Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 червня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позовній заяві вказала, що 27 грудня 2014 року уклала шлюб із [PERSON] Мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на її триманні. Відповідач ухиляється від надання дитині матеріальної допомоги, тому просила позов задовольнити. В судове засідання позивач не зявилася, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи без неї. В цій же заяві вказала про свою згоду на заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З цих підстав суд вважає можливим подану позивачем заяву задовольнити та розглянути зазначену цивільну справу без її участі на підставі наявних у справі письмових доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі (16 червня та 03 серпня 2016 р.р.) не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки відповідача до суду не надано, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою\~ст.157 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вважає можливим розглянути вказану справу за відсутності відповідача з урахуванням всіх письмових доказів, які були надані позивачем, ухваливши у справі у відповідності з вимогами ст.ст.224-226 ЦПК України заочне рішення. Окрім цього, з огляду не неявку сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши надані письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №343450, виданого 20 березня 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області ). В даний час сторони проживають окремо, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свого неповнолітнього сина до його повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. З цих підстав, позов [PERSON] підлягає задоволенню з визначенням аліментів, що підлягають стягненню, у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. При цьому, обмеження розміру аліментів у вигляді 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку судом не встановлюється, оскільки це обмеження застосовується лише у разі визначення аліментів у частці від доходу відповідача. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved