Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про визнання за позивачкою в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину нерухомого майна павільйону, що знаходиться у [ADDRESS] , основною площею 80,6 кв.м., загальною площею 95,8 кв.м., та стягнення з відповідача на її користь судових витрат. Позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя обґрунтовані тим, що за час перебування у шлюбі, [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти подружжя, було придбано нерухоме майно, а саме: павільйон, що знаходиться у [ADDRESS] , основною площею 80,6 кв. м., загальною площею 95,8 кв. м., після розірвання шлюбу, згоди сторони щодо його поділу не дійшли. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.12.2018 року (протокольна) прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Враховуючи, що належним чином повідомлений позивач за зустрічним позовом [PERSON] повторно не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, 27 січня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду. 29 вересня 2021 року закінчено підготовчий розгляд та справу призначено до розгляду по суті. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Гусельщикова М.А. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між [PERSON] та [PERSON] 27 вересня 1997 року було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської ради, про що зроблено відповідний актовий запис № 1273. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.08.2015 року по справі №520/3803/15-ц шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти подружжя було придбано нерухоме майно, зокрема: павільйон, що знаходиться у [ADDRESS] , основною площею 80,6 кв. м., загальною площею 95,8 кв. м. Спірне майно зареєстроване за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 17.11.1998 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим № 15013. Після розірвання шлюбу придбаний за спільні кошти подружжя павільйон залишився у користуванні відповідача. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Норма статті 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved