Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач 27 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач [PERSON] посилається на те, що 07 серпня 2004 року вона у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції, Одеської області зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №21. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON]»ю, [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені через розбіжності поглядів на життя ще з 09 березня 2015 року. Кожен має своє бачення сім»ї. Спору про поділ спільного майна немає. Примирення не можливе. Діти залишаться проживати з нею. Просить шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з»явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з»явився, надавши суду заяву про визнання позову і розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача та матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07 серпня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №124168). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №223057, видане 14 січня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області) та [PERSON]»ю Віталіївну, [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №205825, видане 20 січня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області) . Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до частини 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, оскільки подружжя має різні погляди на життя, різні вподобання, внаслідок чого між ними не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки. Вони не живуть однією сім»єю з березня 2015 року. Кожен має свій бюджет. Не ведуть спільного господарства. Фактично сім»я розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам сторін. Таким чином, суд прийшов до переконання, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів спрямованих на примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об»єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям не можливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов»язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрати почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає стаття 55 СК України, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу між ними. Стосовно визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то суд прийшов до такого. Позивач просить залишити дітей з нею. Відповідач з цим погодився, про що свідчить надана ним до суду заява про визнання позову. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та неповнолітніх дітей. Згідно роз»ясень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов»язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітніх дітей - з матір»ю. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2 СК України,

Outcome: approved