Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Позивач 16.03.2018 р. звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 40 відсотків усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Після збільшення розміру позову 17.05.2018 р. позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/2 (однієї другої) частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що у шлюбі з відповідачем народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу згідно рішення Тисменицького районного суду від 22.02.2018 р. відповідач не бере участі у матеріальному утриманні дітей, не надає коштів на утримання дітей, при цьому відповідач має офіційне працевлаштування та стабільний дохід. Позивач у судове засідання не зявилась, у поданій суду заяві просила розглянути справу у її відсутності, збільшений позов підтримала і просила його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач повторно не зявився у судове засідання, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у шлюбі сторін народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу на підставі рішення Тисменицького районного суду від 22.02.2018 р., яким малолітніх дітей залишено проживати з матірю, сторони разом не проживають. Відповідач не надає матеріального утримання дітям. Зміст спірних правовідносин полягає у порушенні права малолітніх дітей сторін на належне утримання з боку батька, який проживає окремо від сімї. Відповідачем, який не виконує батьківського обовязку щодо утримання своїх малолітніх дітей, порушено право дітей на належний рівень життя, необхідний для їх гармонійного всебічного розвитку. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх\~діях щодо\~дітей,\~незалежно від\~того,\~здійснюються вони\~державними чи\~приватними установами,\~що займаються\~питаннями соціального\~забезпечення,\~судами,\~адміністративними чи\~законодавчими органами,\~першочергова увага\~приділяється якнайкращому\~забезпеченню інтересів\~дитини.\~Держави-учасниці\~зобовязуються забезпечити\~дитині такий\~захист і\~піклування,\~які необхідні\~для її\~благополуччя,\~беручи до\~уваги права\~й обовязки\~її батьків,\~опікунів чи\~інших осіб,\~які відповідають\~за неї\~за законом,\~і з\~цією метою\~вживають всіх\~відповідних законодавчих\~і адміністративних\~заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до вимог ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності з вимогами ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Відповідно до вимог ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини;\~мінімальний розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Частиною 1 ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд у відповідності з вимогами ч.1 ст.182 СК України враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей сторін, зокрема те, що діти здорові, перебувають на утриманні матері; стан здоровя відповідача, що є задовільним, та матеріальне становище відповідача, який має офіційне працевлаштування та стабільний дохід, розмір доходу якого невідомий, інших дітей та непрацездатних утриманців не має. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та визначає до стягнення щомісячний розмір аліментів у частці заробітку (доходу) батька, що становить одну третину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. З відповідача слід стягнути 704,80 грн. судового збору в дохід державного бюджету. На підставі\~наведеного,\~відповідно до\~ст.\~3,\~27\~Конвеції ООН\~про права\~дитини від\~20.11.1989\~р. (у\~редакції зі\~змінами,\~схваленими резолюцією\~50/155\~Генеральної Асамблеї\~ООН від\~21\~грудня 1995\~р.),ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст. 180, 181 ч.3, 182, 183 СК України, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial