Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2016 року звернулась до суду із позовом до Української асоціації підприємств легкої промисловості «Укрлегпром» про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати у якій з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.85-86) просила стягнути з відповідача 60488 грн. 36 коп. А саме просила стягнути: 1666,5 грн. - суму нарахованої та невиплаченої заробітної плати за травень 2015 року, 239,45 грн. - суму нарахованої та не виплаченої заробітної плати за червень 2015 року, 402,94 грн. - суму компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 51673,14 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та у відшкодування витрат по оплаті правової допомоги по справі 6500 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 23 травня 2014 року по 09.06.2015 року вона працювала юрисконсультом в Українській Асоціації підприємств легкої промисловості «Укрлегпром» та в порядку п.1 ст.36 КЗпП України була звільнена за згодою сторін, про що був виданий наказ по особовому складу № 6-К від 09.06.2015 року. Відповідно до виписки з штатного розкладу станом на 23.05.2014 року, її місячний оклад становив 2000 грн., а з 01.10.2014 року 2900 грн. 07.05.2015 року їй була надана щорічна чергова відпустка тривалістю 24 календарних дні. Її основна щорічна відпустка тривала з 07.05.2015 року по 30.05.2015 року. До роботи вона приступила 01.06.2015 року, в зв'язку з тим, 31.05.2016 року був вихідним днем. Заробітну плату з 1 по 6 травня та відпускні за травень 2015 року вона отримала не в повному обсязі. 09.06.2015 року, вона написала заяву про звільнення з посади юрисконсульта «Укрлегпрому», і того ж дня, в порядку п.1 ст.36 КЗпП України була звільнена за згодою сторін, про що був виданий наказ по особовому складу № 6-К від 09.06.20 16 року. Відповідно ст.47 КЗпП України, на вимогу їй було надано копію вищевказаного наказу, та трудову книжку. На запит, щодо повного розрахунку по заробітній платі за травень та червень 2015 року керівництво повідомило що в день звільнення з нею повністю розрахуються. 09.06.2016 року, відповідно довідці про середню заробітну плату (дохід) їй була нарахована та виплачена заробітна плата за начеб то 9 робочих днів червня 2015 року у сумі 616,25 гривень, яка на не відповідає фактичним даним по заробітній платі. На її звернення, бухгалтер відповідача [PERSON], повідомила, що вона знає що заробітна плата їй не правильно нарахована, але це була вказівка керівництва. Таким чином, Відповідач, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України, безпідставно та свідомо не нарахував та затримав їй виплату розрахунку при звільненні: за травень 2015 року сумі 1666,5 грн., червень 2015 на суму 239,47 грн., на загальну суму 1905,97 грн. Крім того, оскільки з дня її звільнення,з 09.06.2015 року, Відповідач не зробив повний розрахунок при звільненні, то відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 09.06.2015 року, з розрахунку 90,18 грн. х573 дні). Також позивач просить стягнути з відповідача індексацію заробітної плати у сумі 402,94 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснили в судовому засіданні що у установи відсутня заборгованості перед позивачем по заробітній платі, а також при її звільненні 09.06.2015 року перед позивачкою відсутня заборгованість по виплаті належних позивачці на час звільнення грошових сум. Вказали на те, що позивачка не враховує ту обставину, що окрім відпустки про яку вона вказала в позовній заяві вона була ще у відпустці в період з 16.03.2016 року по 23.03.2015 року, і перебуваючи у відпустці отримала ще й за цей час заробітну плату внаслідок помилки бухгалтера. У зв'язку з цим у березні позивачу виплатили заробітну плату як за фактично відпрацьований місяць, а кінцевий перерахунок відпускних позивачці було зроблено в травні. Представниками відповідача також подана заява про застосування строків позовної давності за позовними вимогами позивача. Вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що у період з 23.05.2014 року по 09.06.2015 року позивач працювала юрисконсультом в Українській Асоціації підприємств легкої промисловості «Укрлегпром» та була звільнилась з роботи за п.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін (а.с.6,7). У 2015 році позивач перебувала у черговій щорічній відпустці з 16.03.2015 року по 23.03.2015 року відповідно до її заяви від 13.03.2015 року(а.с.33) на підставі наказу від 13.03.2015 року(а.с.34). Також позивачем 06.05.2015 року була подана заява адміністрації про надання їй черговій щорічній відпустки з 06.05.2015 року по 01.06.2015 року. (а.с.37). Ця заява була задоволена, та позивачці така відпустка була надана на підставі наказу від 06.05.2015 року(а.с.38). Твердження позивачки про її вихід на роботу з відпустки 01.06.2015 року не підтверджується так як 01.06.2015 року був вихідним, оскільки вихідний до свята Трійці (31 травня у неділю), переносився на 01 червня. Тому [PERSON] фактично стала до роботи 02 червня 2015 р. Згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час роботи з першого числа наступного місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, з якого починається відпустка, тому зарплата за травень 2014р. в розрахунок середньої зарплати для обчислення відпустки не враховується. Оскільки заробітна плата працівника розраховується в робочих, а не в календарних днях, то у травні в [PERSON] не 7 днів до розрахунку, а тільки один - 5 травня. З розрахунку відпускних [PERSON] відповідачем знято 8 кал.днів., тому що [PERSON] була написана заява про відпустку з 16.03.15р. по 23.03.15 р., 8 кал.днів. яка їй була надана наказ № 2в від 13.03.15 р. Розрахунок відпустки бухгалтером не був зроблений у зв'язку з невідповідальним відношенням до службових обо'язків, у зв'язку з чим [PERSON] було зроблено попередження . У зв'язку з цим, у березні [PERSON] виплатили заробітну плату як за фактично відпрацьований місяць, а кінцевий перерахунок відпускних було зроблено в травні. Заробітна плата [PERSON] за червень 2015 р. нараховано згідно 6 робочих днів. 3 2 по 5 червня, 4 робочі дні, заробітну плату нараховано згідно окладу, що склало 580,00 грн. За 8 та 9 черня заробітну плату [PERSON] нараховано за 2 години робочого часу - 36,25 грн., згідно наказу № 4 від 27.05.15 про режим роботи на умовах неповного робочого часу (а.с.40), яким встановлено 1-годинний робочий день. Щодо законності застосування одногодинного робочого дня на підставі наказу № 4 від 27.05.2014 року(а.с.40) позивачем позовні вимоги не заявлялись. Статтею 233 КЗпП встановлені спеціальні строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Частина 1 статті 233 вказує на те, що працівник може звернутися з заяв:гро вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Наказ № 4 від 27.05.15 року про режим роботи на умовах неповного робочого часу (а.с.40) недійсним не визнавався. Позовні вимоги позивача не стосуються визнання цього наказу незаконним. Таким чином суд не може не враховувати цей наказ № 4 від 27.05.15 року при дослідженні правомірності заперечень відповідача. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач провів повний розрахунок із позивачем відповідно до статті 116 КЗпП у день припинення трудових відносин із нею, тобто, 09 червня 2015 року. Відповідач просить застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності передбачений ст.233 КЗпП України. Зважаючи на зміст позовної заяви [PERSON], вимоги щодо неправильного, на її думку, розрахунку заробітної плати при її звільнені виникли у неї та були оголошені нею бухгалтеру та адміністрації відповідача ще під час проведення із нею такого розрахунку, а саме 09 червня 2015 року( позовна заява позивача а.с.3). Відповідно, позивач [PERSON] дізналася про порушення, на її думку, відповідачем вимог статті 116 КзПП саме під час її звільнення та проведення із нею розрахунку, тобто, 09 червня 2015 року. В судовому засіданні судом встановлено, що спірним при розрахунку грошових сум позивачці є застосування наказу № 4 від 27.05.15 р. про режим роботи на умовах неповного робочого часу (а.с.40), яким встановлено 1-годинний робочий день. Але цей наказ, як і застосування його при розрахунках з нею позивачка не оскаржує, хоча про нього вона повідомлена. Оскільки інших обставин для сумніву у правильності проведеного розрахунку відповідача з позивачкою не встановлено то до вимог щодо врахування цього наказу № 4 від 27.05.15 року про режим роботи на умовах неповного робочого часу (а.с.40) у розрахунках з позивачкою треба застосовувати ч. 1 ст. 233 КЗпП України оскільки відповідачем подана відповідна заява. Отже у даному випадку, пропуск позивачем встановленого ч. 1 ст. 233 тримісячного строку на звернення до суду є однією із підстав для відмови судом у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed