Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивач 20.12.2013 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 16 березня 2012 року з відповідачем уклав договір купівлі-продажу, згідно умов якого відповідач зобов'язався передати у власність позивача квартиру [ADDRESS], а позивач у свою чергу зобов'язався сплатити суму в розмірі 99 719,00 грн. Під час укладання договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], позивачем було передано відповідачу вказану суму. Відповідно до п. 2.2. договору, сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру. Відповідач по справі [PERSON] неодноразово обіцяв виселитися із квартири і знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку, але кожного разу вводив позивача в оману, позбавляючи його права розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Позивач є власником квартири [ADDRESS], а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю. Позивач просив усунути перешкоди у користуванні своєю власність, а саме, квартирою [ADDRESS], шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за вказаною адресою; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою від 01 квітня 2014 року замінена третя особа на Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Позивач в судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, письмово просили слухати справу у відсутність їх представника. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 576 на праві власності належить [PERSON] (а.с.5-7). Згідно довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційного підприємства № 25» Дніпропетровської міської ради від 25.03.2014 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] (а.с.32). Встановлено, що у спірній квартирі на теперішній час проживає відповідач, який не виселився з помешкання після його продажу, що було підтверджено допитаним у судовому засіданні свідком [PERSON] Встановлено, що на теперішній час відповідач не бажає виселятись зі спірної квартири, чим порушує права позивача, як власника квартири. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу у спосіб, визначений договором або законом. Конституцією України ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Враховуючи те, що відповідач проживає в спірній квартирі без законних підстав, суд вважає, що таке проживання є перешкодою для позивача в користуванні власним майном, позивач має право вимагати усунення такої перешкоди і вимагати виселення відповідача з належної йому на праві власності квартири. Таким чином, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню та відповідач має бути виселений з квартири [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені ним по оплаті судового збору у розмірі 229,40 грн.

Outcome: approved