Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.04.2017 року звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати за ним право власності у цілому на житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-1) загальною площею 49,4 кв. м., житловою площею 18,4 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вул. Т. Шевченка, 60 у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області, у порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця батька [PERSON], який помер 14.07.1986 року та за законом після смерті спадкодавця матері [PERSON], яка померла 02.02.2006 року. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач є його рідним братом. Їх з відповідачем батьки за життя володіли вказаним вище домоволодінням, однак таке право не було зареєстроване у встановленому порядку. Це повязано з тим, що житловий будинок побудований ще у 1956 році і у такому стані, за винятком поточних ремонтних робіт, існує на даний час. Домоволодіння було придбане їх батьком за час перебування у зареєстрованому шлюбі з їх матірю одразу-ж після його побудови, а саме у 1956 році на підставі договору купівлі-продажу, що був у встановленому на той час порядку зареєстрований посадовою особою [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області, однак примірник такого договору не зберігся ані у сторін, ані за місцем його реєстрації. Батько помер 14.07.1986 року, склавши перед цим заповіт. Спадкоємцями після смерті батька згідно заповіту є він, а також їх матір [PERSON]. Вони з матірю спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] прийняли у встановленому законом порядку. Матір померла 02.02.2006 року, заповіту не складала. Спадкоємцями за законом після смерті матері є він та його брат відповідач [PERSON], який спадщину у встановленому законом порядку не прийняв, відмовляється від її прийняття. Інших спадкоємців, які б претендували на обовязкову частку у спадковому майні і таких, які прийняли спадщину у встановленому порядку, немає. Таким чином, на даний час він є єдиним спадкоємцем прав та обовязків, котрі залишились після смерті батька та матері, у тому числі і права на спірне домоволодіння у цілому, однак оформити таке право на нього він не може у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно та реєстрації права власності на таке нерухоме майно. З огляду на вказане, отримавши відмову державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, повязаної із видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом, він був змушений звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак до початку судового розгляду справи від його належно уповноваженого представника адвоката [PERSON] надійшла заява вх. № 1638 від 24.04.2017 року (а. с. 38), в якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, а справу розглянути у його відсутності за наявними у ній доказами. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак до початку судового розгляду справи від нього надійшла заява вх. № 1616 від 24.04.2017 року (а. с. 40), в якій вказав, що визнає позовні у повному обсязі, а при ухваленні рішення у справі покладається на розсуд суду. Справу просив розглянути без його участі. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] селищна рада Сколівського району Львівської області явку компетентного представника у судове засідання не забезпечила, однак перед початком судового розгляду справи по суті від уповноваженого представника юриста виконавчого комітету [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської надійшла [PERSON] надійшла заява вх. № 1639 від 24.04.2017 року (а. с. 41), в якій він при вирішенні спору поклався на розсуд суду, а розгляд справи просив проводити у його відсутності. Таким чином, у судове засідання не зявилися всі учасники судового розгляду, подавши суду відповідні заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень вказаного Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу даної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що батько позивача [PERSON], після смерті якого він має намір оформити спадщину, помер 14.07.1986 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ № 427956, виданого повторно Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області 01.07.2016 року (а. с. 11). За життя, а саме 06.03.1985 року, спадкодавець [PERSON] у селищній раді склав заповіт (а. с. 18), згідно якого останній належний йому житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Т. Шевченка, 48 у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області заповів своїй дружині [PERSON] та своєму синові [PERSON] (позивачу у справі) у рівних частинах. Зазначений заповіт був належним чином посвідчений уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування, він до дня смерті спадкодавця [PERSON] не змінений і не скасований. Згідно довідки, виданої [PERSON] селищною радою Сколівського району Львівської області 11.10.2016 року за вих. № 2547, із посиланням на витяг з генерального плану населеного пункту (а. с. 21), адреса спірного житлового будинку змінена з вул. Т. Шевченка, 48 на вул. Т. Шевченка, 60. Чинний ЦК України вступив у дію 01.01.2004 року. Відповідно до п. п. 4 та 5 Прикінцевих і перехідних положень вказаний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої «Спадкове право» ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Спадкове майно, що є предметом спору, вважається прийняте спадкоємцем до набрання чинності ЦК України. Таким чином, позивач [PERSON], як і його матір [PERSON], мали прийняти спадщину за заповітом за правилами ЦК Української РСР 1963 року. Спадщина після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася у день його смерті, у відповідності до вимог ст. 525 ЦК Української РСР1963 року. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 зазначеного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном і якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З часу відкриття спадщини, впродовж подальших шести місяців і до цього часу позивач, хоча і не подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини після смерті батька, однак у матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження факту вступу позивача в управління та володіння спадковим майном після смерті батька, у тому числі і факт постійного проживання у такому будинку до цього часу (а. с. 6-7) і володіння речами покійного у межах власних потреб. Заяви про відмову від спадщини ані до виконавчого комітету селищної ради, ані до нотаріальної контори за місцем її відкриття після смерті батька позивач не подавав. Усі перелічені вище обставини стосуються також і матері сторін [PERSON], яка також у встановленому порядку прийняла спадщину після смерті чоловіка спадкодавця [PERSON]. 02.02.2006 року матір сторін [PERSON] померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ № 044089, виданого 03.02.2006 року [PERSON] селищною радою Сколівського району Львівської області (а. с. 12). Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Заповіту спадкодавець [PERSON] на належну їй частину спірного домоволодіння не складала. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 вказаного Кодексу діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, а також його батьки, мають право на спадкування у першу чергу за законом. Як уже йшлося вище, сторони є дітьми спадкодавця [PERSON], а тому обоє є спадкоємцями першої черги після її смерті за законом. Позивач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується відміткою про реєстрацією позивача у його паспорті громадянина України (а. с. 6-7), а також будинковою книгою (а. с. 14-17), а, відтак, прийняв спадщину. Він також у встановлені законом порядку та строки не відмовився від неї. Що стосується відповідача, то він у встановлені законом порядку та строки спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] не прийняв, відмовився від неї на користь свого брата (позивача у справі). Детально перевіряючи права та обовязки, які належали спадкодавцям [PERSON]М та [PERSON] на момент відкриття спадщини після кожного з них і не припинилися внаслідок її смерті, а також входили до складу спадщини, зокрема прав на домоволодіння, розташоване у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області по вул. Т. Шевченка, 60, що є предметом спору у межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. Зокрема, розмежовуючи під час вирішення спору час і підстави виникнення права власності у спадкодавців, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, судом зясовано, що відповідне свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння відсутнє, реєстрація такого домоволодіння не здійснювалась в силу незнання спадкодавцями відповідних прав та обовязків з вказаного приводу. Так, з копії технічного паспорта на житловий будинок № 60 по вул. Т. Шевченка у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області, виготовленого на замовлення позивача КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 16.09.2016 року (а. с. 26-30) вбачається, що вказаний будинок збудований у 1956 році із зведенням у тому ж році господарських будівель та споруд. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою А-1 загальною площею 49, 4 кв. м.. Наявні господарські будівлі сарай, позначений у технічному паспорті літерою Б та вбиральня, позначена у технічному паспорті літерою В, із колодязем К та огорожею № 1. Такий будинок у цілому не являється самочинним будівництвом і відповідна відмітка з вказаного приводу на технічному паспорті відсутня. Інформація про забудовника також відсутня. Разом з тим, судом встановлено, що забудовником спірного домоволодіння являвся гр. [PERSON], який у 1956 році (у році забудови) продав його спадкодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку, який був зареєстрований компетентною посадовою особою органу місцевого самоврядування. Зазначений факт стверджується довідкою, виданою [PERSON] селищною радою Сколівського району Львівської області 09.11.2016 року за вих. № 2884 (а. с. 23). Встановлено, що примірників згаданого вище договору купівлі-продажу житлового будинку не збереглось ані у сторін, ані за місцем реєстрації, в силу втрати та знищення архіву, однак після укладення зазначеного договору купівлі-продажу відповідні зміни про власника були внесені у погосподарську та поземельну книги (а. с. 20). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, у даному випадку, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, та інших нормативно-правових актів.Якщо право власності на спірне домоволодіння, незважаючи на відсутність свідоцтва про право власності, підтверджувалося належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, як про це стверджують сторони, то орган місцевого самоврядування в особі [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області зобов'язаний видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Судом також встановлено, що, незважаючи на внесення записів у погосподарську книгу, спадкодавці [PERSON] та [PERSON] своє право власності в органах БТІ не зареєстрували (не оформили). Разом з тим, вже згадана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відтак, при вирішенні питання щодо визнання права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування, суд оцінює наявність записів у погосподарській книзі та правомірність забудови земельної ділянки у сукупності з іншими доказами, зібраними у матеріалах справи, у тому числі наявністю укладеного договору купівлі-продажу, зареєстрованого у встановленому порядку, а також виготовленого на замовлення позивача технічного паспорта на спірне домоволодіння, де відсутня відмітка про самочинне будівництво. Зазначені обставини повністю підтверджують право спадкодавців на спірне домоволодіння, яке не залежало від його реєстрації на момент здійснення забудови і придбання на підставі договору купівлі-продажу, а, у подальшому, спадкування на підставі заповіту. Судом також встановлено, що позивач, який прийняв спадщину у встановленому порядку, звертався до державного нотаріуса Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак одержав відмову у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через відсутність усіх необхідних правовстановлюючих документів, а також довідки [PERSON] селищної ради Сколівського району Львівської області про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві [PERSON] та спадкодавцеві [PERSON]. Після вчинення вказаних дій позивач звернувся до суду. Позивач вправі успадкувати усі права спадкодавців, оскільки інших спадкоємців після їх смерті, які б могли претендували на обовязкову частку у спадщині і які б у встановленому порядку прийняли спадщину, немає. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що визнання відповідачем позовних вимог є безумовним, не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про те, що позов слід задовольнити. На підставі вказаного вище, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на житловий будинок № 60 (позначений у технічному паспорті літерою А-1) з підвалом (позначений у технічному паспорті літерою «а») та з господарськими будівлями сараєм (позначений у технічному паспорті літерою Б), вбиральнею (позначена у технічному паспорті літерою В), колодязем (позначений у технічному паспорті літерою К) та огорожею № 1, розташований по вул. Т. Шевченка у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області у порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер 14.07.1986 року (на ? домоволодіння) та у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 02.02.2006 року (на ? домоволодіння), а всього на увесь вказаний обєкт нерухомого майна. Судові витрати слід залишити за сторонами.

Outcome: approved