Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.08.2019 року звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розподіл сумісного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.10.1994 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. За період шлюбу подружжям було придбано однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вищевказану квартиру було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . В добровільному порядку відповідач відмовилася від розподілу сумісного нажитого майна, у зв`язку з чим, він був вимушений звернутися до суду із даним позовом. Просить суд визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку вищезазначеної та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.08.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17.08.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала суду письмовий відзив на позовну заяву в якому зазначила, що квартира за адресою: [ADDRESS] , не є спільною сумісною власності, оскільки вона її придбала частково за власні кошти та частково за кошти, які були подаровані їй матір`ю. Хоча шлюб між ними було припинено лише 27.08.2019 року за заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області, на період придбання вищевказаної квартири вона вже не мешкала з позивачем тривалий час і спільне господарство не велося. Позивач ніколи не був у вказаній квартирі, не проживав в ній та участі в її утриманні не приймав. Вважає, що надання [PERSON] до нотаріуса письмової згоди на оформлення вищевказаної квартири на її ім`я, лише підтверджує той факт, що квартира придбана за особисті кошти та є приватної власністю. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 19.10.1994 року, виданого Макіївським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19.10.1994 року, актовий запис № 2347. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] ». Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.07.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Климовою О.В., [PERSON] придбала 24.07.2017 року у [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 164186821 від 19.04.2019 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Климовою О.В., форма власності - приватна. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27.08.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що відповідача [PERSON] він знає з кінця літа 2016 року та вона мешкала в м. Курахово без чоловіка. Він також допомагав [PERSON] шукати квартиру в м. Курахово і на той момент її чоловіка не було. Разом з [PERSON] вони почали проживати восени 2017 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з відповідачем [PERSON] вони знайомі з 2016 року та йому знайомий її теперішній чоловік [PERSON] . Йому відомо, що з 2016 року відповідач мешкала сама та зустрічалася з [PERSON] . Потім вони стали мешкати разом та робити ремонт в квартирі. За які кошти відповідач [PERSON] придбала квартиру йому не відомо. Колишнього чоловіка [PERSON] він ніколи не бачив. Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2016 року №6-2811цс15, згідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, діляться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються кожному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України). Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78, 80 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Зі змісту ст. 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що спірне майно, яке складається з квартири, було набуте сторонами за час шлюбу, що також не заперечується сторонами, а тому у вказаного майна є усі ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відсутність судового рішення про визнання вищевказаного майна особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі під час судового засідання відповідачем не надано. Суд не приймає до увагу доводи відповідача [PERSON] щодо витрачання власних коштів та коштів наданих її матір`ю на придбання спірної квартири, оскільки дані обставини не підтверджуються жодними іншими належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. Суд також не бере до увагу доводи відповідача [PERSON] та показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо проживання відповідача з 2016 року окремо від позивача та як наслідок купівлю квартири за особисті кошти, оскільки дані обставини також не підтверджуються жодними іншими належними та допустимими доказами. Тоді як, на думку суду, факт придбання відповідачем квартири за особисті кошти та сам факт віднесення вказаних коштів до особистого майна відповідача, не може бути доведений за допомогою лише пояснень сторони і показань свідків. Крім того, свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні взагалі не могли зазначити конкретну суму коштів витрачену на купівлю квартири та джерело їх походження. Поза увагою суду не може залишитися і той факт, що згідно п.12 договору купівлі-продажу від 24.07.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Климовою О.В., сторони договору засвідчили, що під час укладання угоди зміст ст. ст. 210, 229, 230, 231, 235, 331, 402-406, 530, 640 ч. 3, 655, 657, 659, 660, 681 ЦК України, ст. 212 КК України та ст. ст. 60, 61, 65, 97 СК України їм, вимоги законодавства щодо змісту, значення, правових наслідків правочину, що укладається, нотаріусом. Від подружжя Покупця одержано заяву про згоду на вчинення цього правочину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні та у письмовому відзиві також зазначила, що позивач надавав нотаріусу письмову згоду на оформлення вищевказаної квартири на її ім`я під час укладання правочину. В аспекті вищевикладеного, суд вважає неспроможними доводи [PERSON] щодо віднесення спірного майна до її особистої приватної власності, оскільки під час укладання договору купівлі-продажу квартири вона була ознайомлена зі ст. ст. 60, 61, 65, 97 СК України, тобто з правом спільної сумісної власності подружжя та порядком визначення у шлюбному договорі правового режиму майна. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, - сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню і слід визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частці вищевказаної квартири кожному. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи, що предметом розгляду є саме поділ спільного майна подружжя, суд вважає, що задоволення судом позовних вимог [PERSON] у даний спосіб відповідає засадам диспозитивності цивільного процесу та вимог розумності і справедливості. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати, пов`язані із сплатою судового збору та витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при звернені до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. та враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги повністю, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: витрати зі сплати судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved