Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач 16.05.2016 р. звернувся до суду з позовом до Ворошиловської районної ради у м.Донецьку про визнання права власності в порядку спадкування відповідно до Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв,язку з проведенням антитерористичної операції». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно у виді 17/24 частки квартири [ADDRESS], яке належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на квартиру [NUMBER] від 21.07.1993 року, та свідоцтвами про право на спадщину за законом [NUMBER] від 22.12.1999 року, [NUMBER] від 22.12.1999 року, [NUMBER] від 22.12.1999 року. Єдиними спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивач. 03.03.2014 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Донецької області було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутня реєстрація права власності. Просить суд визнати за [PERSON] право власності на 17/24 частки квартири [ADDRESS], яке залишилось після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з,явилися, надали суду заяви, в якій просять задовольнити позов та слухати справу без їх участі. Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з,явився. Третя особа - Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Міронова Г.В. належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з,явилась, надала заяву, в якій проти позовних вимог не заперечувала, просила розглянути справу без її участі. Згідно ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видане Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області 28 серпня 2013 року (актовий запис №731). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої, входить 17/24 частки квартири [ADDRESS], та належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на квартиру [NUMBER] від 21.07.1993 року, виданого Агентством по приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого Донецьким бюро технічної інвентаризації 06.09.1993 року в книзі 8/2ДК, за реєстровим [NUMBER], та на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом [NUMBER] від 22.12.1999 року, [NUMBER] від 22.12.1999 року, [NUMBER] від 22.12.1999 року. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно ст.. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м.Донецьку, актовий запис №1035. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] судом не встановлено. Таким чином, судом встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], є його син [PERSON]. [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Донецької області з заявою про прийняття спадкового майна, 03 березня 2014 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Донецької області Міроновою Г.В. винесена постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки реєстрація права власності на спадкове майно, а саме 17/24 частки квартири [ADDRESS], відсутня . Першою селидівською державною нотаріальною конторою за №710/01-09 від 05.09.2016 року надано інформацію, згідно якої нотаріальна контора повідомила, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Донецької області Міроновою Г.В. було заведено спадкову справу №02/2014. Свідоцтв про право на спадщину не видавалось. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом виникло право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.п.4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що за життя [PERSON] набув права власності на 17/24 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на квартиру [NUMBER] від 21.07.1993 року, виданого Агентством по приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого Донецьким бюро технічної інвентаризації 06.09.1993 року в книзі 8/2ДК, за реєстровим [NUMBER], та свідоцтвами про право на спадщину за законом [NUMBER] від 22.12.1999 року, [NUMBER] від 22.12.1999 року, [NUMBER] від 22.12.1999 року. Після смерті [PERSON] право власності на спадкове майно перейшло в порядку спадкування спадкоємцю першої черги за законом [PERSON], який скористався своїм правом та звернувся своєчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак не отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно, оскільки за життя спадкоємець не зареєстрував право власності на належну йому частину квартиру відповідно до норм діючого законодавства. Обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набув або володів нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, судом не встановлено. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Ворошиловської районної ради у м.Донецьку, третя особа: Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу, про визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved