Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.12.2018 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - [PERSON] на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 4 200 грн., інфляційні нарахування у розмірі 871 грн. 68 коп., три проценти річних у розмірі 224 грн., а також моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 40 000 грн.. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді від 19.12.2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду тавідкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою судді від 08.02.2019 рокузадоволено заяви сторін у справі про проведення судового засідання з повідомленням та викликом учасників справи, визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено з повідомленням та викликом учасників справи. Ухвалою судового засідання від 02.05.2019 року задовлено клопотання позивача про участь свідків - [PERSON] та [PERSON] у даній справі у судовому засіданні у режимі відеоконференції. Судове засідання по даній справі ухваленопроводити у режимі відеоконференції з Личаківським районним судом м. Львова, за участю свідків - [PERSON] та [PERSON] .. Розгляд справи по суті розпочався у судовому засіданні 02.05.2019 року за участі сторін та уповноваженого представника позивача - адвоката Галаня В.М. і був завершений у судовому засіданні 10.09.2019 року за участі відповідача. Позов обґрунтовано тим, що позивач 11.02.2017 року разом із своєю співжителькою [PERSON] та п`ятьма колегами, серед яких були й [PERSON] та [PERSON] , прибули для відпочинку до готельного комплексу « [INFO] », що у с. Хащованя Сколівського району Львівської області. Там до позивача підійшов відповідач, представився директором зазначеного комплексу та запропонував провести оплату за проживання у розмірі 2100 грн., котрі позивач передав відповідачеві добровільно цього ж дня ввечері, натомість відповідач мав надати позивачеві відповідний розрахунковий документ вранці, про що сторони дійшли згоди, однак відповідач цього вранці не зробив. Таким чином, на переконання позивача, відповідач шляхом обману у спосіб надання готельно-ресторанних послуг, неправомірно заволодів грошовими коштами позивача, котрими продовжує володіти й надалі, чим завдав йому значних збитків. Відтак, з посиланням на положення ст. ст. 229-230, 1212-1213 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти, а також, з посиланням на положення ст. ст. 524, 533, 612 та 625 ЦК України, - інфляційні втрати та три відсотки річних за період користування останнім цими коштами. Також позивач зазначає про заподіяння йому відповідачем вищевказаними неправомірними діями моральної шкоди, котру він оцінює у розмірі 40 000 грн. та, з посиланням на положення ст. 23 ЦК України, просить стягнути з відповідача на свою користь. У запереченні на позовну заяву від 14.01.2019 року відповідач проти доводів позивача заперечив, посилаючись на те, що останній дійсно разом із компанією своїх друзів у лютому 2017 року відпочивали на території готельного комплексу «Берлога», що у с. Хащованя Сколівського району Львівської області, де позивач заподіяв відповідачеві як управляючому цим комплексом легкі тілесні ушкодження, за що на даний час вирішується питання про притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України. Відповідач категорично заперечив факт передачі йому грошових коштів позивачем, а навпаки, ствердив про відсутність проведення позивачем оплати за відпочинок в силу виниклого конфлікту та нанесення тілесних ушкоджень. За таких обставин вважає, що кошти у вигляді проведеної оплати за відпочинок у готелі, котрі фактично не були передані, у відповідності до положень ст. ст. 1212-1213 ЦК України, поверненню не підлягають, оскільки не можуть вважатися безпідставно набутими. Відповідно, не можуть бути стягнені й інфляційні втрати та три відсотки річних. У свою чергу, відсутність підстав для стягнення нібито безпідставно набутих коштів свідчить й про відсутність причинного зв`язку із такими неправомірними на думку позивача діями та заподіяння ними останньому моральної шкоди. Просить у позові відмовити за недоведеністю. Позивач та його уповноважений представник - адвокат Галань В.М. у судовому засіданні 02.05.2019 року позовні вимоги підтримали повністю, просили такі задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. У подальшому у судові засідання 02.07.2019 року та 10.09.2019 року не з`явилися. При цьому, у судовому засіданні 02.07.2019 року задоволено клопотання позивача, у котрому він повідомив про причини своєї неявки, та продовжено перерву у розгляді справи по суті. Щодо судового засідання 10.09.2019 року, то суд, очікуючи упродовж двадцяти хвилин на прибуття позивача та його уповноваженого представника, котрі попередньо повідомили про своє запізнення, ухвалив продовжувати та закінчувати розгляд справи по суті без їх участі, а явка позивача та його уповноваженого представника мала місце із запізненням орієнтовно на сорок п`ять хвилин, вже на оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення у справі. Відповідач у судовому засіданні 02.05.2019 року проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, просив у такому відмовити за недоведеністю позовних вимог. У судовому засіданні 10.09.2019 року не заперечував проти продовження та закінчення судового розгляду справи по суті без участі позивача. Одночасно судом з метою дотримання принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, незважаючи на забезпечення двічі стороні позивача можливості доставити свідків [PERSON] та [PERSON] у судове засідання для надання показань, а також створення їм належних умов для дачі таких показань у спосіб проведення одного із судових засідань за їх участю у режимі відоконференції із найбільш територіально наближеним до їх місця проживання судом, зазначені свідки двічі у судове засідання не з`явилися, востаннє про причини своєї неявки суд не повідомили. Відтак, суд ухвалив про продовження судового розгляду за наявними у справі доказами. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, які надавались ними під час вступного слова у судовому засіданні 02.05.2019 року, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Так, звертаючись із позовом до суду, [PERSON] з-поміж іншого послався на положення ст. ст. 229 та 230 ЦК України, котрі врегульовують правові наслідки правочинів, що були вчинені під впливом помилки та під впливом обману, у виді можливості визнання таких правочинів недійсними за доведеності наведених у цих положеннях обставин. При цьому, позивач не зазначає про наявність між ним та відповідачем укладеного правочину у формі надання послуг з відпочинку чи проживання, як і не ставить питання про визнання цього правочину недійсним з однієї із підстав, наведених у ст. ст. 229, 230 ЦК України. Отже, посилання на вищевказані норми закону при викладених у позовній заяві обставинах суд вважає невірним і такі норми застосуванню до спірних правовідносин не підлягають. Щодо посилання [PERSON] у позовній заяві на положення ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, котрі врегульовують правові наслідки отримання та збереження майна без достатньої правової підстави та повернення у натурі безпідставно набутого майна, то суд вважає за необхідне зазначити таке. Як встановлено судом, позивач та ще декілька осіб 11.02.2017 року, попередньо домовившись з відповідачем, прибули для відпочинку до готельного комплексу « Берлога », що у с. Хащованя Сколівського району Львівської області, де позивач знаходився до 12.02.2017 року включно. За проживання на території згаданого комплексу сторони домовились про плату. Зазначені обставини визнаються учасниками справи, а тому, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню у межах даної справи. Щодо проведення позивачем плати за відпочинок та проживання на території готельного комплексу «Берлога», що у с. Хащованя Сколівського району Львівської області, то будь-яких доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять. Натомість відповідач у судовому засіданні заперечив проти отримання від позивача плати за такі послуги, мотивуючи відмовою позивача це зробити в силу виниклого конфлікту між ними у ніч з 11 на 12.02.2017 року та нанесенням йому позивачем тілесних ушкоджень. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК Украни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків та відшкодування моральної шкоди визначено одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи, у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, зобов`язані подавати усі наявні у них докази у порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Доказами, згідно зі ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5-7 цієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства позивачем не подано жодних доказів, які б відповідали критеріям щодо їх належності та допустимості, у підтвердженні передачі коштів відповідачеві за відпочинок на території готельного комплексу «Берлога», з позовом про повернення котрих як безпідставно набутих він звернувся до суду. При цьому, суд наголошує, що відповідними доказами є ті, котрі б засвідчували факт оплати за відпочинок (чек, квитанція тощо), і аж ніяк не є доказами у виді показань свідків, навіть у випадку їх допиту у межах даного судового провадження, як і показань свідків, допитаних у межах кримінальної справи № 453/49/18, провадження № 1-кп/456/216/18 відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України, рішення у котрій до того ж не набрало законної сили. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено передачі ним коштів відповідачеві за отримані як він-же про це зазначає готельно-ресторанні послуги, а відтак, ним не доведено і факту зберіганні відповідачем у себе цих коштів, у тому числі й без достатньої правової підстави. Натомість з аналізу положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України вбачається, що вирішувати питання про повернення майна, у тому числі й грошових коштів, є можливим лише у випадку доведеності їх набуття особою або ж зберігання у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави. Як уже йшлося вище, набуття відповідачем у справі грошових коштів від позивача як і подальшого їх збереження останнім без достатньої правової підстави матеріалами справи не доводиться. До того ж, як стверджує сам позивач, він у період з 11 по 12.02.2017 року знаходився на території готельного комплексу «Берлога». За таких обставин, перевіряти усі подальші викладені у позовній заяві твердження щодо неправомірної поведінки відповідача як набувача цих коштів, правомірності надання ним послуг з проживання тощо, суд підстав не вбачає. Крім того, як неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини (рішення у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain») від 09.12.1994 року, «Проніна проти України» від 18.07.2006 року та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року), хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення. За таких перелічених вище і встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову про повернення безпідставно набутих коштів і, як наслідок - про стягнення інфляційних втрат за їх збереження та трьох процентів річних, котрі за соєю суттю є похідними. Це ж стосується й позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, так як відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіянням такої шкоди позивачеві. Одночасно, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача не підлягає до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed