Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 27 грудня 2017 року звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини домобудівлі недійсним, посилаючись на те, що 14 лютого 2008 року між [PERSON], який діяв на підставі довіреності, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 48/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: Херсонська область, [ADDRESS]. Разом з цим, він не мав наміру здійснювати відчуження зазначеного домоволодіння. Під час укладення договору присутнім не був, про його наявність та перехід права власності до [PERSON] дізнався лише в 2017 році. Зазначив, що довіреність від 7 грудня 2007 року, з використанням якої відчужено його майно, ним видавалася [PERSON] на вимогу останнього, як забезпечення виконання зобов'язання (застава) за договором позики, відповідно до якого він отримав у [PERSON] позику в сумі 5000 доларів США. Таким чином, надаючи довіреність [PERSON], він помилявся щодо природи даного правочину, а останній, ввівши його в оману, здійснив продажу належного йому будинку. Посилаючись на ст.230 ЦК України, просив визнати зазначений договір купівлі-продажу від 14 лютого 2008 року як такий, що вчинено під впливом обману і відповідно недійсним. У відзиві на позов відповідач зазначив, що доводи [PERSON] є безпідставними, останній звернувся до суду лише в 2017 році, тобто по закінченню строку позовної давності. Просив відмовити в позові та застосувати строки позовної давності. У відповіді на відзив позивач зазначив, що про наявність оспорюваного договору дізнався лише в 2017 році, а отже строк позовної давності ним не пропущено. 20 лютого 2017 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав викладених у позовній заяві. 11 травня 2018 року до канцелярії суду представником позивача було подано клопотання про залучення в якості третьої особи приватного нотаріуса Білозерського районного нотаріального округу у Херсонській області Гребенюк Т.М. Однак, в подальшому, в ході судових засідань, представник позивача зазначене клопотання не заявляв Не залученення до участі в справі .в якості третьої особи приватного нотаріуса Білозерського районного нотаріального округу у Херсонській області Гребенюк Т.М. не є перешкодою для ухвалення судового рішення у зазначеній справі. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в позові в повному обсязі та застосувати строки позовної давності, так як договір купівлі-продажу спірної частини домоволодіння, за адресою: Херсонська область, [ADDRESS], відбувся 14 лютого 2008 року, а з позовом про визнання вказаного договору недійсним позивач звернувся наприкінці 2017 року, тобто по закінченню строків позовної давності. Про те, що позивач не міг не знати того, що [PERSON] на підставі довіреності від імені та в інтересах позивача склав договір купівлі-продажу спірної частини домоволодіння підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Херсонська область, [ADDRESS], виданого на підставі рішення сесії Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 65 від 26 травня 2011 року, адже для оформлення права власності на земельну ділянку відповідні спеціалісти здійснюють вихід на місце, де проводять необхідні заміри та визначають межі земельної ділянки. При вказаних діях безпосередньо були присутні [PERSON], як власниця, та особи, які на той час та по сьогоднішній час проживають в будинку, зокрема це мати позивача [PERSON] та її чоловік [PERSON] Цей факт також підтверджується технічним паспортом на домоволодіння, для оформлення якого га місце виходив спеціаліст БТІ. Також підтвердження того, що позивач знав про те, що власником спірної частини домоволодіння є [PERSON] вказує той факт, що в 2009 році в зазначеній частині будинку був зареєстрований [PERSON], який не міг бути зареєстрований не інакше, як зі згоди власника. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено і вказані обставини сторонами не заперечуються, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2006 року [PERSON] набув право власності на 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] 7 грудня 2007 року [PERSON] та [PERSON] отримали у [PERSON] позику в сумі 5000 доларів США. В той же день, 7 грудня 2007 року, [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність, якою уповноважив останнього здійснити продаж належної йому зазначеної частини домоволодіння [ADDRESS] Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І., відомості про неї внесені в реєстр за №5850. З розписки позивача про отримання позики від 7 грудня 2007 року вбачається, що отримавши позику, в якості забезпечення зобов'язання, він надає [PERSON] правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS] та довіреність на розпоряджання ним. 14 лютого 2008 року [PERSON], діючи на підставі довіреності від 7 грудня 2007 року, уклав від імені [PERSON] договір, посвідчений приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила за 30300 грн. 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] Після відчуження будинку в 2008 році у ньому продовжують проживати [PERSON], [PERSON], [PERSON] 15 червня 2008 року [PERSON] та [PERSON] отримали у [PERSON] позику в сумі 5000 доларів США. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, частиною першої статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першої статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.299 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтями 237, 239, 244 ЦК України передбачено, що представництво це правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Враховуючи викладене, а також обставини справи, зокрема зазначення в розписці, що надані [PERSON] правовстановлюючі документи на будинок [ADDRESS] та довіреність на розпоряджання ним фактично являються забезпеченням виконання іншого зобов'язання (позики), відчуження будинку відбулося через незначний проміжок часу після видачі довіреності (2 місяці), його передача новому власнику не відбулася, в будинку продовжують проживати близькі особи позивача ([PERSON], [PERSON].), кошти за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 14 лютого 2008 року [PERSON] не отримував, суд приходить до висновку, що спірний договір не відповідав внутрішній волі [PERSON] та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Надаючи [PERSON] довіреність, позивач помилився щодо природи вказаного правочину. При цьому, при укладенні спірного договору з боку [PERSON] мав місце обман, оскільки останній достеменно знав, за яких обставин було видано довіреність та про відсутність у [PERSON] наміру здійснити відчуження будинку. Таким чином, є підстави для визнання спірного договору недійсним. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. ст. 256, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України, передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Спірний договір був укладений 14 лютого 2008 року, разом з цим, з позовом до суду [PERSON] звернувся лише в грудні місяці 2017 року. Доводи останнього про те, що він не знав та не міг знати про відчуження належного йому будинку [PERSON], суд вважає необґрунтованими. Позивачем не заперечується, що в 2009 році у вказаному будинку зареєстровано місце проживання [PERSON], який є йому близькою особою. Разом з тим, така реєстрація може мати місце лише зі згоди власника, якою в 2009 році вже була [PERSON] Крім того, доводи позивача про те, що про відчуження будинку він дізнався тільки в 2017 році, у зв'язку з відкриттям провадження у цивільній справі №648/3192/17 про виселення [PERSON] та [PERSON], є безпідставними, так як з рішення Апеляційного суду Херсонської області від 21 січня 2016 року (справа №666/8523/14-ц), за позовом [PERSON] до ряду осіб, в тому числі [PERSON], про стягнення боргу за договором позики вбачається, що в апеляційній скарзі останній посилався на факт здійснення [PERSON] відчуження спірного будинку в 2008 році. Таким чином, суд вважає, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності за позовом про визнання договору купівлі-продажу частини домобудівлі недійсним. Суд, вирішуючи зазначений спір, застосовує правову позицію Європейського суду з прав людини, висвітлену в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, відповідно до якого, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Відповідно до п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України», строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними. За таких обставин, суд вважає, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, що відповідно є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed