договорів, відповідач [PERSON] зобовязувався повернути грошові кошти в термін до другого кварталу 2011 року, але не повернув. Як встановлено судом, 26 червня 2012 року відповідачем в рахунок боргу було перераховано позивачу грошові кошти в розмірі 35000 грн. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Здійснюючи оплату 35000 грн. в рахунок боргу за укладеними договорами, відповідач [PERSON] тим самим визнав наявність боргу (а.с. 6), тому суд приходить до висновку, що 26 червня 2012 року перебіг позовної давності було перервано та його перебіг почався заново саме з 26 червня 2012 року. З позовом до суду про стягнення боргу за договорами позики позивач [PERSON] звернулася 23 грудня 2015 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався заново саме 26 червня 2012 року. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За таких обставин, оскільки позивач звернулася до суду з пропуском строків позовної давності, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів слід відмовити у звязку зі спливом позовної давності. При вирішенні справи судом не може бути прийняте до уваги твердження позивача про те, що про порушення свого права дізналася саме 24 грудня 2012 року, тому строки позовної давності не пропущені, з наступних підстав. Як встановлено дослідженими в справі доказами, відповідач [PERSON] 23 жовтня 2012 року придбав в гіпермаркеті м. Полтави (постачальник ТОВ «Епіцентр К») товар в кількості 53 найменувань на загальну суму з ПДВ 15048,60 грн. Правовідносини, які виникли між відповідачем [PERSON] та постачальником товару жодним чином не впливають з правовідносин, які виникли між сторонами по справі. Тому імовірна доставка даного товару за адресою місця реєстрації позивача (с. Щербані, вул. Петровського, 29б), жодним чином не впливає на перебіг позовної давності за договорами позики, що були укладені між сторонами по справі. У звязку з відмовою в задоволенні позову відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed