Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 жовтня 2021 року звернулася до суду із позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка мотивована тим, що вона працювала у ВП «Технічний контроль якості вугілля» ДП «Селидіввугілля», звідки була звільнена 12 серпня 2020 року. Відповідачем при звільненні не був поведений розрахунок із позивачем, внаслідок чого була заборгованість по заробітній платі в загальному розмір 17 758,14 грн. Дана заборгованість була погашена підприємством в повному обсязі 26 серпня 2021 року. В зв`язку із зазначеним порушенням законодавства позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, яку позивач обчислює з розміру мінімальної заробітної плати в 2020 році, та за період часу з 12 червня 2020 року по 26 серпня 2021 року. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12 червня 2020 року по 26 серпня 2021 року в сумі 71 317,30 грн. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12 листопада 2021 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» 24 листопада 2021 року надав суду письмовий відзив на позовну заяву де зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме просив застосувати принцип пропорційності та співмірності між заявленими вимогами та фактичною сумою погашеного боргу відповідача перед позивачем. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно трудової книжки [PERSON] , остання з 01 грудня 2014 року по 12 червня 2020 року працювала у ВП «Технічний контроль якості вугілля» ДП «Селидіввугілля», звільнена за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємство КЗпП умов колективного договору( несвоєчасна виплата заробітної плати), з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку, ст. 44 КЗпП України, та з виплатою одноразової допомоги як працівнику пенсійного віку в розмірі двохмісячного середнього заробітку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до довідки ВП «Технічний контроль якості вугілля» ДП «Селидіввугілля» № 17/251 від 23 листопада 2021 року, [PERSON] звільнена з підприємства 23 червня 2020 року , загальна сума заборгованості по заробітній платі становила 17 758,14 грн. Дана заборгованість виплачена позивачу в повному обсязі 26 серпня 2021 року. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» в якому судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 визначено, що цей Порядок застосовується, зокрема, у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Так, абзацом 3 п. 2 р. ІІ даного Порядку встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Матеріали справи не містять довідку про середньоденний заробіток позивача, тому позивач, виходячи з дати її звільнення - 12 червня 2020 року, брав за основу показник мінімальної заробітної плати, встановленої в 2020 році - 4 723,00 грн. Таким чином, загальний розмір заробітної плати за два місяці, що передували перед звільненням позивача , становить 9 446,00 грн. ( 4723Х2). Згідно з відомостями, що містяться в листі Мінсоцполітики від 29.07.2019 № 1133/0/206-19«Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» кількість робочих днів у квітні 2020 року становить 21 день, у травні 2020 року - 19 днів, а загалом 40 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 236,15 грн., виходячи з розрахунку: 9446,00:40. Суд звертає увагу, що даний розрахунок, приведений позивачем, відповідачем не оспорювався. З урахування листа Мінсоцполітики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19«Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» кількість робочих днів у 2020 році з урахуванням дати звільнення позивача становить 140 днів, а саме: червень 2020 року - 11 днів; липень 2020 року - 23 дні; серпень 2020 року - 20 днів; вересень 2020 року - 22 дні; жовтень 2020 року - 21 день; листопад 2020 року - 21 день; грудень 2020 року - 22 дні. З урахування листа Мінсоцполітики України № 3501-06/219 від 12.08.2020 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» кількість робочих днів позивача у 2021 році, з урахуванням святкових та вихідних днів, із розрахунку з 01 січня 2021 року по 26 серпня 2021 року ( дата остаточного розрахунку) складала би 161 день, а саме: січень 2021 року - 19 днів, лютий - 20 днів, березень 22 дні, квітень - 22 дні, травень 2021 року - 18 днів, червень 2021 року - 20 дні, липень 2021 року - 22 дні, серпень 2021 року - 18 днів. У зв`язку з чим, загальна кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні складає 301 день, а не 302 дні, як зазначив позивач. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку станом на день ухвалення рішення складає: 236,15Х301= 71 081,15 грн. Вирішуючи питання щодо застосування співмірності та пропорційності встановленій сумі середнього заробітку за час затримки розрахунку сумі заборгованості по заробітній платі, суд доходить до наступного висновку. Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц: встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.п. 71-72). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. […] оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (п.п. 81, 86). […] зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.п. 91, 91.1-91.4). Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п. 89). Разом з тим, суд зауважує, що позивач звільнився з підприємства 12 червня 2020року, а у відповідності до довідки, наданої представником відповідача, виплата заборгованості по заробітній платі здійснювалася в період з 30 червня 2021 року, тобто більш, ніж через рік після звільнення працівника. Крім того, дана заборгованість була погашена кількома платежами. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що позивач не звертався до суду з із даним позовом раніше, що, відповідно, вплинуло на розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивач зазначив конкретний період затримки, який закінчувався фактичною виплатою боргу, і дана подія залежала лише від дій підприємства. Тобто в даному випадку не мало місце зловживання позивачем своїми правами. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в розмірі, підтвердженому наданими доказами , а саме в сумі 71 081,15 грн. Суд звертає увагу, що за подання до суду позовної заяви про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивачем були понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial