Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач 30.05.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення, вселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що позивач придбав трикімнатну квартиру [ADDRESS] з прилюдних торгів по реалізації майна, які проводились ПП «СП Юстиція» 14.08.2013 року, яка була предметом іпотеки згідно договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Креді АгрікольБанк». Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], позивачу було видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру від 15.09.2013 року. Державна реєстрація права позивача на спірну квартиру була здійснена 15.09.2013 року. Однак, у спірній квартирі проживають відповідачі з сім'єю, чим порушують право позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, що змусило останнього звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 03.10.2014 року представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову зазначивши, що на сьогоднішній день є рішення Апеляційного суду м. Києва, яке набрало законної сили, відповідно до якого визнано недійсними прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири [ADDRESS], визнано недійсними протокол проведення цих прилюдних торгів та акт про реалізацію з прилюдних торгів арештованого нерухомого майна. Копії зазначеного судового рішення було долучено до матеріалів справи (а.с. 20-25). У судове засідання відповідач [PERSON].не з'явилась, про причини неявки суд не повідомляла. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення позивача до суду з позовом стали обставини, що відповідачі в добровільному порядку не залишають житлове приміщення, яке належить позивачу, що було придбано ним з прилюдних торгів по реалізації майна, які проводились ПП «СП Юстиція» 14.08.2013 року, яка була предметом іпотеки згідно договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Креді АгрікольБанк». З матеріалів справи вбачається, що підставою набуття права власності на спірну квартиру стали прилюдні торги по реалізації майна, які проводились ПП «СП Юстиція» 14.08.2013 року. Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч.1 ст.215 цього Кодексу). При цьому підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року №68/5 та зареєстрованого 02.11.1999 року за №745/4038. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2014 року у справі №22-ц/796/4375/2014 визнано недійсними прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири [ADDRESS], визнано недійсними протокол проведення цих прилюдних торгів та акт про реалізацію з прилюдних торгів арештованого нерухомого майна (а.с. 20-23). Таким чином, враховуючи, що передумови, які були підставою для набуття права власності на спірну квартиру, скасовані рішенням Апеляційного суду м. Києва, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed