Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач 12.04.2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2020 року по 16.03.2021 року у розмірі 61\~545,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 31.03.2015 по 23.06.2020 року працював на посаді суднового електрика на теплоході «Вікінг сінеус» ТОВ «Вікінг Україна». 23.06.2020 року звільнився із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, пропрацювавши 5 років 2 місяці 23 дні. У день звільнення відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію у сумі 52513, 00 грн. Однак, позивачем 10.09.2020 року перевірено вказану виплату та з`ясовано, що відповідач не донарахував йому частину коштів у сумі 65 064, 50 грн., а отже не провів повний розрахунок в строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. 10.09.2020 року направлено на офіційну адресу відповідача заяву про донарахування компенсації заробітної плати у сумі 65 064,50 грн., однак відповідач розрахунок не провів. Херсонським міським судом Херсонської області 12.01.2021 року у справі №766/17971/20 ухвалено заочне рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 65064,50 грн. компенсації за 125 днів невикористаної відпустки за відпрацьований період з 2015 року по 2020 рік, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.06.2020 року по 08.12.2020 року у розмірі 109\~102,50 грн. Рішення вступило в силу 12.02.2021 року, але в добровільному порядку не виконано. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А. примусово здійснено виконання рішення, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.03.2021 року. Таким чином остаточний розрахунок проведений тільки 16.03.2021 року, що в свою чергу додатково збільшило період затримки розрахунку при звільненні з 09.12.2020 року по 16.03.2021 року та складає 61\~545,00 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2020 року по 16.03.2021 року у розмірі 61 545,00 грн. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 15.04.2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі Проти розгляду справи у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, причини не явки суду не відомі, відзив до суду не подавав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ухвала про заочний розгляд справи постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена в протокол судового засідання. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12.01.2021 рок у справі №766/17971/20 встановлено, що [PERSON] , на підставі наказу №09/2 від 31.03.2015 року прийнятий на роботу судовим електриком т/х «Вікінг Сінеус» з 31.03.2015 року (запис №5). Відповідно до наказу №09/2 від 31.03.2015 року запис №5 визнано недійсним та призначено позивача на роботу судовим електриком тр. «Вікінг Сілус» з 31.03.2015 року. Наказом №17 від 22.06.2020 року позивач звільнений з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 23 червня 2020 року (запис №6). Стягнуто з відповідача на користь позивача 65 064, 50 грн. компенсації за дні невикористаних відпусток та 109 102, 50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23 червня 2020 року по 08 грудня 2020 року. Згідно із ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 16.03.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А. у виконавчому провадженні № 64712668 про стягнення з ТОВ «Вікінг Україна» на користь [PERSON] компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з 2015 року по 2020 рік, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.06.2020 року по 08.12.2020 року у розмірі 109\~102,50 грн. та 1091,03 грн. в рахунок відшкодування судового збору, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду. 16.03.2021 року за вих.№987 постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 16.03.2021 року направлено сторонам. Отже повний розрахунок з позивачем проведено тільки 16.03.2021 року. За вимогами статей 115, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи, що ТОВ «Вікінг Україна» своєчасно не виконав покладений законом обов`язок щодо проведення повного розрахунку з працівником у день звільнення, підлягають до застосування наслідки визначенні ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов КЦС у складі ВС у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У розрахунку позивача за період з 09.12.2020 року по 16.03.2021 року затримка розрахунку при звільненні складає 66х932,50 грн. 61545,00 грн., де 66 кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні, 932,50 грн. середньоденна заробітна плата. Суд погоджується з розрахунком позивача, останній дотримався передбаченого порядку здійснення означених розрахунків, а тому у суду відсутні підстави для перерахунку та зміни розміру середнього заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved