Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , у вересні 2020 року звернулася в суд з позовом до АТ «Альфа-Банк» про визнання Угоди про надання кредиту №501132845 на суму 50 000грн., укладену між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] - недійсною. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 17.04.2019р. між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , була укладена Угода про надання кредиту №501132845 на суму 50 000грн., під 17.99% річних, датою повернення до 17.04.2023р. та іншими умовами. [PERSON] , 1975р.н., піклувальником якого є [PERSON] за рішенням суду від 22.01.2020р., визнаний обмежено дієздатним, є особою з інвалідністю ІІгр. з приводу психічного захворювання (ДЦП з народження), та він не здатен був усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення оспорюваного договору. На підставі ст.225 ч.1 ЦК України просила позов задовольнити. 05.10.2020р. відповідач подав відзив на позов, в якому заперечив позовні вимоги та вказав, що укладена угода 17.04.2019р. була вчинена самостійно [PERSON] і отримано всі кошти в день укладення такої, які знято одразу. На час укладення угоди позичальник перебував у шлюбі, має дитину, а також самостійно подавав у червні 2019р. позов про розірвання шлюбу, а тільки в липні 2019 року був поданий позов мамою [PERSON] - [PERSON] до суду про визнання його обмежено дієздатним та встановлення піклування над ним. Отже, на час укладення угоди 17.04.2019р. позичальник не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним, а тільки за рішенням суду від 22.01.2020р., що набрало законної сили 22.02.2020р. Просили застосувати й норму ст.1186, 216, 1057-1 ЦК України та у разі задоволення позову застосувати наслідки недійсності правочину з визначенням грошової суми за поданим розрахунком заборгованості, яка має бути повернута кредитору. Ухвалою суду від 28.09.2020р. у справі була призначена амбулаторна судово-психіатрична експертиза та зупинено провадження. 30.11.2020р. ухвалою суду провадження у справі відновлено. 18.12.2020р. ухвалою суду зупинено провадження для проведення експертизи. 12.04.2021р. ухвалою суду провадження у справі відновлено. Адвокат позивача Томин Н.В. та законний представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. На запитання суду щодо застосування наслідків недійсності правочину зазначили, що зазначену банком суму боргу слід стягнути саме з дружини позичальника [PERSON] - [PERSON] (на даний час - колишньої дружини). Представник відповідача вимоги заперечив, просив відмовити у позові, а у разі задоволення позову застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з позивача заборгованість за поданим розрахунком до матеріалів справи на загальну суму 81 142.70грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу визнання недійсною угоди про надання кредиту. Як слідує з матеріалів справи, 17.04.2019р. [PERSON] подав АТ «Альфа-Банк» акцепт пропозиції на укладення Угоди про надання кредиту №501132845 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, на суму 50 000грн., під 17.99% річних строком кредитування - 48 місяців, датою повернення до 17.04.2023р., комісією за обслуговування кредиту 1.90%, для власних потреб (споживчий кредит), спосіб видачі - переказ коштів на рахунок (а.с.13,54-55), також підписано [PERSON] паспорт споживчого кредиту (а.с.15-16,57-58), який відповідає акцепту пропозицій прийнятих представником АТ «Альфа-Банк», а також підписано [PERSON] додаток №1 до Угоди про надання кредиту №501132845 щодо графіку платежів (а.с.17,53). Банком надана оферта про укладення Угоди про надання кредиту №501132845 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 17.04.2019р., яка теж підписана [PERSON] (а.с.52), а також ним підписана довідка про систему гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.56). Згідно виписки по рахунку за кредитною карткою позичальника [PERSON] , [INFO] йому було надано 50 000грн., які цього ж дня п`ятьма операціями по рахунку було знято (а.с.18). Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). До матеріалів справи відповідач надав розрахунок заборгованості по даній Угоді станом на 28.09.2020р. на загальну суму 81 142.70грн., з яких: 49 281.09грн. заборгованість за кредитом, 11261.61грн. по відсотках за період з 17.06.2019р. по 17.09.2020р., 15200грн. по комісії за період з 17.06.2019р. по 17.09.2020р., 5400грн. по штрафу за прострочку платежів за період з 17.07.2019р. по 17.03.2020р., 3000грн. по штрафу за останній календарний рік (а.с.48). Перевіряючи даний розрахунок, суд зазначає, що заборгованість по тілу кредиту, відсотків та комісії відповідає умовам кредитної угоди, погодженої сторонами, з врахуванням того, що позичальником після отримання кредиту було погашено 10.05.2019р. тільки один платіж на суму 2425грн., які кредитодавцем зараховано та відповідає графіку платежів, а саме було банком зараховано даний платіж на: тіло 718.91грн., % - 749.58грн. та комісію 950грн. в повному обсязі за перший місяць, та 6.51грн. було переплати, яка зарахована у відсотки за наступний місяць. Інших платежів не було, що підтверджено і стороною позивача. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Водночас, слід звернути увагу й на те, що умови угоди не було передбачено відповідальність сторонами за несплату у вигляді неустойки (штрафу) і розрахунок такого боргу поданого відповідачем не містить посилання на вірність нарахування штрафних санкцій (по двох видах штрафу) згідно договору, тому у цій частині такий розрахунок на переконання суду не є обґрунтований та доведений зі сторони відповідача. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.01.2020р., яке набрало законної сили 22.02.2020р., за заявою [PERSON] було обмежено цивільну дієздатність [PERSON] . [INFO] , встановлено піклування над ним та призначено піклувальником [PERSON] (а.с.11-12). Дана цивільна справа була витребувана та оглянута судом. При цьому, позов [PERSON] було подано у липні 2019р., спочатку з вимогою про визнання особи недієздатною, зі зміною позовних вимог про визнання сина [PERSON] особою вже обмежено дієздатною. В даному судовому рішенні зазначено, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №239/2019 від 17.10.2019р. (також долучено позивачем до матеріалів даної справи з іншої цивільної справи - а.с.19-22) [PERSON] страждає органічним розладом особистості та поведінки внаслідок ДЦП, що істотно впливає на здатність підекспертного усвідомлювати свої дії та керувати ними. Оцінюючи докази суд у рішенні в тій цивільній справі вказав, що у [PERSON] наявні психічні розлади, що унеможливлюють адекватну оцінку і далекоглядне прогнозування подій та їх наслідків у більш складних ситуаціях, які виходять за рамки побутово-звичних, що обмежують його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. За вимогами ч.1,4 ст.36, ч.5 ст.37 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. При цьому, особа, цивільна дієздатність якої обмежена, самостійно несе відповідальність за порушення нею договору, укладеного за згодою піклувальника, та за шкоду, що завдана нею іншій особі. Ухвалою суду від 28.09.2020р. за клопотанням сторони позивача була призначена амбулаторна судово-психіатрична експертиза із запитаннями щодо усвідомлення [PERSON] своїх дій та керування ними під час укладення спірної Угоди про надання кредиту від 17.04.2019р. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи проведеної 19.11.2020р. підекспертний [PERSON] страждає органічним розладом особистості та поведінки внаслідок ДЦП (за психічним станом особи), зазначене захворювання позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент підписання ним 17.04.2019р. угоди про надання кредиту №501132845 на суму 50000грн. (а.с.90-96). При цьому, суд звертає також увагу й на те, що у висновку експерта (аркуш 6 експертизи) підекспертний [PERSON] розказав про те, що «у 2019 році березень-квітень працював на базі вантажником і зранку дружина сказала, щоб він взяв кредит, не пояснюючи мету, після відмови його від цього, бо мав йти на роботу, вона пообіцяла купити за це новий телефон, сказала що віддаватимуть кредит разом. Після цього, вони разом пішли в Альфа-Банк, оформивши на нього кредит, вона забрала його кредитну карточку, а він пішов на роботу, після повернення додому обіцяного телефону не було і грошей теж, всі картки (кредитна, зарплатна,пенсійна) належні йому, а також паспорт забрала дружина». Представник відповідача також заперечуючи вимоги позову та обґрунтування щодо усвідомлення позичальником своїх дій вказав, що на час укладення угоди позичальник перебував у шлюбі, отже був дієздатний, має дитину і самостійно подавав у червні 2019р. позов про розірвання шлюбу, а тільки в липні 2019 року був поданий позов мамою [PERSON] - [PERSON] про визнання його недієздатним та встановлення опіки. Отже, на час укладення угоди позичальник не був визнаний судом обмежено дієздатним, чи недієздатним, а тільки за рішенням суду від 22.01.2020р., що набрало законної сили 22.02.2020р. В судовому засідання було витребувано та оглянуто судом цивільну справу №344/9901/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поданого 05.06.2019р., і рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.09.2019р. шлюб між подружжям 11.01.2000р. було розірвано. При цьому, як вбачається з матеріалів оглянутої справи, позивач [PERSON] самостійно брав участь у одному судовому засіданні, рішення отримав особисто. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки МСЕК, виданої 31.08.1993р., при повторному огляді [PERSON] є інвалідом з дитинства, встановлено ІІ групу інвалідності повічно (а.с.10). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на норми ст.203,215,225 ЦК України. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці і суд застосовує деякі позиції щодо цього. Так, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зазначає, що тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину. Презумпція правомірності правочину у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначає, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно Постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) вказує, що тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним. Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів недопустиме. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (позиція Об`єднаної палати КЦС ВС сформульовану в постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Звідси, слід зробити наступний висновок у спірних правовідносинах про те, що позичальник [PERSON] на час укладення угоди за рішенням суду ще не був визнаний обмежено дієздатним, однак за висновком судово-психіатричної експертизи проведеної 19.11.2020р. у даних спірних правовідносинах, підекспертний [PERSON] страждає органічним розладом особистості та поведінки внаслідок ДЦП (психічне захворювання), зазначене захворювання позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними саме на момент підписання ним 17.04.2019р. угоди про надання кредиту №501132845 на суму 50000грн., а сам підекспертний при проведенні експертизи розповів, за яких умов відбулося укладення ним оспорюваного правочину. На спростування висновку експерта стороною відповідача інших висновків не надано. Водночас, визнання кредитного договору недійсним має наслідком двосторонню реституцію (ст. 216 ЦКУ), тобто обов`язок повернення кожною зі сторін у натурі всього, що вона одержала на виконання правочину. Також, за нормами ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Отже, у разі визнання кредитного договору недійсним боржник зобов`язаний повернути банку лише суму, яка з огляду на судової практику визначається позичальником, але затверджується судом. Позивач та її представник щодо суми заборгованості за вказаним правочином, поданої відповідачем, не висловлювались. Правові наслідки недійсності кредитного договору, визначаються ст. 1057-1 ЦКУ, яка встановлює, що суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Таким чином, у разі подання позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним суд буде враховувати і розрахунок, поданий банком, оскільки такий розрахунок разом із позовом який належить до повернення, стороною позивачем не подавався, як і не подавався після подання рахунку відповідачем, усно сума боргу не спростовувалась заперечуючи саму вимогу про застосування наслідків недійсності правочину. Постанова касаційного суду від 19 вересня 2019 року (справа № 591/2231/16-ц, провадження № 61-28786св18) вказує, що тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення правочину відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Щодо наслідків недійсності кредитного договору та визначення грошової суми, яка має бути повернута кредитодавцю, то [PERSON] та її представник вважали, що така має бути повернута саме дружиною позичальника, оскільки ці кошти вона забрала у нього, а представник відповідача зазначив, що таку має повернути або сам позичальник [PERSON] , або його піклувальник [PERSON] . Щодо доводів сторони позивача про те, що якщо суд буде застосовувати наслідки недійсності кредитного договору, то слід кошти стягнути з дружини [PERSON] - [PERSON] , то судом роз`яснено стороні позивача про те, що [PERSON] позивачем не залучалась до участі у справі, жодних вимог позивач до неї на час розгляду справи не пред`являє, а тому застосування наслідків недійсності правочину до такої особи застосовуватись судом не може. Разом з тим, якщо дружина отримувала разом з позичальником кошти у банку, то чи дані кошти були використані нею в інтересах сім`ї, чи можливо для особистих потреб, сторона позивача не доводила. Однак, це не позбавляє права сторони позивача в подальшому пред`являти будь-які вимоги до колишньої дружини для захисту в судовому порядку, у разі порушення прав [PERSON] . За вимогами ст.223 ЦК України правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена (хоча дана норма на яку посилалась сторона відповідача регулює факт вчинення правочину особою яка вже булла визнана обмежено дієздатною і така обставина булла відсутня у даних прапвовідносинах), за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім`ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов`язаний утримувати. Коли стало відомо піклувальнику (матері позичальника) про вчинення такого правочину її сином [PERSON] , вона зазначила суду, що в липні 2019р. коли дружина повернула всі документи їй на оформлений ним кредит, при цьому куди були витрачені кошти сторона позивача суду не зазначила, оскільки її в Україні до травня 2019р. не було. Щодо доводів сторони відповідача про застосування наслідків за вимогами ст.1057-1 ЦК України до мами позичальника, як піклувальника, чи до самого позичальника, то за вимогами ст.1185-1186 ЦК України, які регулюють поняття відшкодування шкоди обмежено дієздатною собою чи фізичною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, вказано, що шкода, завдана фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, відшкодовується нею на загальних підставах. Шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі. Якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. В судовому засіданні встановлено, що мама [PERSON] на час укладення угоди проживала за кордоном і повернулася у травні 2019р. (а.с.128,133), тобто після укладення правочину та отримання позичальником [PERSON] кредитних коштів. Дружина [PERSON] (колишня) на час отримання кредитних коштів проживала з позичальником, однак з`ясувати обставини про те, що їй було відомо щодо стану здоров`я чоловіка, який не був визнаний ні обмежено дієздатним, ні недієздатним в законному порядку, суду не вдавалось можливим, оскільки позивач таку особу до участі у справі не залучала, клопотань жодних не подавала щодо з`ясування таких питань, в т.ч. хто був розпорядником коштів, чи використані вони були в інтересах сім`ї тощо, та на роз`яснення суду не бажала подавати такі клопотання. Виходячи з даних норм та враховуючи, що на час укладення спірного правочину [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв`язку з психічним розладом (органічним розладом особистості та поведінки внаслідок ДЦП), що вподальшому й призвело до визнання його обмежено дієздатним після укладення спірної угоди, суд прийшов до висновку, що задовольняючи позовні вимоги про визнання Угоди про надання кредиту №501132845 на суму 50 000грн., укладену між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] недійсною, слід застосувати наслідки недійсності правочину та визначити грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю саме [PERSON] у розмірі 75742.70 грн., з яких: 49 281.09грн. заборгованість за кредитом, 11261.61грн. по відсотках за період з 17.06.2019р. по 17.09.2020р., 15200грн. по комісії за період з 17.06.2019р. по 17.09.2020р. При цьому, як вже зазначено вище, жодних клопотань про зменшення даної суми зі сторони [PERSON] чи її адвоката суду не подавалось, а суд прийшов до переконання про зменшення тільки суми боргу саме в частині штрафних санкцій. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити із застосуванням наслідки недійсності правочину в порядку ст.1057-1 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позивач понесла витрати за проведену експертизу на суму 5577,00 грн (а.с.101), а судовий збір від якого позивач була звільнена підлягає стягненню в користь державного бюджету з відповідача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 37, 203, 215, 216, 225, 530, 612, 626, 1054, 1057-1 , 1185-1186 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81,128, 141, 247 ЦПК України,

Outcome: approved