Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 вересня 2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 84 024 грн. 69 коп. та суму сплаченого судового збору. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача 88 500 грн. компенсації за відчужені автомобілі. Рішення набрало законної сили 19.11.2014 року. Станом на 31.08.2017 року відповідач суму компенсації не повернула. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач вважає за потрібне стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за період з 20.11.2014 року до 31.08.2017 року, яка відповідно до розрахунку позивача становить 84 024 грн. 69 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої представник просить проводити розгляд справи без його участі. Зазначив, що позов підтримує та просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 33). Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заяв про розгляд справи за її відсутності або про причини неявки, будь-яких клопотань, заперечень на позов від відповідача до суду не надходило. Згідно вимог ч. 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Врахувавши доводи позивача та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 88 500,00 грн. компенсації. В решті позову відмовлено (а.с.а.с. 5-8). Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року, - рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, в частині відмови [PERSON] в задоволенні позову про визнання за ним права власності на частину квартири, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на частину квартири задовольнити. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири № [ADDRESS]. В решті рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року залишено без змін (а.с.а.с. 9-11). Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує на те, що відповідач не виконала свої грошові зобов'язання, станом на 31.08.2017 року суму компенсації за рішенням суду не повернула, чим допустила прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із постанови Верховного суду України від 01.10.2014р., справа №6-113/цс14, даним судом була розглянута справа про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду та викладена правова позиція №113цс14, згідно якої за змістом ч.2ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Таким чином, оскільки відповідач на визначених умовах мала повернути позивачу кошти в сумі 88 500,00 грн., дане зобов'язання зводиться до сплати грошей, тому є грошовим, в зв'язку з чим позивачем правомірно обрано спосіб захисту майнового права та інтересу відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Зокрема, ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, є не скасованим, набрало законної сили. Факт виникнення зобов'язання щодо сплати грошей доведений в судовому засіданні, а тому є грошовим зобов'язанням за порушення якого настають наслідки передбачені вимогами вище наведеного закону. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, встановлено, що рішення суду від 03 червня 2014 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 88 500,00 грн. компенсації, залишається невиконаним. Положення ст. 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Беручи до уваги наведені обставини, у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення суду, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції та 3 % річних за період з дати набрання судовим рішенням від 03 червня 2014 року законної сили, а саме з 20.11.2014 року по 31.08.2017 року, що становить 84 024 грн. 69 коп., а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 840 грн. 25 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved