Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.01.2017 року звернулася до суду із позовом про визнання частково недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, в обґрунтування позову зазначила, що рішенням [PERSON] міської ради від 24.04.1996 року № 143/2 їй безоплатно було передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, яка розташована за адресою: Донецьк область, м. Селидове, вул. Ясна (Чапаєва), буд. № 4. При виготовлені державного акту на право власності на земельну ділянку землевпорядною організацією були допущені суттєві порушення земельного законодавства, в результаті яких були допущені помилки, фактично межі належної позивачу земельної ділянки не відповідають розмірам зазначеним у державному акту. Так, в державному акті на право приватної власності на землю зазначений розмір межі від А до Б = 21,5 м., тоді як, на думку позивача, зменшення площі її земельної ділянки обумовлена порушенням її кордонів з боку суміжної земельної ділянки і не відповідає розмірам меж, які зазначені у генеральному плані міста Селидове, де зазначена частина межі від А до Б = 22,5 м.. Просить суд визнати частково недійсним державний акт серія ДН № 10187 на право приватної власності на землю в межі від А до Б земельної ділянки S=0,0884 га., виданий на підставі рішення [PERSON] міської ради народних депутатів від 24.04.1996 року № 143/2 на імя [PERSON], для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, зареєстрований у Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 10187, відновити межові знаки земельної ділянки за її суміжної межі від А до Б, відповідно до Генерального плану м. Селидове Донецької області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали та просять суд задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмову заяву в якій зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, просить суд відмовити в їх задоволені та слухання справи провести без його участі. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області міжміського управління держгеокадастру у містах Селидовому та Новогродівці за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані до суду пояснення, в яких зазначено, що у 2014 році позивач звернулася ТОВ «Укземгарант» щодо присвоєння кадастрового номера земельній ділянці за адресою: м. Селидове, вул. Чапаєва (Ясна), буд. № 4. При оформленні землевпорядної документації, а саме при складанні акту встановлення меж земельної ділянки в натурі, один із суміжників земельної ділянки відмовився підписати акт, у звязку з чим виникла необхідність у [PERSON] звернутися до [PERSON] міської ради із заявою щодо погодження меж земельної ділянки. В ході засіданні [PERSON] міської ради та при проведення кадастрової зйомки фактів порушення меж земельної ділянки не було виявлено,її розміри відповідають розмірам зазначеним в Державному акту. Крім того при внесені в базу Національної кадастрової системи даних земельної ділянки в м. Селидове по вул. Чапаєва (Ясна), 4 в цифровій формі було встановлено збіг даних обмінного файлу та кадастрової карти. Зміни меж земельної ділянки встановлено не було. Позивач [PERSON] своїм особистим підписом в [PERSON] встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі підтвердила свою повну згоду зі встановленими межам, а саме: від А до Б 45,57 м., від Б-В 19,94 м., від В до Г 48,46 м., від Г до А 19,30 м. Площа земельної ділянки становить 0,0884 га. Крім того, при складанні технічної документації із землеустрою, заміри робилися тахометром та GPS приймачем, що має похибку лише 10 см. на 1 км. земельної ділянки, тобто розміри земельної ділянки за адресою: м. Селидове, вул. Чапаєва (Ясна), буд. № 4 є вірнішими за ті, що були при виготовленні генерального плану м. Селидове. Також зазначила, що законодавством не встановлено обовязковість співвпадання розмірів земельної ділянки генеральному плану міста. Крім того зазначила, що у разі часткового скасування державного акту на право власності на землю, позивач [PERSON] фактично втрачає право власності і її земельна ділянка переходить у комунальну власність. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до договору дарування 19.05.1995 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Чапаєва (Ясна), буд. № 4. В силу ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території. Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Як вбачається з викопіювання із схематичного плану кварталу (а.с. 10) межі земельної ділянки за адресою: Донецьк область, м. Селидове, вул. Ясна (Чапаєва), буд. № 4 від А до Б, яка є суміжною земельною ділянкою, що належить [PERSON], складає 21,5 м. та 24,7 м. розміри ділянки встановлено по її зовнішній межі. Згідно наданого викопіювання із схематичного плану кварталу (а.с. 20) межі земельної ділянки за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Ясна (Чапаєва), буд. № 4 від А до Б, яка є суміжною земельною ділянкою, що належить [PERSON], складає 22,5 м.. Згідно ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).\~ Частиною 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Слід зауважити, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (ст. 118 ч. 7 ЗК України). Згідно акту встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі від 08.09.2014 року, [PERSON], у якості замовника, та [PERSON], у якості виконавця робіт, погодили межі земельної ділянки, що розташована за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Ясна (Чапаєва), буд. № 4, про що свідчать їхні особисті підписи. Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В судовому засіданні судом розяснено позивачу право на зміну предмету та підставу позову, а також на уточнення позовних вимог, чим позивач не скористався. У звязку з чим, суд виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та з огляду на те, що вимоги щодо неправомірності рішення [PERSON] міської ради від 24.04.1996 року № 143/2 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (її розміру, меж, тощо), та надання її у власність, позивачем не заявляються. Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю серія ДН № 10187 виданого на підставі рішенням [PERSON] міської ради народних депутатів від 24.04.1996 року № 143/2, [PERSON] безоплатно було передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, яка розташована за адресою: Донецьк область, м. Селидове, вул. Ясна (Чапаєва), буд. № 4 розміром 0,0884 га. В плані зовнішніх меж земельної ділянки № 4 зазначені наступні розміри межі від А до Б 21,5 м. та 24,47 м. суміжна земельна ділянки належить [PERSON]; від Б-В 20,2 м. суміжна земельна ділянки належить м. Селидове; від В до Г 48,55 м. землі суміжна земельна ділянки належить [PERSON]; від Г до А 19,30 м. землі суміжна земельна ділянки належить [PERSON] Відповідно до свідоцтва про одруження серія І-НО № 149270 від 26.09.2001 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 26.09.2001 року, актовий запис № 122. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно «Посвалюк». Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії по розгляду питань земельного законодавства [PERSON] міської ради № 11 від 14.11.2014 року, комісією розглядалася заява [PERSON] щодо відмови погодити межу власником суміжної земельна ділянки, що належить [PERSON] Зокрема в ході засіданні було встановлено, що при проведенні кадастрової зйомки фактів порушення межі не було виявлено, розміри земельної ділянки по вул. Чапаєва, 4 відповідають розмірам, зазначеним у Державному акту. При внесені в базу Національної кадастрової системи даних земельної ділянки в м. Селидове по вул. Чапаєва (Ясна), 4 в цифровій формі було встановлено збіг даних обмінного файлу та кадастрової карти. Суд звертає увагу, що предметом розгляду комісії [PERSON] міської ради було питання щодо відмови власника суміжної ділянки [PERSON] (відповідно до план-схеми від В до Г) підписувати погоджені межі земельної ділянки [PERSON] Тоді як, під час виготовлення технічної документації та звернення до [PERSON] міської ради із заявою з вищевказаного питання, позивачем [PERSON] та власником суміжною земельною ділянкою від А до Б, що належить [PERSON], межі земельної ділянки позивача були узгоджені. Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Згідно ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Відповідно ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Невідємною частиною генерального плану населеного пункту є план земельно-господарського устрою цього населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб генеральні плани можуть поєднуватися з детальними планами всієї території таких населених пунктів. Відповідно до ст. 53 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів складаються на основі затверджених у встановленому законодавством порядку генеральних планів населених пунктів або можуть розроблятись окремою їх частиною. Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів складаються з метою обґрунтування, розробки і подальшої реалізації необхідного обсягу організаційних та інженерно-технічних заходів з освоєння, поліпшення якості земель, їх раціонального використання та охорони, захисту від руйнівних процесів. Проекти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів розробляються на певний період та поетапно згідно з генеральними планами населених пунктів і визначають: а) цільове призначення земель; б) землі, що знаходяться у власності, користуванні, в тому числі орендовані; в) організаційні, правові, фінансові та інші заходи щодо вдосконалення структури територій, освоєння земель, поліпшення їх якості, рекультивації, консервації; г) необхідність і обсяги економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель; ґ) заходи для забезпечення режиму використання земель охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання, а також відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам внаслідок встановлення цих зон; д) напрями природоохоронної діяльності. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд звертає увагу, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу. Надана позивачем копія із схематичного плану кварталу (а.с. 20) з вказівкою межі земельної ділянки за адресою: Донецька область, м. Селидове, вул. Ясна (Чапаєва), буд. № 4 від А до Б в розмірі 22,5 м., не може бути прийнята судом як безумовний та беззаперечний доказ, оскільки вона не містить в собі жодної інформації, що вказані розміри були актуальні на момент складання та затвердження проекту із землеустрою. Відповідно п.п. 1.2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року N 376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Відповідно п.п. 2.1 та 2.2 Інструкції, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Таким чином суд критично відноситься до доводів позивача, щодо невідповідності меж її земельної ділянки межам зазначеним в Генеральному плані міста Селидове, оскільки чинним законодавством не встановлено обовязковість точного співвпадання розмірів земельної ділянки з генеральним планом міста. Крім того, вищевказана копія із схематичного плану кварталу (а.с. 20) не містить в собі жодного посилання чи то відмітки, що це невідємна частина Генерального плану міста. Слід також зауважити, що відповідно до п.п. 4.1. Інструкції, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Пунктами 4.2. та 4.3. Інструкції передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Натомість, позивач обґрунтовуючи позов як відновлення меж земельної ділянки, фактично заявляє позовні вимоги щодо збільшення розміру належної їй земельної ділянки, що не відповідає розробленій та затвердженій документації із землеустрою. Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта), та виникає з моменту державної реєстрації цього права. У свої постанові від 04.09.2014 року справа № 6-46цс14 Верховний суд України висловив правову позицію, а саме: відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Суд звертає увагу, що передача у власність земельної ділянки, що була надана позивачу [PERSON], зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), провадилася на підставі рішення [PERSON] міської ради народних депутатів від 24.04.1996 року № 143/2. Належних та допустимих доказів порушень вимог закону при видачі державного акту про право приватної власності на землю серія ДН № 10187 та його невідповідність рішенню народних депутатів позивачем під час судового засіданні не надано. Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed