Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач 24 березня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом в якому згідно останньої редакції уточнень зазначила, що вона та її неповнолітній син [PERSON], 2004 року народження, на підставі свідоцтва про право власності від 18.07.2013 р., виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради є співвласниками квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані, але більше десяти років не проживають мати позивача [PERSON], її брат [PERSON] та сестра [PERSON]. В 1998 році мати позивача [PERSON] зареєструвала шлюб від якого народила дитину [PERSON], та зі своєю сім`єю переїхали до іншого невідомого місця проживання. Стосунків позивач та відповідачі не підтримують. З 1999 року будь-яких особистих речей відповідачів у квартирі не має. Так, згідно актів від 17.05.2011 р., 15.12.2012 р. та 10.01.2014 р. вбачається, що відповідачі у спірній квартирі з 1999 року не проживають, та відповідачі добровільно зніматися з реєстраційного обліку не бажають, квартплату та інші комунальні платежі не сплачують, їх місцезнаходження чи перебування взагалі не відоме. Позивач в 2011 році, до приватизації квартири зверталася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням. Заочним рішенням позовні вимоги задоволені, однак 05.02.2013 року ухвалою суду вказане заочне рішення було скасовано та в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Ухвалою від 20 травня 2014 року замінена третя особа на Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 25 Дніпропетровської міської ради та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалася на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про день, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, ніяких письмових заяв до суду не надходило. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Треті особи у судове засідання не з`явилися про день і час проведення слухання справи повідомлялися належним чином, про причину неявки не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи 2/205/857/13, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 липня 2013 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с.38). Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], 2004 року народження (а.с.45). Як пояснила в судовому засіданні позивач, відповідачі в спірній квартирі не проживають вже тривалий час, з 1999 року будь-яких особистих речей відповідачів у квартирі не має, у зв'язку з чим відповідачі втратили право користування житлом. Проте, вказані доводи є неспроможними з нижченаведених підстав. Конституція України в статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, треті особи - Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, ЖКП «Парус» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим привішенням та зобов'язання зняти з реєстрації відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], треті особи - відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, ЖКП «Парус» про вселення, задоволено та [PERSON] вселена в квартиру [ADDRESS]. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] була основним квартиронаймачем, їй на підставі ордеру надана квартира [ADDRESS]. Має сина неповнолітнього [PERSON], 1998 року народження, який є інвалідом з дитинства. У [PERSON] склалися неприязні відносини з цивільним чоловіком [PERSON] - [PERSON] Після чого [PERSON] погодилася тимчасово переїхати до гуртожитку по [ADDRESS], де й мешкала з листопада 2011 року по квітень 2012 року. Однак, [PERSON] періодично приходила до квартири, коли в ній не було [PERSON] В квартирі залишилися меблі, телевізор, DVD, особисті речі, постільна білизна та ін. [PERSON] 18 січня 2013 року, прийшовши до квартири [ADDRESS], не змогла потрапити до неї через те, що [PERSON] змінила замки.В Встановлено, що [PERSON] виїхала зі спірної квартири вимушено. [PERSON] іншого житла не має, окрім квартири [ADDRESS], а [PERSON] чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, не надає змоги вселитися до квартири, змінивши замки на вхідних дверях. Тобто, враховуюче вищенаведене в судовому засіданні безперечно встановлено, що саме з боку [PERSON] чинилися перешкоди у проживанні в квартирі. Натомість, [PERSON] просить суд на підставі ст.405 ЦК України ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], чим усунути їй перешкоди у користуванні майном. Однак, виходячи зі змісту ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, як вбачається з довідки про склад сім`ї № 5594 від 15.05.2014 року, [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі 13.09.2013 року, [PERSON] 27.03.2014 року, [PERSON] 13.09.2013 року (а.с.45). Позивач посилається на те, що відповідачі, з 1999 року в спірній квартирі, фактично не проживають у відсутні їх особисті речі, про що свідчить ряд відповідних актів. Отже, як вбачається з актів, копії яких додано позивачем до позовної заяви, вони складені 17 травня 2011 року, 15 лютого 2012 року та 10 січня 2014 року, про те, що відповідачі з 1999 року в спірній квартирі не проживають (а.с.14-16). Однак, проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що зазначені акти є неналежним доказом у справі, оскільки ще 16 травня 2013 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з відповідною позовною заявою про її вселення до спірної квартири. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, позивач просить суд на підставі ст.405 ЦК України ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], однак як достовірно встановлено в ході судового розгляду, відповідачі, як члени сім'ї власника спірної квартири мають повне право на користування цим житловим приміщенням відповідно до закону, не проживали в спірній квартирі у зв'язку з тим, що їм чинили перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а не без поважних причин, крім того, з дати реєстрації останніх в спірній квартирі до звернення до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на житлове приміщення не пройшов один рік, у зв'язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на законі, не підтверджені належними доказами, а тому суд дійшов до висновку про відсутність законних підстав для їх задоволення. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги не законні, не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволення позовних вимог судом відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed