Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач 17.02.2014 року звернувся до суду з позовом , в якому зазначив, що 23 липня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №017-2008 -2498 та кредитний договір №017-2008-2499. В забезпечення виконання зобовязань з відповідачам був укладений договір іпотеки квартири [ADDRESS]. У звязку з недотриманням умов договору було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Залізничним відділом Державної виконавчої служби Львівській МУЮ було арештовано предмет іпотеки та передано на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів . На прилюдних торгах ПАТ «Універсал Банк» придбав предмет іпотеки. У звязку з цим позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про виселення зі спірної квартири. Однак відповідачі відповідають категоричною відмовою. Просить виселити відповідачів з 3 будинку 39 по вул. Одеській у м.Львові, позбавити права користування квартирою 3 будинку 39 по вул. Одеській у м.Львові та усунути перешкоди у користуванні квартирою 3 будинку 39 по вул. Одеській у м.Львові шляхом зняття з реєстрації відповідачів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що під час укладення договору кредиту та іпотеки мали місце шахрайські дії з боку його сусіда , підприємця [PERSON], який умовив його укласти зазначені договори, скориставшись тим, що він та його мати [PERSON] знаходились у скрутному матеріальному становищі: [PERSON]Й по причині ампутації стопи, а він у звязку з лікуванням від наркотичної залежності. Укладаючи договори, він та відповідач [PERSON] не знайомились з їх змістом, реально не знали розмір коштів, виданих банком за кредитом. Від [PERSON] вони отримали 1000 доларів США та розписку від нього про те, що буде сплачувати їм борг за кредитом. В 2010 році він звертався до правоохоронних органів про порушення кримінальної справи з приводу шахрайських дій [PERSON], однак отримав відмову. Вважає, що оскільки не ознайомився з укладеними з банком договорами, позов підлягає відмові. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок та житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотеко держателя добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на свій розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном. В судовому засіданні було встановлено, що 23 липня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №017-2008 -2498 та кредитний договір №017-2008-2499. В забезпечення виконання зобовязань 23 липня 2008 року був укладений договір іпотеки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу [PERSON]В у реєстрі 1256. З Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 9.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у реєстрі за №1722, вбачається, що позивач придбав предмет іпотеки квартиру [ADDRESS]. З довідки ЛКП «Граніт» вбачається, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі. Позивач неодноразово поштовою кореспонденцією повідомляв відповідачів про звільнення квартири добровільно, а саме : 12.03.2012 року, 2.10.2-12 року. Відповідачами не спростовувався факт отримання вимог. Однак відповідачі добровільно відмовились звільнити квартиру [ADDRESS], що підтверджується складеним актом від 5.11.2013 року, та свідчить про те, що позивач змушений звернутись до суду. Відповідно до ст.317 ч.1 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст..150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливо лише на підставах, передбачених законодавством. Відповідно до ст..109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому засіданні. Таким чином , оскільки права позивача, як власника житла, порушені, суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] та позбавлення їх права користування житлом, обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що суду надані докази додержання порядку виселення, передбачені ч.3 ст. 109 ЖК України. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року, (справа 6-57цс11). Отже, позов в частині зняття з реєстраціївідповідачів з адреси [ADDRESS] також підлягає задоволенню.

Outcome: approved