Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 червня 2015р. звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі в Публічному акціонерному товаристві «Київгаз» на посаді директора департаменту економічного планування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що на момент розгляду справи становить 211254 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він у відповідності до наказу про переведення від 12.08.2013р. №823-П займав посаду директора департаменту економічного планування ПАТ «Київгаз». 14 лютого 2015р. позивач дізнався про мобілізацію до Збройних Сил України. Відповідно до отриманої повістки, 16 лютого 2015р. він був направлений до військової частини [NUMBER] . 16 лютого 2015р. він вийшов на роботу та передав до відділу кадрів повістку про його мобілізацію. В подальшому, позивач від співробітників дізнався про своє звільнення та приїхавши до Києва 27 лютого 2015р. спробував з`ясувати зазначені обставини, але на територію ПАТ «Київгаз» його не допустили, що змусило його звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою. 01 квітня 2015р. дружина позивача отримала від відповідача повідомлення про його звільнення з пропозицією отримати трудову книжку. Звернення представника позивача з приводу надання документів щодо його звільнення, були залишені відповідачем без належного реагування. З огляду на гарантії, встановлені ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач вважає своє звільнення незаконним та просить поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 07.10. 2015р. судом було прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог, з огляду на надані представником відповідача докази про трудові відносини сторін. В обґрунтування вимог за позовом, позивача зазначав, що його звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України є незаконним, оскільки до його посадових обов`язків не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних та інших цінностей, крім того, втрата довіри передбачає винні дії працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності і які мають корисливий мотив їх вчинення. Разом з тим, кошти від продажу іноземної валюти, яка є власністю товариства, залишились у власності відповідача, що також свідчить про відсутність корисливого мотиву у позивача при здійсненні такої дії. Також при звільненні позивача не було надано попередньої згоди профспілкової організації ПАТ «Київгаз», що є порушенням ст. 43 КЗпП України. На збори профспілкової організації позивача не запрошували, що є також порушенням чинного трудового законодавства. Звільнивши позивача 13 лютого 2015р., розрахунок з ним було проведено лише 12 березня 2015р. З огляду на зазначені факти, позивач вважає своє звільнення незаконним, таким, що порушує його права та просить поновити на посаді директора департаменту економічного планування та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 243261 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та уточненнях до нього. Представник відповідача та одночасно представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства та просив відмовити у задоволенні позову також у зв`язку із пропуском позивачем строку для звернення до суду за захистом своїх прав. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, який є одночасно представником третьої особи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні, позивач був прийнятий на роботу в ПАТ «Київгаз» на посаду директора фінансового департаменту наказом №147-п від 23.02.2011р. Наказом №1360 від 25.12.2012р. його було переведено на посаду начальника фінансового відділу департаменту економічного планування. Наказом № 823-п від 12.08.2013р. позивача було переведено на посаду директора департаменту економічного планування (а.с.29, 130). Наказом №104-п від 13 лютого 2015р. позивача [PERSON] було звільнено за винні дії при обслуговуванні грошових, товарних або культурних цінностей, що дають підстави для втрати довір`я, відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України (а.с.37). Обґрунтовуючи вимоги за позовом позивач посилався на те, що 14 лютого 2015р. він дізнався про мобілізацію до Збройних Сил України. Відповідно до отриманої повістки, 16 лютого 2015р. він був направлений до військової частини [NUMBER] . 16 лютого 2015р. він вийшов на роботу та передав до відділу кадрів повістку про його мобілізацію. В подальшому, позивач від співробітників дізнався про своє звільнення та приїхавши до Києва 27 лютого 2015р. спробував з`ясувати зазначені обставини, але на територію ПАТ «Київгаз» його не допустили, що змусило його звернутись до правоохоронних органів із відповідною заявою. 01 квітня 2015р. дружина позивача отримала від відповідача повідомлення про його звільнення з пропозицією отримати трудову книжку. Звернення представника позивача з приводу надання документів щодо його звільнення, були залишені відповідачем без належного реагування. З огляду на гарантії, встановлені ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач вважає своє звільнення незаконним та просить поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ознайомившись з наданими представником відповідача ПАТ «Київгаз» письмовими запереченнями на позов та доказами, якими вони обґрунтовуються, позивач додатково обґрунтував свої вимоги тим, що його звільнення на підставі п.2 ст.41 КЗпП України є незаконним, оскільки до його посадових обов`язків не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних та інших цінностей, крім того, втрата довіри передбачає винні дії працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності і які мають корисливий мотив їх вчинення. Разом з тим, кошти від продажу іноземної валюти, яка є власністю товариства, залишились у власності відповідача, що свідчить про відсутність корисливого мотиву у позивача при здійсненні такої дії. Також при звільненні позивача не було надано попередньої згоди профспілкової організації ПАТ «Київгаз», що є порушенням ст.43 КЗпП України. На збори профспілкової організації позивача не запрошували, що є також порушенням чинного трудового законодавства. Звільнивши позивача 13 лютого 2015р., розрахунок з ним було проведено лише 12 березня 2015р. Заперечуючи проти позову, представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску передбаченого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду та відмовити з цих підстав у задоволенні позову, зазначивши, що позивач [PERSON] 13.02.2015р. від ознайомлення з наказом про своє звільнення, а також отримання копії такого наказу відмовився, що підтверджується складеним працівниками ПАТ «Київгаз» актом від 13.02.2015р. Крім того, сам позивач не заперечував, що 01 квітня 2015р. був отриманий лист ПАТ «Київгаз» з проханням отримати трудову книжку у зв`язку із звільненням, але до суду звернувся лише у червні 2015р. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки, що передбачено ст. 234 КЗпП України. Суд вважає, що зазначений процесуальний строк для звернення позивача до суду може бути поновлений судом, оскільки був пропущений з поважних причин, з огляду на наступне. Як зазначав в судовому засіданні позивач, на початку лютого 2015р. його викликали у військовий комісаріат для проходження медичної комісії, 13 лютого 2015р. він пройшов медкомісію і 15 лютого 2015р. повинен був з`явитись до пункту призову на військову службу. 14 лютого 2015р. позивача повідомили, що на пункт призову йому необхідно з`явитись 16 лютого 2015р. 16 лютого 2015р. він надав повістку працівникам відділу кадрів за місцем роботи і про звільнення з роботи його ніхто не повідомляв. Зазначені обставини підтверджуються витягом із наказу військового комісара Печерсько-Голосіївського об`єднаного районного у місті Києві військового комісаріату №25 від 16 лютого 2015р., відповідно до якого [PERSON] призвано до лав Збройних Сил України та відповідно до мобілізаційного плану направлено 16 лютого 2015р. до військової частини [NUMBER] , смт. Березань, Київської області та довідкою Печерсько-Голосіївського об`єднаного районного у місті Києві військового комісаріату № 632 від 27 лютого 2015р. (а.с.4,5). З огляду на зазначені обставини, які суд визнає поважними та відсутністю у відповідача доказів вручення позивачу копії наказу про звільнення та проведення необхідного розрахунку при звільненні саме 13 лютого 2015р., суд вважає можливим поновити позивачу [PERSON] строк звернення до суду. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 ст.40 і п.п.2 і3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Як встановлено в судовому засіданні, зазначений порядок розірвання трудового договору відповідачем було порушено. Так, наказ про звільнення [PERSON] було видано 13 лютого 2015р., а згода профспілкової організації на звільнення оформлена протоколом №4 від 25 лютого 2015р. Крім того, відсутні докази того, що позивач належним чином повідомлявся про засідання профспілкової організації та повторно не з`явився на виклик без поважних причин. Крім того, з протоколу вбачається, що подання адміністрації ПАТ «Київгаз» про надання згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] датовано 12 лютого 2015р., а проведення службової перевірки було ініційовано головою правління відповідача лише 13 лютого 2015р. Тобто на час оформлення подання, у третьої особи були відсутні матеріали службової перевірки, які були також підставою для прийняття рішення власником або уповноваженим ним органом на звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Зазначена вимога закону відповідачем також була порушена, оскільки розрахунок з позивачем було здійснено лише 12 березня 2015р. 42,43). