Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач 13 листопада 2014року звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, стягнення заборгованості із заробітної плати, заробітної плати за час щорічної відпустки, виплати за лікарняним листком, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за період затримки розрахунку. Позивач вказав, що він працював в Комунальному підприємстві «Міжнародний аеропорт Миколаїв» на посаді начальника відділу кадрів з 08 листопада 2010 року. 01 грудня 2012 року між Комунальним підприємством «Міжнародний аеропорт Миколаїв» та позивачем був укладений у письмовий формі Трудовий договір на невизначений термін. Позивач зазначив, що він добросовісно виконував свої трудові обов'язки, але КП МАМ часто та систематично затримував виплату заробітної плати. Так, за травень, червень, липень 2013 року відповідач не виплатив позивачу заробітну платню за його підрахунком відповідно у сумах 2653,30 грн., 3001,86 грн. та 1788,61 грн.. З 22 липня 2013 року згідно Рапорту позивача від 18.07.2013 року та відповідного Наказу КП МАМ [PERSON] була надана планова відпустка на 30 календарних днів, тобто по 20 серпня 2013 року включно. При цьому заробітної плати за час щорічної відпустки позивачу сплачено не було. Перебуваючи у відпустці позивач захворів і з 06 серпня по 20 серпня 2013 року перебував на лікуванні у стаціонарі. Відповідний лікарняний лист був наданий КП МАМ, проте також залишився неоплаченим. Позивач зазначив, що вирішальним фактором, крім вищевказаних обставин, що змусили його подати заяву про розірвання мого Трудового договору від 01.12.2012 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, було взкриття 23 вересня 2013 року за його відсутності кабінету начальника відділу кадрів та проникнення з невідомою метою із пошкодженням замків і двері, хоча жодних перешкод в частині користування документами або оргтехнікою відділу кадрів з його боку ніколи не було. Наприклад, в період відпустки відповідача обов'язки начальника відділу кадрів за його ж рапортом виконувала інша посадова особа і жодних складнощів із вказаного питання не виникло. Вказані обставини були викладені позивачем перед власником та органом управління КП МАМ Миколаївською обласною Радою та Миколаївською ОДА. 23 вересня 2013 року позивачем подано до КП «МАМ» заяву про розірвання мого Трудового договору від 01.12.2012 року на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України із 23 вересня 2013 року, а також заяву про надання довідки про заборгованість, розрахунку середнього заробітку та проект наказу про його звільнення того ж дня було зареєстровано діловодом КП МАМ, але повністю не задоволено його адміністрацією (не підписано керівником підприємства). Це змусило позивача направити заяву від 23 вересня 2013 року про розірвання Трудового договору від 01.12.2012 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України із 23 вересня 2013 року поштою. Посилаючись на вищевикладене позивач просив суд зобов'язати Комунальне підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» розірвати Трудовий договору від 01 грудня 2012 року з ним на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України із 23 вересня 2013року та видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв» на його користь заборгованість по заробітній платі за травень, червень, липень, 2013 року, заборгованість по заробітній платі за вересень 2013 року, заробітну плату за час щорічної відпустки з 22 липня 2013 року по 20 серпня 2013 року, лікарняні виплати із 06 серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, а також середній заробіток за період затримки розрахунку із 23 вересня 2013 року по 23 жовтня 2013 року. В останніх уточнених позовних вимогах позивач посилаючись на те, що у процесі розгляду даної судової справи йому стали відомі такі факти та обставини, створені відповідачем, які змушують його уточнити позовну заяву наступним чином. Так позивачу стало відомо, що наказом КП МАМ за № 98 від 17.09.2013 року «Щодо адміністративного покарання начальника відділу кадрів [PERSON] внаслідок службової недбалості» мені оголошена догана за підробку документів та неявку в суд у якості свідка та стягнуто 3965,52грн. середнього заробітку [PERSON], та 344,10грн. судового збору. Крім того винесено наказ №100 від 23 вересня 2013 року яким зобов'язано позивача передати кадрову документацію на протязі 7 днів іншому працівникові. Наказом КП МАМ за № 102 від 23.09.2013 року «Про винесення догани начальнику відділу кадрів [PERSON]» позивачу винесена друга догана за якби-то відмову у переданні кадрової документації згідно Наказу за №100 від того ж дня - 23.09.2013 року. А наказом КП МАМ за № 348/к від 20.12.2013 року «Про звільнення начальника відділу кадрів [PERSON]» позивач був звільнений з роботи на підставі п. 3 ст.40 КЗпП України за систематичне порушення трудової дисципліни. Позивач вказав, що вважає звільнення його на підставі п.3 ст.40 КЗпП незаконним з наступних підстав. Так жодних пояснень щодо вищевказаних нібито порушень позивачем трудової дисципліни не було відібрано. Жоден наказ йому не було не доведено під підпис. Більш того, позивач вважає вказані накази безпідставними. Так, всупереч твердженням наказу за №98 від 17.09.2013р. ніякої підробки документів з його боку не було, а зворотне може довести лише обвинувальний вирок суду по кримінальній справі у моєму відношенні, якого не існує. Накладення адміністративних стягнень взагалі не передбачені трудовим законодавством. «Адміністративне покарання» не є компетенцією комерційного комунального підприємства, як і встановлення факту «службової недбалості». Це є виключно прерогативою органів Держави. Крім того, як зазначено у запереченнях відповідача, цей, нібито, факт встановлений 16.07.2013р., а стягнення всупереч встановленому ст.148 КЗпП України місячному строку накладено через два місяці. Також позивач зазначає, що про судові засідання за неявку в які притягнуто до відповідальності ніхто його не повідомив, переміщення із мого робочого місця в КП МАМ до Заводського районного суду м. Миколаєва, тобто на відстань понад 40 км за відсутності громадського транспорту в аеропорту, ніхто не забезпечив, наказів (розпоряджень тощо) із вказаних обставин явки до суду від в.о. генерального директора КП МАМ він не отримував. Стягнення з позивача 3965,52грн. середнього заробітку [PERSON] та 344,10грн. судового збору не засноване на законодавстві, а отже є незаконним. Щодо нібито не виконання позивачем наказу № 100 від 23 вересня 2013 року, позивач вказує, що зазначений наказ не має посилання на норми законодавства та містить нічим не регламентований строк передачі документів - 7 днів, крім того передачу документації в КП МАМ регламентує інший наказ Що стосується наказу № 102 від 23.09.2013 року про нібито відмову у передачі кадрової документації то, позивач не міг передати кадрову документацію так як 19 вересня 2013року кабінет начальника відділу кадрів було взкрито і по 23 вересня 2013 року він лишався відкритим до доступу будь-кого. Таким чином 5 днів кадрова документація на підприємстві знаходилася поза межами відання та контролю позивача тобто повнота цієї документації та її наявність вже від нього не залежали. Позивач вказав, що таким чином на нього незаконно та безпідставно, всупереч порядку, передбаченому ст.ст.147-149 КЗпП України, були накладені дисциплінарні стягнення, навіть не передбаченні трудовим законодавством, у зв'язку з чим вони не можуть враховуватися при звільнені на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Зважаючи вищевикладене Наказ № 348/к від 20.12.2013 року про його звільнення, також суперечить Закону та є безпідставним, так як ґрунтується не доведених фактах і необґрунтованих звинуваченнях у порушенні позивачем трудової дисципліни. Крім того, в порушення ст.43 КЗпП України не була отримана згода щодо розірвання трудового договору позивача за ініціативи адміністрації від Профспілкової організації «Авіатор» працівників Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Миколаїв», членом якої він являється. Оскільки його звільнення з роботи по п.3 ст.40 КЗпП України є безпідставним та незаконним, підстави звільнення згідно його заяви від 23.09.2013р. повинні бути змінені на п.3 ст.38 КЗпП України та з відповідача стягнута вихідна допомога у сумі 22500,00грн. згідно розрахунку, наведеному позивачем. Крім того позивач просив про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільнені 20058,67 грн. та моральної шкоди в сумі 1000грн. Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, відпускних та лікарняних то позивач ці позовні вимоги не підтримує у зв'язку зі сплатою цих сум відповідачем. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, але надали заяви про розгляд справи у їх відсутність та вказали що повністю підтримують уточнені позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи, від виконуючого обов'язки генерального директора КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв» надійшла заява про визнання позовних вимог [PERSON] Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] працював в Комунальному підприємстві «Міжнародний аеропорт Миколаїв» на посаді начальника відділу кадрів з 08 листопада 2010 року. 01 грудня 2012 року між Комунальним підприємством «Міжнародний аеропорт Миколаїв» та позивачем був укладений у письмовий формі Трудовий договір на невизначений термін. У зв'язку із систематичними затримками виплати заробітної плати, не виплатою заробітної плати за час щорічної відпустки та лікарняних, 23 вересня 2013 року позивачем подано до КП «МАМ» заяву про розірвання Трудового договору від 01.12.2012 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України із 23 вересня 2013 року, а також заяву про надання довідки про заборгованість, розрахунку середнього заробітку та проект наказу про його звільнення того ж дня було зареєстровано діловодом КП «МАМ». У зв'язку з відсутністю реакції на вищевказані заяви з боку керівництва КП «МАМ» позивач був змушений направити заяву від 23 вересня 2013 року про розірвання Трудового договору від 01.12.2012 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України із 23 вересня 2013 року поштою, а пізніше 13.11.2014року звернутися до суду з позовом про розірвання трудового договору та стягнення заборгованості із заробітної плати. В подальшому 20.12.2013року виконуючим обов'язки генерального директора КП «МАМ» [PERSON] винесено наказ №348/К про звільнення [PERSON] згідно п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне порушення трудових обов'язків з урахуванням доган винесених наказами №98 від 17.09.2013року та №102 від 23.09.2013року. Дослідивши вищевказані накази судом встановлено наступне. Так наказом №98 від 17.09.2013року [PERSON] оголошено догану за підробку документів та неявку в суд в якості свідка. Однак вина [PERSON] у нібито підробці документів не встановлена у передбаченому законом порядку (обвинувальним вироком суду), що ж стосується неявки в судове засідання то це не може бути розцінено як порушення трудової дисципліни або невиконання професійних обов'язків начальника відділу кадрів. Стосовно наказу №102 від 23.09.2013року про оголошення [PERSON] догани за відмову виконання наказу №100 від 23.09.2013року (про передачу документації), суд вважає, що оскільки внаслідок взкриття кабінету начальника відділу кадрів КП «МАМ» 19 вересня 2013року той лишався відкритим на протязі 5днів і таким чином кадрова документація на підприємстві знаходилася поза межами відання та контролю позивача (цей факт визнається відповідачем в запереченнях на позов) тобто повнота цієї документації та її наявність вже від нього не залежали, то наказ №102 від 23.09.2013року винесено безпідставно. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06.11.1992 року у справах осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 ст.40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно ж до роз'яснень, викладених в п.23 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством, і не втратили юридичної сили. З наведеного видно, що накази №98 від 17.09.2013року та №102 від 23.09.2013року про застосування до [PERSON] дисциплінарних стягнень є безпідставними, а отже наказ № 348/к від 20.12.2013 року про його звільнення, є незаконним оскільки ґрунтується не доведених фактах і необґрунтованих звинуваченнях у порушенні позивачем трудової дисципліни. Оскільки звільнення позивача з роботи за п. 3 ст.40 КЗпП України є безпідставним та незаконним, а факт порушення роботодавцем КП «МАМ» трудового законодавства в частині затримки виплати заробітної плати, заробітної плати за час щорічної відпустки, виплат за лікарняним листком підтверджується довідками КП «МАМ» №723 від 12.12.2013року, №443 від 03.09.2014року, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] про зміну підстав звільнення на п.3 ст.38 КЗпП України обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 та ст.39 КЗпП України) виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менш тримісячного середнього заробітку. Згідно п.13.10 Колективного договору КП «МАМ» та його профспілкової організації «Авіатор» на 2009-2018роки при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 та ст.39 КЗпП України) виплачується вихідна допомога у розмірі п'яти місячних окладів Отже позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача вихідна допомога у сумі 22500,00грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно ж до статті 117 КЗпП України за обставин затримки розрахунку при звільненні, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. При чому згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ за № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у підприємства не виключає його відповідальності. Сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 23 вересня 2013року по 03 березня 2014 року, виходячи із наданих відповідачем даних про 3737,64 грн. середньомісячного заробітку позивача та ст.ст.116-117 КЗпП України становить: 18688,20 грн. = 5 місяців * 3737,64 грн. - із 23 вересня 2013 року по 23 лютого 2014 року та 1370,47 грн. = 11 днів / 30 днів * 3737,64 грн. - із 24 лютого 2014 року по 03 березня 2014 року, а разом: 20058,67 грн. Судом вбачається, що незаконне звільнення з роботи та затримка належних до виплати коштів є порушенням законних прав позивача та призвело до моральних страждань, порушення нормального життєвого процесу і потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, таким чином незаконними діями відповідача [PERSON] заподіяно моральну шкоду, на думку суду відповідач повинен відшкодувати позивачу. моральну шкоду в розмірі 1000(одна тисяча) грн. У відповідності з ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у розмірі пропорційному до задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved