Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач 26.05.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, у якому просив в порядку поділу майна, що є спільною власністю подружжя, визнати за позивачем та відповідачем право власності по ? частині квартири [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що 03.08.1991 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Залізничному відділі ЗАГС у м. Києві, актовий запис №728. За час перебування у шлюбі подружжям 24.03.2011 року було придбано трьохкімнатну квартиру загальною площею 93,1 кв.м., житловою площею 59,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на згадану квартиру було оформлено на відповідача. Відповідач не визнає спірну квартиру спільним майном подружжя, у зв'язку з чим, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 27.10.2016 року позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання 27.10.2016 року представник відповідача [PERSON] не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та направив до суду письмові пояснення у яких серед іншого просив відкласти розгляд справи. Заслухавши думку позивача та його представника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Не повідомлення представником відповідача суд про причин неявки у судове засідання визнано судом, як не поважну причину неприбуття в судове засідання представника, а відтак, розгляд справи продовжено за відсутності представника відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як вбачається із матеріалів справи, 03.08.1991 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Залізничному відділі ЗАГС у м. Києві, актовий запис №728 (а.с. 6 - копія свідоцтва про шлюб). Як вбачається із матеріалів справи, за час перебування у шлюбі сторонами 24.03.2011 року було придбано трьохкімнатну квартиру загальною площею 93,1 кв.м., житловою площею 59,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на згадану квартиру було оформлено на відповідача (а.с. 4 - копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно до ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, встановивши загальний обсяг спільного майна подружжя, суд виходить із принципу рівності часток дружини і чоловіка у такому майні та при вирішенні питання про присудження певної речі одному з подружжя, зважаючи, що трикімнатна квартира сторін є неподільною річчю, вважає за необхідне вирішити питання про визначення ідеальних часток у майні, без реального поділу цього майна в натурі. З огляду на викладене, суд вважає необхідним без реального поділу майна в натурі лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 6890,00 грн. сплаченого позивачем згідно квитанцій від 26.05.2016 року (а.с. 1). На підставі викладеного та

Outcome: partial