Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач 15.08.2016 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив\~\~\~ стягнути з ПАТ «Українська залізниця» компенсацію\~ втрати частини доходу у зв»язку з порушенням\~ строку їх виплати\~ у сумі 58\~729,07 гривень, середній заробіток за весь час\~ затримки\~ з 13.06.2012 року по 26.05.2016 року в сумі 487\~263,36 гривень, а також витрати на правову допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 02.07.1987 року по 13.06.2012 року він працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжж-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця». В день звільнення відповідач не здійснив з ним повного розрахунку, та не виплатив належні йому при звільненні суми. Остаточний розрахунок було здійснено лише 27.05.2016 року на підставі судового рішення Апеляційного суду Запорізької області від 04.08.2015 року . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представники відповідача позов не визнали , оскільки на час звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок , спірні суми позивач оскаржував в судовому порядку, і вони були йому ввиплачені в межах виконавчого провадження у встановлені законом строки. Крім того, представники відповідача просили в задоволенні озовних вимог відмовити, з огляду на те, що [PERSON] пропущено тримісячний строк звернення до суду , який повинен відраховуватися з часу ухвалення рішення Апеляційним судом Запорізької області. Також, представниками відповідача було зазначено, що позивачем невірно здійснений розрахунок середнього заробітку , виходячи з календарних, а не робочих днів. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ДП «Придніпровська залізниця» і був звільнений 13.06.2012 року на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України (а.с.7). При звільненні з роботи, між [PERSON] та відповідачем виник спір щодо належних йому при звільненні сум заробітної плати. У вересні 2014 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ДП «Придніпровська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому просив стягнути на його користь компенсацію за 472 діб за період з 28.11.2007 рок4у по 13 червня 2012 року у сумі 71873,07 гривень. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 2015 року по вказаній справі було стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» , яке є правонаступником ПАТ «Українська залізниця»\~(а.с.56), на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у сумі 66\~435,60 гривень (а.с.35-38). Відповідно до виписки з карткового рахунку, сума в розмірі 66\~435,60 гривень була виплачена позивачу 27.05.2016 року (а.с.9). Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ч.1, ч.2 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці, які передують події, з якою повязана виплата. Як вбачається з довідки, відповідача (а.с.10), середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 337,44 гривень . З часу звільнення [PERSON] 13.06.2012 року до моменту здійснення з ним розрахунку 27.05.2016 року , затримка розрахунку складає 943 робочих днів (без урахування святкових та вихідних) і середній заробіток буде складати 355\~925,92 гривень (377,44 грн. * 943 робочих днів = 355\~925,92 ) . При здійсненні вказаного розрахунку суд виходив саме з кількості робочих днів на підприємстві, виходячи з вимог Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, оскільки в даному випадку відсутні підстави передбачені законодавством для обчислення середнього заробітку виходячи з кількості календарних днів . У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 року № 13, при частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування на час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі викладеного, суд , виходячи з того, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заборгованості по заробітній платі були задоволені частково , в розмірі 92,4 % від заявлених вимог , Апеляційним судом Запорізької області в рішенні від 04 серпня 2015 року було встановлено, що при звільненні [PERSON] йому не було виплачено 66\~435,60 гривень, його середній заробіток на час звільнення складав 337,44 гривень, та враховуючи принцип пропорційності сум компенсації заборгованій сумі, вважає, що на користь [PERSON] з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 328\~875,55 гривень. При цьому посилання представників відповідача, про те, що позивачем відповідно до ст. 233 КЗпП України пропущено тримісячний строк позовної давності , суд вважає безпідставними, виходячи з наступного . Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~\~\~\~ Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Вказані висновкі зазначені в постанові Верховного суду України від 22 січня 2014 року по справі 6-159цс13. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне. Структуру заробітної плати визначено\~статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додаткова заробітна плата). Відповідно до ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»\~компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. За правилами\~ст. 3 цього Закону\~сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159\~(із змінами і доповненнями), сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] сума заборгованості по заробітній платі за рішенням суду була сплачена без вираховування податків, що сторонами не оспорювалося та підтверджено відповідями ДПІ. Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства , суд вважає що розмір компенсації за період з липня 2012 року по квітень 2016 року, повинен розраховуватися з суми 53\~480,66 гривень ( сума 66\~435,60 гривень за вирахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб та військового збору 1,5 % ) та з застосуванням коефіцієнту 0,884, який застосовується до заборгованості по заробітній платі яка виникла в чевні 2012 року, та виплачена в травні 2016 року. З врахуванням вищенаведеного , сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, яку слід стягнути на користь позивача, складає 53\~480,66 гривень х 0,884 = 47\~276,90 гривень. Питання про судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави. Щодо витрат на правовому допомогу, суд зазначає, що позивачем не надано належних доказів оплати вказаних витрат, і зазначені вимоги є необґрунтованими.

Outcome: partial