Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач 26.02.2016 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, посилаючись на те, що з 02.12.2014 року по 07.12.2015 року працював в ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» на посаді начальника охорони, 07.12.2015 року був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. При звільнені йому не було виплачено заробітну плату за період з 01.11.2015 року по 07.12.2015 року у сумі 11094,10 грн., а також не було виплачені виплати у відповідності до ст.ст. 47, 116 та 117 КЗпП України та станом на день звернення до суду загальна сума заборгованості становить 30694,56 грн. (з них 11094,10 грн. мали були виплачені в день його звільнення, 19600,46 грн. становить середній заробіток за весь час затримки до дня подання позовної заяви, як зазначав позивач за 5 днів). Посилаючись на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в розмірі 19600,46 грн. згідно наданого до суду розрахунку. 04.04.2016 року через канцелярію суду позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача лише середній заробіток за весь час затримки з 08.12.2015 року по 25 березня 2016 року, що становить 71 робочий день, в сумі 26257,22 грн., посилаючись на те, що 25.03.2016 року, відповідачем було оплачено позивачу 11094,10 грн. - кошти, які мали були виплачені в день його звільнення. У судовому засіданні, 29.04.2016 року, позивач позовні вимоги з врахуванням їх уточнень, підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» Полончук А.В. у судовому засіданні 29.04.2016 року проти задоволення позову заперечував. При цьому послався на те, що дійсно на день розрахунку з позивачем не було йому виплачено заробітну плату за період з 01.11.2015 року по 07.12.2015 року у сумі 11094,10 грн. Проте, дана сума була оплачена 25.03.2016 року, а також послалась, що позивачем не вірно розраховано саму суму заборгованості. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач з 02.12.2014 року по 07.12.2015 року працював в ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів» на посаді начальника охорони, 07.12.2015 року був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін (а.с. 12-16, 17, 18). Як вбачається з довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням) №1 від 22.02.2016 року, [PERSON], нараховано заробітну плату за період з січня 2015 року по грудень 2015 разом в розмірі 71678,15 грн. (а.с.19). Дана довідка не містить відомостей, щодо виплат, які підлягають виплаті, ані відомосте про наявність заборгованості. Як вбачається з довідки, виданої ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», [PERSON], не виплачена заробітна плата та компенсація за період з листопада 2015 року по грудень 2015 року в сумі 11094,10 грн. (а.с. 20). Судом встановлено, що на день звільнення - 07.12.2015 року у в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, з позивачем не було проведено кінцевий розрахунок із заробітної платі. Згідно довідки, виданої ПАТ «Науково-дослідний інститут електромеханічних приладів», [PERSON], не виплачена заробітна плата та компенсація за період з листопада 2015 року по грудень 2015 року в сумі 11094,10 грн. Проте, як стверджує позивач, так і не заперечується представником відповідача, 25.03.2016 року, відповідач перерахував позивачу, не виплачену заробітна плату та компенсацію за період з листопада 2015 року по грудень 2015 року в сумі 11094,10 грн. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 26257,22 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати розрахованого за період з 08.12.2015 року по 25.03.2016 року, середньоденний заробіток, згідно проведеного позивачем розрахунку становить 369,82 грн. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачу [PERSON], який звільнений з 07.12.2015 року не було виплачено заробітної плати, яка зазначена в довідці про доходи в повному обсязі в сумі 11094,10 грн., тобто, затримка при розрахунку, та згідно заявлених меж позовних вимог складає 71 робочих днів. Двома останніми календарними місяцями роботи є листопад 2015 року, в якому було 17 робочих дні, та жовтень 2015 року, в якому був 17 робочий день. З довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням) № 1 від 22.02.2016 року вбачається, що за листопад 2015 року та жовтень 2015 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 6285,57 грн. та 6288,42 грн. без врахування відрахування на утримання податку (а.с.19), а всього за два місяці, що передували звільненню 12573,99 грн. Відтак, середньоденна заробітна плата позивача становила 369,82 грн. (12573,99 грн. :34 днів). Час вимушеного прогулу відповідно до матеріалів справи та в заявлених межах позивачем, становить з 08.12.2015 року (наступний після звільнення день) по 25.03.2016 року (дату проведення розрахунку/заявлені межі), кількість робочих днів за визначений період часу складає 71 день, а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає сплаті позивачу становить 26257,22 грн. (369,82 грн. х 71 день). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відтак, у резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно вказати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів, передбачених законодавством. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги трудового законодавства щодо строків проведення остаточного розрахунку з відповідачем були порушені, отже, позов підлягає задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2015 року по 25.03.2016 року в розмірі 26257,22 грн. Посилання представника відповідача на обставину щодо накладення 14.12.2015 року головним державним виконавцем арешту на кошти боржника, через що розрахунок з позивачем не був здійснений вчасно, в розрізі даного спору суд визнає необґрунтованим та такими що суперечать вимогам ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Таким чином встановлено, що позивача при подачі до суду позову, було звільнено від сплати судового збору, отже, судові витрати слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved