Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивач 15 серпня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 16 березня 2018 року позивачем до суду подано заяву про зміну предмету та підстав позову. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 березня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики коштів в розмірі 420000 доларів США. У вказаний в договорі строк відповідач повернув позику частково на суму 30700 доларів США (09 березня 2013 року). 25 жовтня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода до договору позики від 09 березня 2012 року, згідно з якою сторони домовились продовжити строк повернення коштів у сумі 3110507 грн., що за курсом НБУ складала 389300 доларів США на строк 183 дні, при цьому позичальник зобов'язується сплатити відсотки 12 % річних; погашення заборгованості відбувається частинами: 25 грудня 2013 року 79900 грн., що складає 10000 доларів США, 25 квітня 2014 року 159800 грн., що складає 20000 доларів США. Обставини повернення відповідачем частини суми боргу також підтверджуються рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року та ухвалою вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, які набрали законної сили. Таким чином, основна сума боргу відповідача перед позивачем має бути визначена в гривнях і складає 3030607 грн. Оскільки залишок суми позики в розмірі 3030607 грн. станом на дату подання позову відповідачем не погашено, то відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти від залишку суми позики виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Залишок несплаченої суми процентів за період з 13 вересня 2016 року по 14 серпня 2017 року складає 379573,15 грн. 3 % річних від простроченої суми за період з 13 вересня 2016 року по 14 серпня 2017 року складає 83694,57 грн. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача 463267,72 грн., а саме: заборгованість по процентам від неповерненої суми позики за період з 13 вересня 2016 року по 14 серпня 2017 року у розмірі 379573,15 грн., та 3% річних від простроченої суми за період з 13 вересня 2016 року до 14 серпня 2017 року у розмірі 83694,57 грн., та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що за наявності судового рішення чи у разі відсутності судового рішення про стягнення боргу за позикою, виходячи з обставин цієї справи після настання строку виконання грошового зобовязання, обумовленого ним між сторонами правочину, предметом якого є сплата коштів на користь кредитора, подальше нарахування процентів поза приписами ст. 625 ЦК України (за обліковою ставкою НБУ як зазначено в позові) є помилковим, а позовні вимоги позивача про їх стягнення безпідставними. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 09 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач отримав у борг кошти у сумі 420 000 доларів США, які зобов'язався повернути протягом 12 місяців, а саме до 09 березня 2013 року, про що зазначено в пункті 2 договору. Того ж дня [PERSON] на підтвердження факту укладення договору та отримання коштів власноручно написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у борг у [PERSON] 420 000 доларів США, та зобов'язується повернути до 09 березня 2013 року (а.с. 7). 25 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладена додаткова угода до договору позики від 09 березня 2012 року, згідно з якою сторони домовились продовжити строк повернення коштів у сумі 3 110 507 грн., що за курсом НБУ складала 389 300 доларів США на строк 183 дні, при цьому позичальник зобов'язується сплатити відсотки 12 % річних; погашення заборгованості відбувається частинами: 25 грудня 2013 року 79 900 грн., що складає 10 000 доларів США, 25 квітня 2014 року 159 800 грн., що складає 20 000 доларів США (а.с. 8-11). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 3 030 607 грн. та відсотки від простроченої суми у розмірі 58 673,48 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3775 грн. 80 коп. судового збору. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання правочинів недійсним відмовлено (а.с. 59-61). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення боргу за договором позики: 379 000 доларів США сума позики, 42 481,88 доларів США відсотки, 9789,06 доларів США 3 % річних, а всього 432 649,34 доларів США. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 21-30). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики скасовано, справу в цій частині передано новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2016 року залишено без змін (а.с. 64-66). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишено без змін (а.с. 62-63). Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту договору позики слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-369цс15 від 02.09.2018 року. Отже, розмір процентів за період з 13 вересня 2016 року до 14 серпня 2017 року, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з суми неповернутої частини позики у розмірі 3030607 грн., облікової ставки НБУ та кількості днів прострочення за спірний період становить 379573 грн. 15 коп., що розраховується наступним чином: з 13.09.2016 року по 15.09.2016 року (ставка НБУ 15,5 %, кількість днів 2) 2573 грн. 94 коп.; з 16.09.2016 року по 27.10.2016 року (ставка НБУ 15 %, кількість днів 42) 52309 грн. 11 коп.; з 28.10.2016 року по 13.04.2017 року (ставка НБУ 14 %, кількість днів 168) 195287 грн. 33 коп.; з 14.04.2017 року по 25.05.2017 року (ставка НБУ 13 %, кількість днів 42) 45334 грн. 56 коп.; з 26.05.2017 року по 14.08.2017 року (ставка НБУ 12,5 %, кількість днів 154) 84068 грн. 21 коп. 3 % річних за період з 13 вересня 2016 року до 14 серпня 2017 року розраховуються наступним чином. 3030607 грн. (неповернута сума боргу за договором позики) х 3 % річних х 336 днів (кількість днів затримки) : 365 днів = 83694 грн. 57 коп. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 463267 грн. 72 коп., а саме: заборгованість по процентам від неповерненої суми позики за період з 13 вересня 2016 року по 14 серпня 2017 року у розмірі 379573 грн. 15 коп., та 3% річних від простроченої суми за період з 13 вересня 2016 року до 14 серпня 2017 року у розмірі 83694 грн. 57 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 8000,00 грн. покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved