Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач 27.06.2013 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь борг за наданою борговою розпискою про позику в сумі 115500,00 грн. основного боргу, інфляційне збільшення заборгованості в сумі 7205,22 грн. та 3% річних в сумі 9502,64 грн., а також судовий збір в сумі 1322,10 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ту обставину, що відповідачка 15.03.2009 року позичила у нього грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США на тих умовах, що, якщо вона не поверне борг, то позивач повинен їй сплатити 10000,00 доларів США, а вона в свою чергу віддасть йому належний їй будинок та земельну ділянку вартістю 25000,00 доларів США, за адресою: [ADDRESS], про що свідчить надана відповідачкою [PERSON] розписка від 15.03.2009 року, підписана при свідкові [PERSON] Наданою розпискою від 15.07.2010 року відповідачка відстрочила до 30.09.2010 року виконання зобов'язання щодо повернення позивачу коштів розмірі 15000,00 доларів США. Однак у визначений строк вказане зобов'язання відповідачка не виконала, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушених прав. 11.08.2015 року представник позивача надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідачки борг за розпискою про позику коштів в сумі 15000,00 доларів США основного боргу за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, три відсотки річних за період з 01.10.2010 року по 19.08.2013 року, судовий збір у розмірі 3654,00 грн. та витрати на послуги представника в розмірі 20400,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив суд їх задовольнити. Представник відповідачки проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснюючи це тим, що відповідачка спірний договір позики не підписувала, грошових коштів за даним договором не отримувала і в ході розгляду справи позивачем не надано належним доказів на підтвердження того, що розписку писала саме відповідачка. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд встановив, що 15.03.2009 року відповідачка [PERSON], як випливає зі змісту її розписки від 15.03.2009 року, отримала від позивача грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США під умовою, що, якщо вона не поверне борг, то позивач повинен їй сплатити 10000,00 доларів США, а вона в свою чергу віддасть йому належний їй будинок та земельну ділянку вартістю 25000,00 доларів США, за адресою: [ADDRESS]. Термін повернення відповідачкою позивачу грошових коштів в сумі 15000,00 доларів США сторони обумовили до 30.09.2010 року, про що відповідачка написала 15.07.2010 року відповідну розписку. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, представник відповідача зазначає, що в ході розгляду справи позивачем не було надано доказів на підтвердження написання відповідачкою спірних розписок власноручно. Між тим, висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 5624/5625/15-32 від 14.07.2015 року не встановлено достовірно, що виконані підписи від імені [PERSON] у графі «моя личная подпись» у розписці від 15.03.2009 року та під рукописним текстом у розписці від імені [PERSON] виконані не [PERSON] , а іншою особою, а лише зазначено, що встановити чи виконані підписи від імені [PERSON] у графі «моя личная подпись» у розписці від 15.03.2009 року та під рукописним текстом у розписці від імені [PERSON], [PERSON] чи іншою особою не виявилося можливим через малий обсяг графічного матеріалу, який надавався стороною відповідачки. Натомість, на підтвердження факту укладення договору позики представником позивача надано оригінал розписки від 15.03.2009 року та 15.07.2010 року написаної від імені відповідачки, які знаходяться у позивача і свідчать про невиконанням відповідачкою умов договору, правомірність якого не спростована. Положеннями ст.204 ЦК України передбачено презумцію правомірності правочину, який є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, суд вважає доводи представника відповідача такими, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором позики виконав у повному обсязі та передав відповідачці грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США, що на дату передачі коштів по курсу НБУ складало 115500,00 грн. Між тим, у визначений термін грошові кошти відповідачка в добровільному порядку не повернула. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, за договором позики обов'язком позивальника є дії, спрямовані на повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст.1059 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, зокрема, з урахуванням за весь час прострочення 3% річних від простроченої суми. Однак, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідачки виходячи з розрахунку заборгованості у розмірі 15000,00 доларів США, що за курсом НБУ (1 долар станом на 18.08.2015 року = 22,01 грн.) станом на дату винесення рішення становить 330150,00 грн. Враховуючи те, що відповідачкою належним чином не виконано зобов'язання по поверненню позики у передбачений строк, тому суд вбачає за можливе задовольнити вимоги щодо нарахування відповідно до ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період прострочення з 01.10.2010 року по 19.08.2013 року у розмірі 28600,93 грн. (330150,00 : 100 х 3 : 365 днів х 1054 дні). Таким чином, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки заборгованості за наданою позикою у розмірі 330150,00 грн. та 28600,93 грн. - 3% річних за прострочення повернення позики. Крім того, згідно ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 3587,50 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 20400,00 грн., то в цій частині слід відмовити, оскільки в цивільному процесі не передбачено права особи, яка є представником, на отримання винагороди від довірителя. Так, відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, перелік яких міститься в ч. 3 ст. 79 ЦПК України і до яких не відносяться зазначені позивачем витрати на правову допомогу в порядку представництва. Крім того, відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Так, згідно з ч.2 ст.56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. При цьому така особа наділена обмеженим обсягом процесуальних прав та повноважень, ніж представник, та не приймає участь у судовому процесі на відміну від представника, оскільки не діє від імені сторони, тому не користується правами і не несе обов'язків представника. Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, повязаних із отриманням за правилами ст. 56 ЦПК України правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, оскільки представництво позивача здійснювалось представником за довіреністю. Договір № 38, який був укладений 01.07.2013 року між позивачем та адвокатом Місевич З.О., та Акт до даного договору від 11.08.2015 року, який містить розрахунок потрачених годин та їх вартість, не є тими документами, які підтверджують понесення витрат саме на правову допому адвоката або іншого фахівця в галузі права у зв'зяку з розглядом цієї справи, оскільки жодним чином не свідчить про надання цих послуг особою, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги. Отже, виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 ЦПК України витрати, понесені позивачем, не є витратами на правову допомогу, оскільки у разі, коли особи користуються послугами фахівців без залучення їх до цивільного процесу за ухвалою суду, то останні не набувають процесуального статусу особи, яка надає правову допомогу. Тому підстави для стягнення на користь позивача з відповідачки 20400,00 грн. як за надання правової допомоги відсутні.

Outcome: partial