Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє адвокат [PERSON], звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, який був ним уточнений до початку розгляду справи по суті (а.с.46-52). В обґрунтування вимог позивач зазначив, що [PERSON] з 01.05.2014 року по 31.07.2014 року працював на посаді водія в ПП «ЛУКУЛЛ», заробітну плату отримував нерегулярно. Заборгованість з заробітної плати була виплачена лише 06.08.2015 року. Вважає, що відповідно до ст..117 КЗпП України відповідач повинен сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який згідно з розрахунком складає 16390,62грн. Також вважає, що [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у хвилюванні, втраті спокою, підвищеній знервованості. Порушення законних прав на своєчасне отримання заробітної плати, на своєчасне отримання розрахунку при звільненні призвели до моральних страждань і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду оцінює у 1000грн., яку й просить стягнути з відповідача на користь позивача, а також витрати на правову допомогу адвоката в сумі 4200грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 16390,62грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000грн., а також витрати на правову допомогу адвоката в сумі 4200грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтувала тим, що заробітна плата позивачу за червень-липень 2014 року в сумі 2403,62грн. була передана в касу підприємства, але позивач з невідомих причин не зявлявся за її отриманням. Внаслідок неявки [PERSON] за отриманням заробітної плати вона була депонована на субрахунок бухгалтерського обліку підприємства. При першому ж зверненні [PERSON] до директора підприємства [PERSON] заробітна плата була виплачена позивачу у повному обсязі в сумі 2403,62грн., і відповідно, на даний час відсутній предмет спору. Як би позивач звернувся до директора підприємства раніше за отриманням заробітної плати, то він і отримав би її раніше, відразу після звернення, проте позивач цілеспрямовано не отримував заробітну плату протягом року, щоб через рік подати позов на отримання заробітної плати за цілий рік невідпрацьованого часу в розмірі 16390,62грн. На думку представника відповідача не існує жодного доказу, що заробітна плата [PERSON] не виплачена з вини власника підприємства. Крім того підприємство зруйновано та його діяльність зупинена. Стосовно вимог в частині відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що підприємство не завдавало позивачу ніякої моральної шкоди, тому підстави для їх задоволення відсутні. Враховуючи викладене представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] заперечував проти позову, вказавши, що при першому ж зверненні позивача йому була виплачена заробітна плата в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає уточнені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 01 травня 2014 року по 31 липня 2014 року працював на посаді водія у Приватному підприємстві «ЛУКУЛЛ», що підтверджено копією трудової книжки (а.с.5-6). За час роботи відповідач нерегулярно виплачував заробітну плату [PERSON], в результаті чого утворилася заборгованість за червень-липень 2014 року в сумі 2403,62грн., яка була виплачена позивачу 06.08.2015р. у касі підприємства, що підтверджено видатковими касовим ордером №1 та розрахунковими відомостями (а.с.32-34). Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що сторони по справі перебували у трудових правовідносинах, тому спір між сторонами регулюється трудовим законодавством. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці №13 від 24.12.1999 року судам дані такі розяснення, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст..117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З аналізу вищенаведеної норми вбачається, що законодавець пов'язує право працівника на отримання згаданої виплати у разі наявності складу порушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні (ст.116 КЗП України) та вини роботодавця у затримці розрахунку при його звільненні. При цьому, вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Перевіряючи наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач звільнився з роботи 31.07.2014, а належні йому при звільненні виплати він отримав лише 06.08.2015, тобто після спливу одного року. Отже, з наведеного вбачається порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні позивача. Доводи відповідача з приводу того, що немає вини підприємства у невиплаті позивачу заробітної плати, тому що її невиплата є наслідком дій самого відповідача, оскільки він не зявлявся на підприємство для отримання заробітної плати, не заслуговують на увагу, оскільки вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Однак відповідачем не надано доказів в підтвердження відсутності вини підприємства у затримці розрахунку з позивачем. При цьому суд зазначає, що обовязок доведення відсутності вини в порушенні строків розрахунків покладається саме на підприємство. Крім того зупинення виробничої та торгівельної діяльності не свідчить про відсутність вини власника підприємства у затримці розрахунку з позивачем, та не звільняє його від відповідальності за несвоєчасну виплату належних працівнику сум. Посилання представника відповідача на те, що позивач цілеспрямовано не отримував заробітну плату протягом року, щоб подати позов на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, не є слушними, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того відповідачу було відомо, що позивач не отримав при звільненні належні йому виплати, тому що ці кошти були депоновані та знаходились на субрахунку підприємства, однак ніяких належних заходів відповідачем для виплати позивачу його заробітної плати вжито не було. Доводи представника відповідача в тій частині, що оскільки заборгованість з заробітної плати була виплачена позивачу ще 06.08.2015, то відповідно відсутній предмет спору і провадження по справі належить закрити, є безпідставними з огляду на те, що предметом даного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а не заборгованості з заробітної плати. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм матеріального права суд зазначає, що зі встановлених обставин справи вбачається, що відповідачем були порушені строки розрахунку при звільненні позивача та невиплата йому зарплати сталась з вини відповідача, тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Судом перевірений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, зроблений позивачем, у звязку з чим зазначає наступне. Згідно з розрахунком позивача розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 16390,62грн. з розрахунку: 64,53грн. (середньоденна заробітна плата, розрахована за два останні місяці роботи червень-липень 2014 року) х 254 (кількість робочих днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку) = 16390,62грн. Однак суд зазначає, що позивачем зроблений розрахунок середнього заробітку з заробітної плати, до складу якої увійшла компенсація за невикористану чергову відпустку в сумі 174,64грн. (зарплата за липень 2014 року), що суперечить п.п. «б» п.4 Розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. Тому суд, перевіряючи даний розрахунок, вважає, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку слід рахувати з заробітної плати за червень-липень 2014 року без компенсації за невикористану відпустку. У звязку з чим суд приходить до висновку, що правильним буде наступний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку: зарплата за червень в сумі 1075,79грн. + зарплата за липень в сумі 1460грн. = 2535,79грн. / 42 (кількість робочих днів у червні-липні 2014 року) = 60,38грн. (середньоденна заробітна плата) х 254 (кількість робочих днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку) = 15336,52грн. Дану суму суд вважає правильною, такою, що розрахована згідно з нормами трудового законодавства, тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без урахування податків та обовязкових платежів. Одночасно суд враховує, що оскільки між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника, тому правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення працівника відсутні. Розглядаючи вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди в сумі 1000грн., суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як було встановлено судом саме з вини відповідача позивачу своєчасно не була виплачена заробітна плата при звільненні, що позбавило його гарантованого законом права на отримання заробітної плати. Отже враховуючи, що внаслідок порушення прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати, останній зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв'язку, був вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя та відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру, обсягу моральних страждань та тривалості порушення права позивача на отримання належної йому заробітної плати (більше одного року), які він зазнав, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 300грн. Саме така сума буде пропорційною та адекватною тим стражданням, які зазнав позивач в результаті порушення його прав. Посилання представника відповідача на те, що відповідач не завдавав позивачу ніякої шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки саме внаслідок порушення відповідачем прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати завдано моральну шкоду позивачу. На підставі викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15336,52грн. та моральну шкоду в сумі 300грн. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам (задоволено 89,9%), та будуть становити до стягнення: судовий збір - 219грн. (243,60грн. х 89,9%), та витрати на правову допомогу адвоката (а.с.64, 65) - 3775,80грн. (4200грн. х 89,9%).

Outcome: partial