Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.12.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві спільної сумісної власності з [PERSON] належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. За вищевказаною адресою значиться зареєстрованою її донька відповідач [PERSON], [INFO], однак остання з червня 2014 року за даною адресою не мешкає. Реєстрація за вищевказаною адресою відповідача перешкоджає власнику розпорядитися власністю. На даний час місцезнаходження відповідача невідоме, оскільки зняття з реєстрації потребує її особистої присутності, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд визнати відповідача [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зобовязати Селидівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області зняти відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.01.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяви з підтримання позовних вимог та просить суд слухати справу без її участі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст. 223 , 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 4852 від 18.06.2008 року, виданого Селидівською біржею нерухомості від 18.06.2008 року, квартира розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Згідно витягу № 19794817 від 06.08.2008 року, виданого Селидівським бюро технічної інвентаризації, право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартира розташовану за адресою: [ADDRESS] зареєстровано в державному реєстрі за № 19794817. Відповідно до довідки № 185 від 26.12.2018 року, виданої ОСББ «Сяйво-2016», за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до акту від 21.12.2018 року № 3462, зареєстрована за адресою: [INFO], [PERSON], [INFO] , перебуває за межами країни з червня 2014 року і в квартирі не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. У відповідності до ст.\~405\~ч.\~2\~ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.\~72\~ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач [PERSON] не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст.\~405\~ч.\~2\~ЦК України є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Підсумовуючі вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме слід визнати відповідача [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Тоді як, позовні вимоги в частині зобовязання Селидівського МВ ДМС ГУ ДМС в Донецькій області зняти відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, на думку суду, задоволенню не підлягають, оскільки по своїй суті рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття даної особи з реєстрації. На підставі викладеного та

Outcome: partial