Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивач 21.02.2019 р. звернулась до суду з позовом в якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи тим, що їй належить спірна квартира, у якій зареєстрований відповідач, який є членом сім`ї колишнього власника квартири, який після продажу квартири у 2018 році з неї виїхав на інше місце проживання, та у квартирі не проживає. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.03.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.04.2019 року задоволено клопотання позивача про виклик свідків, судове засідання відкладено. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та дала пояснення аналогічні викладеним в позові обставинам. Проти розгляду справи у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення не заперечувала. Вказала, що реєстрація відповідача у квартирі заважає отримати субсидію, змушена сплачувати комунальні послуги за кількість зареєстрованих осіб. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі, відзив суду не подавав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач її мати, а відповідач син колишньої власниці квартири, який після продажу квартири виїхав з неї, однак з реєстраційного обліку не знявся. Суд, заслухав вступне слово позивача, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, та допитавши свідка, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджено договором дарування квартири від 16.01.2019 р., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152754437 від 16.01.2019 р. (арк. справи 5-6). Відповідно до листа Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради №16-21/407 від 30.01.2019 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (арк. справи 9). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї колишнього власника квартири. Відсутність речей відповідача та його не проживання за вказаною адресою підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] У суду не має сумнівів щодо достовірності та правдивості фактів, повідомлених свідком. Даних про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутня, її показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим представленим суду доказам. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. За правилами ст. ст. 316, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається її право та право членів її сім`ї користування жилим приміщенням. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову на підставі ст. 391 ЦК України у зв`язку з доведеністю позивачем факту порушення/обмеження її прав власності з боку відповідача у справі, адже відповідач втратив право користування житловим будинком у зв`язку з втратою права власності на житло, право на користування яким є предметом позову. Підстави вважати відповідача членом сім`ї позивача відсутні. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 29 травня 2019 року. На\~ підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved