Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Територіальної громади м. Канева в особі Канівської міської ради (далі також - відповідач) про визнання права власності на житло. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , [INFO] та пояснює, чому в них з матір`ю різні прізвища. Позивач вказує про те, що як з`ясувалося на даний час, за життя матері [PERSON] не було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в якому вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Також відсутні правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку, виділену під будівництво та обслуговування будинку (в той час реєстрація права власності не була обов`язковою). Єдине, що пов`язує це домоволодіння з ім`ям покійної матері це зведений оціночний акт по домоволодінню [ADDRESS] та генеральний план (схема), які збереглися в інвентарній справі КП «ЧООБТІ». На усне звернення позивача до Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Канівської міської ради йому повідомили, що жодної заяви про початок та/або закінчення будівництва будинку [ADDRESS] , починаючи з 1935 року до цього часу від імені [PERSON] не зареєстровано по існуючим книгам реєстрації. Тому, як зазначає позивач, будівництво було самочинним. Також позивач вказує про те, що з 28.08.1984 по 13.07.2000 був зареєстрованим у даному будинку разом із своєю матір`ю, а потім з 13.07.2000 по 13.12.2005 був знятий з реєстрації, хоча фактично продовжував проживати в цьому будинку разом з матір`ю - [PERSON] . Тоді позивач вже був пенсіонером, але ще пішов працювати двірником на ЗАТ «Агроекопродукт», що підтверджується записами в трудовій книжці. Після смерті матері, позивач продовжує жити в будинку [ADDRESS] . В листопаді минулого року позивач звернувся до КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» де отримав довідку за № 764 від 17.11.2020 в якій зазначено, що станом на 01.01.2013 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Тому можна вважати, що спадкового майна взагалі не існує. Крім цього, [PERSON] зазначає, що він, як спадкоємець першої черги за законом своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але 24.02.2021 отримав у нотаріуса постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивачем не було надано документів про родинні відносини із померлою [INFO] громадянкою [PERSON] , а також не надав документ, що посвідчує право власності спадкодавця на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки такий документ відсутній. З огляду на вказані обставини, позивач звернуся до суду з позовом про реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] на своє ім`я та просить в порядку ст. 392 ЦК України визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS] та здійснити державну реєстрацію прав власності та інших речових прав на своє ім`я. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29.03.2021 вказаний позов було залишено без руху, у зв`язку з наявністю недоліків та надано позивачу строк для усунення недоліків - 10 днів з моменту отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху (а.с.9-10). На виконання ухвали суду від 29.03.2021 про залишення позову без руху, позивачем 20.04.2021 надано пакет документів, які судом до уваги не прийнято, оскільки вони не стосувалися позивача по справі - [PERSON] , а мали відношення зовсім до іншої особи - [PERSON] (а.с.13-31), а тому ухвалою суду від 28.04.2021 позовну заяву [PERSON] повернуто позивачу (а.с.32-33). Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу в якій вказував, що ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права, а тому просив її скасувати, а матеріали справи направити для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.36-39). Постановою Черкаського апеляційного суду від 17.06.2021 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.04.2021 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.51-55). Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29.06.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі; розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 21.07.2021 (а.с.92). 08.07.2021 до суду надійшли письмові заперечення відповідача на позовну заяву, в якому він щодо задоволення позову заперечував з підстав не зазначення позивачем, яким саме чином відповідач порушив права позивача (а.с.95-96). 15.07.2021 до суду надійшов відзив позивача на заперечення відповідача, в якому позивач зазначив, що Канівська міська рада не порушувала його права. Однак, визначив відповідачем Канівську міську раду з огляду на те, що міська рада є власником (розпорядником) земель в межах населеного пункту (а.с.98). Крім цього, 15.07.2021 позивачем до суду подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (а.с.100-117). Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21.07.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 07.09.2021. В судове засідання також ухвалено викликати свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.138). 07.09.2021 в судовому засіданні було оголошено перерву до 15.09.2021 (а.с.146-147). Під час судового розгляду позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала, посилаючись на те, що будинок [ADDRESS] побудовано самочинно ще у 60-х роках, оскільки з того часу і наразі відсутні будь-які правовстановлюючі документи на даний будинок та земельну ділянку, яка тривалий час перебуває у постійному користуванні позивача. Відсутні рішення про виділення земельної ділянки для будівництва і обслуговування будинку. В книгах реєстрації Управління містобудування та архітектури відсутня реєстрація заяв про початок будівництва будинку [ADDRESS] та про його завершення від імені позивача та/або від імені його покійної матері, починаючи з 1935 року до сьогодні. Земельна ділянка на якій побудовано будинок [ADDRESS] має цільове призначення - для будівництва та обслуговування будинку. В даному будинку проживає один позивач. Він самостійно утримує будинок та земельну ділянку на якій цей будинок розташований, а за нормами чинного законодавства України, саме власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] довгий час зареєстрований в даному будинку та постійно проживав в ньому разом зі своєю матір`ю [PERSON] , а після її смерті продовжує там проживати, самостійно утримує будинок та земельну ділянку на якій цей будинок розташований, сплачує комунальні послуги та є єдиним, хто за багато років проживає в цьому будинку, доглядає за ним і утримує. Ознайомившись з заявами по суті справи, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд встановив наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що відповідно до довідки голови територіального комітету м. Канева № 5 в житловому будинку [ADDRESS] проживала [PERSON] , [INFO] . Крім неї у вказаному будинку постійно проживав [PERSON] , 1944 р.н. Відповідно до відміток про реєстрацію місця проживання у паспорті він був зареєстрований за вищевказаною адресою з 28.08.1984 по 13.07.2000, а потім з 13.12.2005 та продовжує проживати і до цього часу (а.с.74). З копії Генерального плану (схеми), долученого до матеріалів справи вбачається, що власником будинку по [ADDRESS] вказана [PERSON] (а.с.72). Позивачем до позову додано оціночний акт по будинковолодінню [ADDRESS] , з якого вбачається, що користувачем будинку є [PERSON] , основна інвентаризація проведена 23.06.1982 (а.с.71). З довідки КП «Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації» від 17.11.2020 № 764, вбачається, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.73). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.02.2003 серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Канівського міського управління юстиції у Черкаській області (а.с.75). З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виданого КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації», інвентаризаційна справа № 3086, вбачається, що замовником технічної інвентаризації був [PERSON] (а.с.85-90). Постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2021, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері [PERSON] , на житловий будинок [ADDRESS] , в зв`язку з тим, що [PERSON] не надав документів, які підтверджують родинні відносини з спадкодавцем [PERSON] та документів, що посвідчують право власності спадкодавця на житловий будинок [ADDRESS] . Крім цього, з постанови державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2021 вбачається, що спадкоємцями після смерті [PERSON] , померлої [INFO] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.91). Позивачем до матеріалів справи долучені квитанції про сплату комунальних послуг (а.с. 105-118). Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) і якщо законом передбачено прийняття цього майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державні реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, передумовою для звернення з позовом про визнання права власності на майно на підставі вказаної статті є сумніви у належності позивачеві цього майна, які виникають у інших осіб, неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втрата належних правовстановлюючих документів на майно. Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів та конкретних обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права. З огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав та у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові №6-318цс15 від 24.06.2015 та Верховний Суд у постановах від 21.11.2018 у справі №920/615/16, від 07.08.2019 у справі №902/869/17. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 02.05.2018 у справі №914/904/17, від 07.06.2018 у справі №912/111/14, від 27.03.2019 у справі №27/193, від 11.06.2019 у справі №918/1400/14, від 05.12.2019 у справі №914/73/18, згідно з якими, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. До таких висновків щодо застосування відповідних норм права, дійшов Верховний Суд і в постанові від 20.02.2020 у справі №5006/5/39б/2012. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] просить суд визнати в порядку ст. 392 ЦК України за ним право власності на будинок [ADDRESS] та здійснити державну реєстрацію нерухомого майна на своє ім`я. При цьому, позивач звертає увагу на те, що предметом позову в цій справі є визнання права власності на будинковолодіння саме на підставі ст. 392 ЦК України, а не в порядку спадкування за заповітом чи законом. Пояснив, що як з`ясувалось на даний час, за життя матері [PERSON] , нею не було зареєстровано право власності на жилий будинок [ADDRESS] , в якому вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Також, відсутні правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку, виділену під будівництво та обслуговування будинку (в той час реєстрація права власності не була обов`язковою). Єдине, що пов`язує це домоволодіння з ім`ям покійної матері це зведений оціночний акт по домоволодінню [ADDRESS] ) та генеральний план (схема), які збереглися в інвентарній справі КП «ЧООБТІ». Вказує, що він з 28.08.1984 по 13.07.2000 був зареєстрованим у даному будинку разом зі своєю матір`ю, а потім з 13.07.2000 по 13 грудня 2005 року був знятий з реєстрації, хоча фактично продовжував проживати в цьому будинку разом із матір`ю [PERSON] , та наразі продовжує проживати у ньому. Відповідно до довідки КП «ЧООБТІ» №764 від 17 листопада 2020 року, станом на 01.01.2003 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Однак, суд звертає увагу на те, що обставини, на які посилається позивач, не дають підстав для констатації факту виникнення у нього права власності на вказаний будинок, а матеріали справи не містять доказів набуття позивачем права власності на цей будинок. Крім цього, як вбачається з наявної в матеріалах справи постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2021, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , однією з підстав для такої відмови слугувала обставина ненадання позивачем документа, що посвідчує право власності спадкодавця на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки такий документ відсутній (а.с.91 зворот). Тобто, позивач, звертаючись до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] підтвердив, що будинок належав його покійній матері [PERSON] . Також суд звертає увагу на ті обставини, що в копіях документів (зведений оціночний акт по домоволодінню [ADDRESS] та генеральний план (схема), які збереглися в інвентарній справі КП «ЧООБТІ») власником будинку [ADDRESS] ) вказана [PERSON] . З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність порушення права власності [PERSON] та спрямованість цього позову не на визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України та в порядку якої позивач звернувся до суду з позовом, а фактично на набуття ним права власності, що не відповідає наведеній правовій нормі та виключає можливість визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України. Звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу. Окремо суд також звертає увагу на те, що [PERSON] не надав суду документів про родинні відносини з померлою [INFO] [PERSON] , а в судовому засіданні зазначив про те, що факт родинних відносин в судовому порядку не встановлював, оскільки не вважав це за необхідне. Вказана обставина була також підставою для відмови нотаріусом у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити повністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed