Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД Груп», про визнання недійсним кредитного договору, припинення прав та зобов'язань за кредитним договором, визнання іпотечного договору недійсним. Вимоги свого позову мотивує тим, що 18.09.2008 року між ним та АБ «Банк Регіонального Розвитку» було укладено кредитний договір № 027/10-1008П від 18.09.2008 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 535000,00 дол. США, що еквівалентно 2701750,00 грн. під 16 % річних. Між позивачем та банком також був укладений іпотечний договір № 027/ДЗ1416П від 18.09.2008 року в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором. 29.08.2013 року між АБ «Банк Регіонального розвитку» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанси» укладено договір № 40 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 27/10-1008П та всіма додатковими угодами до нього 02.09.2013 року між АБ «Банк Регіонального Розвитку» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанси» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором. 16.09.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД Груп» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення права вимоги за іпотечним договором. Отже до Товариства з обмеженою відповідальністю перейшли всі права та обов'язки за кредитним договором № 27/10-1008П та іпотечним договором. Підставами для визнання кредитного договору недійсним визначені наступні підстави: - надання кредиту та здійснення розрахунків за спірним кредитом визначені та провадились обома сторонами в іноземній валюті, що суперечить ст.ст. 524, 533 ЦК України та ст. 99 Конституції України, де визначено, що грошовою одиницею України є гривня. - відсутність у АБ «Банк Регіонального Розвитку» індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Також зазначив, що відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу(ліцензії), згідно зі ст. 227 ЦК України є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. - наявність несправедливих умов у спірному кредитному договорі, зокрема умови договору згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки та установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Таким чином відповідач скористався юридичною необізнаністю позивача і свідомо уклав з ним кредитний договір, який має бути визнаний недійсним з моменту його укладання на підставі його незаконності і невідповідності чинному законодавству України. Вказував на те, що укладення відповідачем кредитного договору з позивачем суперечить змісту та порушує вимоги ст. 99 Конституції України, ст.ст. 524, 533 ЦК України ст.ст. 6, 7, Закону України «Про національний банк України, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про банки та банківську діяльність». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 року, яка занесена до журналу судового засідання, до участі у справі залучено АБ «Банк Регіонального Розвитку», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» у якості третіх осіб. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наявних у справі доказах. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД Груп» Слюсаренко О.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Твердження представника позивача про порушення вимог чинного законодавства при укладенні кредитного договору заперечував, вважає позовні вимоги є безпідставними. При цьому, пояснив, що чинне законодавство України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії не суперечить вимогам чинного законодавства України. Також пояснив, що ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» ніколи не мало статусу банку, фінансовою установою не являється, ліцензії на здійснення валютних операцій не одержувало. Представники третіх осіб:АБ «Банк Регіонального Розвитку», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» в судове засідання не з'явились, про причини неприбуття не повідомили, про день та час розгляду судових засідань були повідомлені судом належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 18.09.2008 року між [PERSON] та АБ «Банк Регіонального Розвитку» був укладений кредитний договір № 27/10-1008П, відповідно до умов якого [PERSON] (позичальник) отримав у АБ «Банк Регіонального Розвитку» кредитні кошти у розмірі 535000,00 доларів США, з кінцевим строком повернення - до 17.09.2013 року, зі сплатою процентної ставки у розмірі 16,00% річних (а.с.8-12). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами, також не заперечується факт отримання кредитних коштів в сумі 535000,00 доларів США. Крім того, між [PERSON] та АБ «Банк Регіонального Розвитку» 18.09.2008 року був укладений іпотечний договір № 027/Д31416П - на садовий будинок № [NUMBER] СТ «Артемівець», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], позначений літерою «А» за планом земельної ділянки, загальною площею 123,10 кв. м., житловою площею 58,10 кв. м., лазня позначена літерою «Б» за планом земельної ділянки, спорудження, позначене літерою І, № 1-2 за планом земельної ділянки. Земельну ділянку № [NUMBER], площею 0,0559 га кадастровий номер 8000000000:91:553:0020, що розташована по [ADDRESS], (с/т «Артемівець) у Подільському районі м. Києва, земельна ділянка № [NUMBER], площею 0,0554 га кадастровий номер 800000000:91:553:0027, що розташована по [ADDRESS] (с/т «Артемівець») у Подільському районі м. Києва (а.с.13-19). Згідно ст. ст. 526, 530, 620 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону та договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). 24.02.2011 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва було прийнято заочне рішення по справі №2-1817/11 про стягнення з [PERSON] на користь АБ «Банк Регіонального Розвитку» заборгованості за кредитним договором № 27/10-1008П від 18.09.2008 року та кредитним договором № 27/10-767А від 08.02.2007 року в сумі 1 050 669,26 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 8 334 644,06 грн., судові витрати у сумі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн., а всього 8336464, 06 грн. (а.с.105-107). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.06.2011 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 24.02.2011 року по цивільній справі № 2-1817/2011за позовом АБ «Банк Регіонального Розвитку» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення (а.с.111). Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23.11.2011 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2011 року залишено без змін (а.с.108-110). 29.08.2013 року між АБ «Банк Регіонального Розвитку» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» було укладено договір № 40 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 21/10-1008П від 18.09.2008 року. За умовами цього договору банк передав товариству свої права шляхом відступлення прав вимоги, а новий кредитор прийняв всі права вимоги і став новим кредитором за кредитним договором № 27/10-1008П від 18.09.2008 року та всіма додатковими угодами до нього, що був укладений між первісним кредитором та [PERSON] (а.с.20-24). 02.09.2013 року між АБ «Банк Регіонального Розвитку» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 027/ДЗ1416П (а.с.25-28). Відповідно до п. 1.2 вказаного договору первісний кредитор відступає в повному обсязі всі права іпотеко держателя за іпотечним договором та додатковими угодами до нього, у зв'язку з укладенням 29.08.2013 року між первісним кредитором та новим кредитором договору № 40 відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 27/10-1008П від 18.09.2008 року, згідно з яким первісний кредитор відступив новому кредитору в повному обсязі всі права кредитора за кредитним договором № 27/10-1008П від 18.09.2008 року та всіма додатковими угодами до нього, а новий кредитор розрахувався з первісним кредитором у повному обсязі, відповідно до умов зазначеного договору. 16.09.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дрім Фінанси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД Груп» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 27/10-1008П та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 27/ДЗ1416П (а.с.33-36). 16.09.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Дрім Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД Груп» укладено договір № 41 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 27/10-1008П від 18.09.2008 року (а.с.29-32). Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та Банком. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, у той же час, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як на правову підставу для задоволення свого позову, позивач посилається на ч. 1 ст. 227 ЦК України, яка регламентує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Вказує на те, що АБ «Банк Регіонального Розвитку» не отримував у НБУ індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції по кредитному договору. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. З огляду на вищевикладене, у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. На підтвердження своїх доводів щодо відсутності у АБ «Банк Регіонального Розвитку» ліцензії НБУ на використання іноземної валюти на території України позивачем та його представником на протязі тривалого розгляду справи суду не надано. За таких обставин вимоги позивача про незаконність надання кредиту банком в іноземній валюті є необгрунтованими і недоведеними. Також позивач в позовній заяві посилався на наявність несправедливих умов у спірному кредитному договорі, та зазначив, що відповідно до п. 1.5 кредитного договору кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди від позичальника приймати рішення про зміну процентної ставки протягом строку дії цього договору. Такі умови дозволяють відповідачу (кредитору) без будь-яких об'єктивних причин, якими зміна кредитної політики внаслідок рішень законодавчої та виконавчої влади чи Національного Банку України, збільшення рівні інфляції, інших подій, виходячи лише з власної волі, змінювати процентну ставку. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитним договором або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу, за винятком випадків, встановлених законом. Таким чином відповідач скористався юридичною необізнаністю позивача і свідомо уклав з ним кредитний договір, який має бути визнаний недійсним з моменту його укладення на підставі його незаконності і невідповідності чинному законодавству України. Згідно п 1.5 кредитного договору позичальник підтверджує, що він попереджений про покладення на нього валютних ризиків під час виконання зобов'язань за цим договором. Позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту та сплату процентів в валюті, в якій кредит надано. При цьому позичальник має право самостійно придбати відповідну валюту за власні гривні в незаборонений чинним законодавством України спосіб, в тому числі, але не виключно безпосередньо в банку. Банк попереджає позичальника, що курс ринковий обміну іноземної валюти коливається та залежить від багатьох чинників, найголовнішим з яких є курс встановлений Національним банком України. Банк при визначенні курсу валюти використовує методику, що опирається на курс, встановлений Національним банком України, ринкові умови та поточні потреби банку в іноземній валюті. Відповідно до п. 6.2 кредитного договору у випадку, якщо сторони не зможуть дійти згоди зі спірних питань шляхом переговорів, то такий спір підлягає передачі на розсуд суду, згідно з чинним законодавством України. Зазначений позивачем п. 7.1.2 в кредитному договорі взагалі відсутній. Слід зазначити що відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року №496 офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Тому укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, через те і вказана обставина не свідчить про порушення законодавства при укладенні кредитного договору. Більше того, усі умови кредитного договору сторонам були відомі як на момент укладення договору, так і на момент розгляду справи Шевченківським районним судом міста Києва щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статей 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилався на те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам частин 3 і 5 статті 203, а також статті 215 ЦК України. Також в позовній заяві позивач зазначив, що умови п. 7.1.2 кредитного договору є несправедливими, оскільки, до абз. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема умови договору положення, згідно з якими встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки та установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням кредитного договору. Відповідно до частин 3, 5 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 203 ЦК України насамперед встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для вчинення правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені статтями 215, 218-235 ЦК України. Укладений кредитний договір та додаткові угоди до нього є двосторонніми правочинами і вони укладені на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодекс. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем та його представником не надано і матеріали цивільної справи не містять жодних належних і допустимих доказів у підтвердження заявлених вимог. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір та додаткові угоди до нього були підписані обома сторонами - АБ «Банк Регіонального Розвитку» та відповідачем [PERSON], тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеними, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Більш того сторони по справі уклали іпотечний договір у письмовій формі, як того вимагають норми Закону України «Про іпотеку»і Цивільного кодексу України. Умови договору іпотеки, викладені у письмовій формі, є належним доказом вираження волі сторін, в т.ч. позивача, на його вчинення. Відповідно до п. 1.4.4. договору іпотеки іпотекодавцем надані всі документи, що стосуються його повноважень на укладення цього договору, а також права розпорядження предметом іпотеки. У пункті 1.4.5. цього договору вказано, що іпотекодавець ознайомлений та згоден з усіма умовами кредитного договору. Відповідно іпотечний договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього договору та інших питань, зазначених в цьому договорі. Підписуючи даний договір іпотеки, позивач підтвердив свою згоду з викладеними в ньому умовами та своє волевиявлення на укладення такого правочину. У зв'язку з вищевикладеним та положенням цивільного законодавства України у суду відсутні правові підстави, щоб визнати даний кредитний договір та додаткові угоди до нього недійсними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД Груп», треті особи: АБ «Банк Регіонального Розвитку», ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс», про визнання недійсним кредитного договору, припинення прав та зобов'язань за кредитним договором, визнання іпотечного договору недійсним є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. При розгляді даної справи представник відповідача Слюсаренко О.А. надав суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Однак суд не застосовує позовну давність, оскільки позов не підлягає задоволенню внаслідок необгрунтованості і недоведеності заявлених вимог. В порядку ст. 88 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed