Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.08.2016 року звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка», який в подальшому уточнила та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2015 року до 12.07.2016 року в сумі 17843,20 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у сумі 11800,00 грн. та моральну шкоду в сумі 3000 грн. В обґрунтування\~ позовних вимог позивач посилається на те, що з 14.09.1996 р. вона працювала контролером на контрольно-пропускному пункті ДП «ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка» та 01.02.2011 р. була звільнена з займаної посади за власним бажанням, у звязку з невиконанням роботодавцем умов колективного та трудового договорів. На день звільнення розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено не було, а також не було проведено виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Існуюча заборгованість виплачувалась позивачці частками, однак на час подання позовної заяви заборгованість по заробітній платі не погашена. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.11.2011 року стягнуто з відповідача\~ заборгованість по заробітній платі\~ у розмірі 11204,61 грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні станом на 29.11.2011 р. в\~ розмірі 4485,28 грн. Однак, дане рішення суду виконано лише 13.07.2016 року. Крім того, згідно з рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.03.2015 р. на користь [PERSON] з відповідача стягнуто середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку за період з 30.11.11 р. по 19.03.15 р. в сумі 15340,41 грн. Однак, станом на день подання вказаного позову до суду, зазначене рішення не виконано. Таким чином, на думку позивачки, є підстави для стягнення суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку за період з 20.03.15 р. по 12.07.2016 р. у розмірі 17843,20 грн. Також, позивачка просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 11800 грн. та моральну шкоду, яку позивач оцінює в 3000 грн. Позивачем подано до суду заяву, в якій вона підтримала уточнені позовні вимоги та просила розглядати справу за її відсутності (а.с.27-28). Представник відповідача ДП «ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка»\~[PERSON], яка діє на підставі довіреності, уточнені позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку за період з 20.03.15 р. по 12.07.2016 р. у розмірі 1033,60 грн. за 19 робочих днів (54,40 грн. х 19 днів =1033,60 грн.) з урахуванням графіку роботи підприємства, посилаючись на те, що на цей період на заводі був неповний графік роботи, не заперечувала щодо стягнення 11236,22 грн. в рахунок компенсації втрати частини заробітку через порушення строків його виплати, зазначивши, що після утримння податків вказана компенсація буде скаладати 9045,16 грн., посилаючись на довідку ДП«ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка»від 01.11.2016 року № 014-680, та не визнала позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, посилаючись на їх недоведеність позивачем . Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав щодо часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені рішенням колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 19.03.2015 року, яке набрало законної сили,\~ не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що позивач\~ перебувала в трудових відносинах з ДП «ХПЗ ім.Т.Г.Шевченка» з 14.09.1996 року та звільнена за власним бажанням 01.02.2011 року. При звільненні позивача з роботи з нею не був проведений остаточний розрахунок (а.с.7-11). Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.11.2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ДП «ХПЗ ім.Т.Г.Шевченка» на користь [PERSON] в якості заборгованості по заробітній платі 11204,61 грн., в якості середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з роботи 4485,28 грн. У судовому засіданні представником відповідача визнано, що\~рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.11.11 р. було виконано лише\~ 13.07.2016 року.\~ Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено,\~ що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином,\~ непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати\~ роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13). Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14) Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Рішенням колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 19.03.2015 року. визначено, що середньоденний заробіток [PERSON] становить 54,40 грн. Час затримки належних позивачеві як звільненому працівнику сум, складає період з 20 березня 2015 року до 12 липня 2016 року. При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачу суд керується листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу» на 2015-2016 роки. Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 р. №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» у 2015 році число робочих днів становить 198 ( з 20.03 .15 по 31.12.15). Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» з 01.01.2016 року по 12.07.2016 року число робочих днів становить 130. Тобто кількість робочих днів затримки виплати складає 328 робочих днів. Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 20.03.2015 року по 12.07.2016 року в розмірі (328 днів. х 54 грн. 40 коп. = 17843,20 грн.)\~ 17843,20 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація втрати частини заробітку через порушення строків його виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідності до вимог ст. ст. 2, 3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Таким чином, компенсація за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати з урахуванням індексу інфляції становить на липень 2016 року суму 10644,38 грн. (11204.61х 0,95=10644,38 грн.), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Згідно\~ст. 237-1\~КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В обґрунтовування вимог, [PERSON] посилається на те, що у звязку з тривалим невиконанням відповідачем вимог позивачки з виплати заробітної плати, суттєво змінився її уклад життя, вона вимушена витрачати час на звернення до юристів, суду, державного виконавця задля отримання належних їй грошових коштів. Окрім того, позивачка вимушена була звертатися до рідних для отримання матеріальної допомоги та підтримки. Проте в підтвердження своїх доводів, позивачем не надано жодних доказів в обгрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Позивачем також не доведено належними та допустимими доказами вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати саме у розмірі 11800 грн. З огляду на вищевикладене позов підлягає задоволенню частково , а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 17843 грн.\~ \~ 20 коп. та компенсації втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати у розмірі 10644 грн.38 коп. , у задоволенні позову в іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за його недоведеністю . Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 1378 грн. підлягає стягненню з відповідача\~ в дохід\~ держави.

Outcome: partial