Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 27.05.2021 звернувся до суду з позовом до відповідача Полтавської районної міжгосподарської будівельної організації «Райагробуд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6004,30 грн. В обґрунтування вимог позивач вказав, що у період з 18 липня 2008 року по 26 березня 2021 року знаходився у трудових відносинах із Полтавською районною міжгосподарською будівельною організацію «Райагробуд», про що мається запис у трудовій книжці. Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена своєчасно заробітна плата/розрахунок при звільненні, загальна сума до виплати становила 15 827,84 грн., зокрема, із них до виплати заробітної плати/розрахунку при звільненні за березень 2021 підприємства становила 8125,84 грн., інша виплата-становить лікарняний, що направлений бухгалтерією підприємства для виплати до Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Остаточний розрахунок проведено лише 12.04.2021. В день його звільнення відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив повну виплату належних коштів, що є грубим порушенням, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. 07 червня 2021 судом відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов та прохала його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься розписка про одержання судової повістки представником Янінською В.П. (а.с.40). Відзив від відповідача, у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України, до суду не надходив. Докази, надані відповідачем, якими останній обґрунтовує заперечен6ня проти позову, суд до уваги не бере, у зв`язку із недотримання ч.ч.8,9 ст. *№ ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що у період з 18 липня 2008 року по 26 березня 2021 року [PERSON] , [INFO] , знаходився у трудових відносинах із Полтавською районною міжгосподарською будівельною організацію «Райагробуд», про що мається запис у трудовій книжці серії [NUMBER] від 27.05.1990 року (а.жс.8-10). На підставі наказу № 12 від 26 березня 2021 року [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 26.03.2021 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 18.07.2020 року по 26.03.2021 року за 8 кал.дн. ( а.с.11). Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена своєчасно заробітна плата/розрахунок при звільненні, загальна сума до виплати становила 15 827,84 грн. , зокрема із них до виплати заробітної плати/розрахунку при звільненні за березень 2021 року підлягало 8125,84 грн., інша виплата-становить лікарняний, що направлений бухгалтерією підприємства для виплати до Фонду соціального страхування від нещасних випадків (а.с.12). В день звільнення позивача, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив повну виплату належних коштів. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сумм власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а сааме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Остаточний розрахунок із позивачем проведено лише 12.04.2021, що підтверджується з виписки за картковим рахунком клієнта за період з 01.01.2021 по 18.05.2021( а.с.14). Судом встановлено, що до суду звернувся звільнений підприємством [PERSON] з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6 004 грн. 30 коп., право на яку передбачене ч.1 ст.117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Суд, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Так, відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст.2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до вищевказаних положень суд визначає розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з січня 2021 року по лютий 2021 року. Середня місячна заробітна плата [PERSON] становить 15010,86 грн., що підтверджується довідкою про середньомісячну заробітну плату від 12 травня 2021 за підписом голови підприємства- О.П.Даценка та головного бухгалтера В.П.Яланської з Полтавської районної міжгосподарської будівельної організації «РАЙАГРОБУД» ( а.с.13). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата позивача складає 600,43 грн.( 15010,86 грн.:25 днів (фактична кількість відпрацьованих робочих днів). Відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача 26.03.2021, та з моменту звільнення до повного розрахунку 12.04.2021, пройшло 10 робочих днів. Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц: встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.п. 71-72). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за не використану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. За таких обставин, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6 004 грн. 30 коп. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно дост. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6 004 грн. 30 коп. за період затримки із 26.03.2021 по 12.04.2021. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 908 грн., оскільки позов задоволено у повному обсязі.

Outcome: approved