Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач 22.05.2018 р. звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння [ADDRESS] Заявлений позов обґрунтовувала тим, що її матір [PERSON] була власником будинковолодіння [ADDRESS], який побудоване у 1991 р. Право власності на будинок підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі сільської ради, однак, право власності не було зареєстровано, належний правовстановлюючий документ відсутній. Вартість будинкволодіння на даний час складає 109454 грн. Після смерті [INFO] р. матері позивач як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Інший спадкоємець за законом першої черги - брат позивача, який є відповідачем у справі, спадщину після смерті матері не прийняв і на неї не претендує. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності. Позивач та його представник у підготовче засідання не з'явилися, у поданій суду заяві представник позивача просив справу розглянути у відсутності сторони позивача, позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з'явилися, у поданій суду заяві позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути у його відсутності. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що матір позивача [PERSON] була власником будинковолодіння [ADDRESS], 1991 року побудови, інвентаризаційна вартість якого на даний час складає 109454 грн. Право власності [PERSON] на вказане будинковолодіння презюмується, воно підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Радчанської сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Після смерті [INFO] р. [PERSON] відкрилась спадщина на вказане будинковолодіння, яку прийняла позивач як спадкоємець за законом першої черги шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Інший спадкоємець за законом першої черги - брат позивача, який є відповідачем у справі, спадщину після смерті матері не прийняв і на неї не претендує. Вказані обставини, що не оспорювались відповідачем, який визнав позов, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що позивач успадкувала спірне будинковолодіння як спадкоємець за законом першої черги відповідно до правил, які діяли на час відкриття спадщини, передбачених ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), однак, відсутність правоустановлюючого документу на спадкове будинковолодіння позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлої матері. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Статею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодним нормативно-правовим актом не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до вимог ст.525 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого (ст.529 ЦК УРСР). Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судові витрати, що складаються з 1094,54 грн. судового збору, сплаченого позивачем, слід залишити за позивачем відповідно до практики розгляду спорів даної категорії. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України, ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.),

Outcome: approved