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач, всупереч вимогам ч.1 ст.43 КЗпП України, був звільнений з роботи без попередньої згоди профспілкового комітету ПАТ «Київгаз», що свідчить про порушення встановленого порядку звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] начальник відділу кадрів ПАТ «Київгаз» та [PERSON] менеджер по підбору персоналу, показали суду, що 13 лютого 2015р. позивач [PERSON] був повідомлений про наявність наказу про його звільнення, але від ознайомлення з ним та отримання копії наказу відмовився, про що було складено відповідний акт. Разом з тим, позивач [PERSON] зазначав, що саме в цей день він проходив медичну комісію перед мобілізацією і тому про наявність наказу про звільнення його ніхто не повідомляв та припустив, що рішення про його звільнення керівництво відповідача прийняло пізніше, дізнавшись про те, що його призвано до лав Збройних Сил України та відповідно до мобілізаційного плану направлено 16 лютого 2015р. до військової частини. З огляду на зазначене та з урахуванням того, що наказ про проведення службової перевірки та наказ про звільнення прийняті в один день, а саме 13 лютого 2015р., подання адміністрації ПАТ «Київгаз» до профспілкового комітету про надання згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] датовано 12 лютого 2015р., суд критично відноситься до показів зазначених свідків. Також про відсутність наказу про звільнення позивача саме 13 лютого 2015р. свідчить та обставина, що розрахунок з ним проведено лише 12 березня 2015р., що підтверджується платіжним дорученням №418 від 12 березня 2015р. та розрахунковим листком за лютий та березень 2015р. (а.с.42,43), при цьому свідок [PERSON] зазначала, що наказ про звільнення позивача вона передала в бухгалтерію саме 13 лютого 2015р. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум, що передбачено ч.1 ст.116 КЗпП України. В порушення зазначених вимог закону, з позивачем не був проведений розрахунок в день звільнення та не видана належно оформлена трудова книжка. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] головний юрист ПАТ «Київгаз» підтвердив, що на початку лютого 2015р. від працівників юридичного департаменту стало відомо про здійснення в кінці грудня 2014р. операції з продажу належної ПАТ «Київгаз» валюти, яка перебувала на валютному рахунку, відкритому в ПАТ «Дельта Банк». Про виявлений факт керівнику товариства була подана доповідна і голова правління 09 лютого 2015р. доручив свідку здійснити службову перевірку, під час якої було встановлено, що саме позивач [PERSON] здійснив зазначену операцію, використовуючи електронний ключ. Аналізуючи наявні у справі докази, покази свідка [PERSON] , слід зазначити, що підставою для звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України є наявність винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Отже, за втратою довіри можуть звільнятися лише працівники, безпосередньо обслуговуючі грошові чи товарні цінності. Саме цієї ознаки безпосередності і немає у трудовій функції директора департаменту економічного планування, посаду якого обіймав позивач. Крім того, здійснена операція з продажу валюти, не могла слугувати підставою для втрати довір`я до позивача, з огляду на відсутність корисливого мотиву її вчинення. Всі вищенаведені обставини, які були встановлені судом під час розгляду справи, дають підстави для висновку про те, що звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України є незаконним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, за період з 13 березня 2015р. по 10 лютого 2016р. за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заробітної плати, яка обчислюється, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 711,29 грн. х 239 роб. днів = 169998,31 грн. Заявлена позивачем вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 211254 грн. не підлягає задоволенню в зазначеному розмірі, оскільки позивачем вона розрахована з 13.02.2015, разом з тим, відповідачем було проведено розрахунок 12.03.2015р. і тому з 13.03.2015 необхідно починати розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: partial