Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.08.2020 року звернулася до суду із позовом до громади міста Авдіївка в особі Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , [INFO] , про що відділом ДРАЦС реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції Донецької області видано свідоцтво про смерть за актовим записом №46. Після смерті батька позивач прийняла спадщину. [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , після смерті якої залишилася спадщина у вигляді будинку [ADDRESS] . 02.07.2020 року позивач як спадкоємець спадщини, яку мав успадкувати її батько після смерті [PERSON] - його матері, як би був живий, звернулася до приватного нотаріуса для реєстрації спадкової справи. Однак, 02.07.2020 року позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що в документах батька позивача записано прізвище « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть зазначено прізвище « [PERSON] ». Указані розбіжності в прізвищах позбавляють позивача можливості звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З урахуванням уточнених вимог, позивач просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що свідоцтво про смерть від 24.01.2013 року, а також свідоцтво про народження від 10.08.2007 року належить батьку позивача [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 07.09.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 07.10.2020 року закрито провадження у справи та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву, де позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача громади м.Авдіївка в особі Військово-цивільної адміністрації м.Авдіївка Донецької області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву, де просив розглянути справу без участі представника відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] народилася [INFO] . Батьками позивача є [PERSON] і [PERSON] . Дані обставини підтверджує копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видана Авдіївським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області 20 червня 2000 року. [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видана Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області. При цьому, у вказаних вище документах прізвище батька позивача зазначено українською мовою « [PERSON] ». Позивач надала суду копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видану повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, де зазначено, що [PERSON] народився [INFO] у м.Авдіївка, про що в книзі реєстрації народжень 27 листопада 1976 року зроблено відповідний актовий запис за №484 та його батьками зазначено [PERSON] і [PERSON] . Також, позивачем надано копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видану 23 червня 2020 року Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), де зазначено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 23 червня 2020 року складено відповідний актовий запис №651. З обґрунтування позовних вимог вбачається, що позивач має намір отримати спадщину після смерті бабусі [PERSON] , після смерті якої залишилася спадщина у виді 56/100 частки будинку [ADDRESS] . При цьому, у позовній заяві зазначається, що позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] в порядку визначеному ст. 1266 ЦК України, оскільки вона має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її батьку [PERSON] , якби він був живим на час відкриття спадщини. У постанові приватного нотаріуса Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області Василенка В.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 липня 2020 року наведено наступне. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області із заявою про прийняття спадщини. На підставі наданих заявником документів приватним нотаріусом 15 липня 2013 року заведено спадкову справу №19/2013 відносно майна померлого [INFO] [PERSON] . [PERSON] звернулася із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину на належне їй спадкове майно, частку житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, яку її батько [PERSON] прийняв після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Приватним нотаріусом було встановлено, що згідно з документами, що містяться в спадковій справі №41 від 05 лютого 2007 року прізвище спадкоємця, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] зазначене як « [PERSON] » (паспорт серії [NUMBER] , виданий 11.04.2001 року Авдіївським МВ ДМУ). При цьому згідно з інформацією спадкової справи №19/2013 від 15.07.2013 року спадкодавцем є [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Авдіївським МВ ГУМВС України в Донецькій області від 19.06.2008 року). Проте, у постанові зазначено, що [PERSON] не надала правовстановлюючі документи на належне спадкодавцю нерухоме майно через їх відсутність. Посилаючись на п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Отже, приватним нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадкове майно після смерті [PERSON] через не надання правовстановлюючих документів на належне спадкодавцю нерухоме майно, а саме на частку житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, без зазначення адреси розташування спадкового майна. Звертаючись із даним позовом позивач просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що свідоцтво про смерть від 24.01.2013 року, а також свідоцтво про народження від 10.08.2007 року належить батьку позивача [PERSON] , [INFO] . При цьому, у позові зазначає, що має намір отримати спадщину за правом представлення після смерті бабусі [PERSON] , після смерті якої залишилася спадщина у виді 56/100 частки будинку [ADDRESS] , та в обґрунтування вимог посилається на постанову приватного нотаріуса, якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкове майно після смерті [PERSON] , через не надання правовстановлюючих документів на належне спадкодавцю нерухоме майно, а саме на частку житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, без зазначення адреси розташування спадкового майна. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. (ст. 1258 ЦК України). Також, ст. 1266 ЦК України передбачено спадкування за правом представлення. Відповідно до положень частини першої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Згідно з положеннями статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно із ст. 49. Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: зокрема, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Отже, у разі обґрунтованої відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкоємець має право звернутися до суду із позовною заявою з метою захисту порушеного права. Оскільки, у даному випадку, нотаріусом було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на належне спадкодавцю нерухоме майно, позивач має право звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Разом з тим, позивач не заявляє вимоги про визнання права власності на спадкове майно. Також, як раніше зазначалося, позивач обираючи спосіб захисту, просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що свідоцтво про смерть від 24.01.2013 року, а також свідоцтво про народження від 10.08.2007 року належить батьку позивача [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу щодо меж здійснення цивільних прав. При вирішенні даної справи суд враховує роз`яснення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де зазначено, що заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. (п. 12) Аналогічні роз`яснення викладено у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юриди чне значення». Отже, не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності особі свідоцтв, які видаються органами реєстрації актів цивільного стану. Порядок складання актових записів та видача свідоцтв визначено Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5. У разі якщо відомості Державного реєстру актів цивільного стану громадян про персональні дані особи не відповідають даним, зазначеним у заяві, посадова особа відділу державної реєстрації актів цивільного стану уточнює їх на відповідність даним паперового носія відповідного актового запису та паспорта або паспортного документа такої особи і за можливості вживає заходів щодо внесення змін до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян у порядку, встановленому пунктом 4.5 розділу IV Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 липня 2008 року № 1269/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 25 липня 2008 року за № 691/15382. (п. 4 розділ ІІ Правил) Отже, чинним законодавством передбачено порядок внесення змін до актів цивільного стану в разі якщо відомості Державного реєстру актів цивільного стану громадян про персональні дані особи не відповідають персональним даним особи, зазначені у заяві та її паспорті або паспортному документі. Згідно із зазначеними Правилами (п. 4, 10) орган державної реєстрації актів цивільного стану на прохання особи, якій відмовлено в державній реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з наявністю однієї з підстав, зазначених в абзаці першому цього пункту, повинен викласти причину такої відмови в письмовій формі. За порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації актів цивільного стану органи державної реєстрації актів цивільного стану несуть цивільно-правову, а її працівники - матеріальну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку. Дії або бездіяльність працівника органу державної реєстрації актів цивільного стану можуть бути оскаржені до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, Міністерства закордонних справ України та/або до суду. Тобто, зазначеними Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5 визначено позасудовий порядок оскарження дії або бездіяльність працівника органу державної реєстрації актів цивільного стану, та виходячи із зазначеного вище, суд зазначає, що у судовому порядку, як в порядку окремого провадження, так і в порядку позовного провадження, не може бути вирішено питання про встановлення факту належності свідоцтв, які видаються органами реєстрації актів цивільного стану, оскільки існує позасудовий порядок внесення відповідних змін до актових записів цивільного стану. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити, що статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Так, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема родинних відносин між фізичними особами. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину (п.7 Постанови). Тобто, спадкоємець, який має намір прийняти спадщину після смерті спадкодавця та у разі наявності перешкоди у вигляді неможливості підтвердити родинний зв`язок із спадкодавцем, має право звернутися до суду із заявою про встановлення такого факту, оскільки він породжує для нього юридичні наслідки, зокрема отримання спадщини. У даному випадку позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, а не з підстав відсутності документів, що підтверджують родинний зв`язок із спадкодавцем. Як вже зазначалося, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Отже, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Суд звертає увагу, що право позивача на отримання спадщини порушено. Проте, позивачем не заявлено вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно. Також, позивачем чітко не визначено спадкодавця, після смерті якого вона має намір отримати спадщину, чи то після смерті батька, чи то після смерті бабусі, та які ж все ж таки перешкоди виникли у спадкоємця під час оформлення спадщини з урахуванням постанови приватного нотаріуса, який відмовив позивачу у проведенні нотаріальної дії, чи то відсутність документів, що підтверджують родинний зв`язок із спадкодавцем, чи то відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Проте, позивачем визначено вимогу, яка не підлягає розгляду в судовому порядку, а може бути вирішена орган державної реєстрації актів цивільного стану. Крім того, при вирішенні даної справи суд бере до уваги роз`яснення викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де зазначено, що при вирішенні справ даної категорії суд має встановити: - місце відкриття спадщини; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі відповідно ч. 1 ст. 229 ЦПК України. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Суд відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України позбавлений можливості роз`яснити учасникам судового процесу, зокрема позивачу, їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, у тому числі щодо звернення до суду із клопотанням про витребування доказів, оскільки позивач до суду не з`явилася та просила розглядати справу без її участі. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76,77 ЦПК України докази та оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed