Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до Піщанської РДА Вінницької області про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень, завдану йому порушенням відповідачем його права на державну службу шляхом участі у конкурсі на заміщення вакантної посади директора Піщанського РЦ СССДМ. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року у справі № 142/1688/16-а за його адміністративним позовом до Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання рішень конкурсної комісії неправомірними, їх скасування та зобов`язання вчинити певні дії, рішення конкурсних комісій РДА від 13 квітня 2016 року згідно протоколу № 5 та від 14 квітня 2016 року згідно протоколу № 6 визнані неправомірними та скасовані. Зобов`язано Піщанську РДА оголосити повторний конкурс на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Зазначене рішення суду набрало законної сили 06 липня 2018 року, коли постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду було залишене без зміни. Зазначеним рішенням суду було встановлено порушення його права на державну службу, передбаченого Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року (з наступними змінами і доповненнями) та Порядком проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2002 року № 169. Позивач зазначає, що його не запрошували на засідання конкурсної комісії 13 квітня 2016 року, на якому розглядалося питання відповідності документів кандидатів умовам конкурсу. Тим самим він був позбавлений права надати пояснення комісії та додаткову інформацію стосовно своєї освіти, досвіду роботи, кваліфікації. У даному рішенні комісії відсутнє будь - яке обґрунтування чому конкурсна комісія дійшла висновку, що його документи не відповідають кваліфікаційним вимогам та вимогам конкурсу на посаду директора Піщанського РЦ СССДМ. В порушення п. 20 Порядку від 15 лютого 2002 року кадрова служба РДА не повідомляла позивача про призначення проведення іспиту на 14 квітня 2016 року, а тому його було позбавлено права брати участь у конкурсі, а відтак було грубо порушене його право на державну службу, передбачене ст. 4 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року. Позивач, посилаючись на ст. 56 Конституції України, вказує, що порушення РДА законодавства про державну службу відносно нього завдало йому значної моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000 (десять тисяч) гривень і яка полягає у великих душевних стражданнях і позбавленні його психічного благополуччя через усвідомлення того факту, що з ним відповідач поступив незаконно. Також завдана моральна шкода полягає в тому, що з 08 грудня 2016 року по даний час позивач змушений у судовому порядку доводити своє право на державну службу шляхом участі у конкурсі на зайняття посади директора Піщанського РЦ СССДМ, витрачаючи цим самим своє здоров`я, особистий час та гроші з мінімальної пенсії. Відповідач - Піщанська районна державна адміністрація Вінницької області на адресу суду направив відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просив відмовити. В обґрунтування відзиву відповідач вказав, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування наявності моральної шкоди та її розміру. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вказав, що рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року було встановлено факт порушення його права на участь у третьому етапі конкурсу на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, який проходив 14 квітня 2016 року. Зазначив, що даним рішенням встановлено, що відповідач не повідомив його про час та місце проведення конкурсу, не здійснював відбір осіб, які успішно склали іспит та пройшли співбесіду, не надав йому, як кандидату, права на рекомендацію на заміщення вакантної посади чи права на зарахування до кадрового резерву, не повідомив його про результати конкурсу протягом трьох днів після його завершення. Як наслідок, в результаті порушення прав та інтересів йому довелося протягом більш як двох років та десяти з половиною місяців відстоювати свої права у судовому порядку. Представник відповідача Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області за довіреністю Слободянюк Л.С. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, пояснила, що рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року по справі № 142/1688/16-а виконано в повному обсязі, про що відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 10 вересня 2019 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 59473830 з примусового виконання виконавчого листа № 142/1688/16-а, виданого Піщанським районним судом Вінницької області та вказала, що розмір матеріальної шкоди, заявлений позивачем, є необґрунтованим, а вимога про стягнення матеріальної шкоди безпідставною. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, та перевіривши їх доказами, наданими сторонами, визначившись із правовими нормами, які слід застосувати до спірних відносин, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 24 січня 2018 року, яке вступило в законну силу 06 липня 2019 року, адміністративний позов [PERSON] до Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання рішень конкурсної комісії неправомірними, їх скасування та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення конкурсної комісії Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області згідно протоколу № 5 від 13 квітня 2016 року «Про кандидатів на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» в частині висновку комісії про невідповідність документів [PERSON] вимогам щодо прийняття на державну службу кваліфікаційним вимогам та вимогам конкурсу на посаду директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Визнано неправомірним та скасовано рішення конкурсної комісії Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області згідно протоколу № 6 від 14 квітня 2016 року «Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді». Зобов`язано Піщанську районну державну адміністрацію Вінницької області оголосити повторний конкурс на заміщення вакантної посади директора Піщанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Однак ця норма встановлює лише загальні правові засади відшкодування зазначеної шкоди. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, зокрема відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 (далі Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ, зазначеної вище, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до роз`яснень у п.9 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач, як на підставу задоволення позову, посилається на наявність рішення суду від 24 січня 2018 року, яким серед іншого, встановлено порушення порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 169 від 15 лютого 2002 року, чим відповідач, позбавив позивача права на державну службу передбачене ст. 4 Закону України «Про державну службу», як наслідок позивач вказує, що у результаті порушення його законних прав та інтересів йому довелося протягом більш як двох років та десяти з половиною місяців відстоювати його права у судовому порядку, оскільки позов по справі № 142/1688/16-а був поданий ним 08 грудня 2016 року, провадження тривало по 28 жовтня 2019 року, коли ухвала Піщанського районного суду від 02 жовтня 2019 року по справі № 142/1688/16-а про повернення заяви позивача про скасування постанови відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області про закінчення виконавчого провадження від 10 вересня 2019 року № 59473830, вступила у законну силу, що завдало йому моральної шкоди, яка полягає у великих душевних стражданнях та позбавленні його психічного благополуччя. Суд, вважає, що наявність судового рішення про визнання рішень конкурсної комісії неправомірними, їх скасування та зобов`язання вчинити певні дії, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Також, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідача, передбачених ч. 2 ст. 23 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства. Згідно ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Закон прямо визначає, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. При цьому під практикою Суду закон розуміє всю без винятку практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини є частиною українського законодавства. Уся без винятку практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. При цьому практика Європейського суду з прав людини має пріоритет у застосуванні. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами; особливості предмета спору; ціни позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій. Розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25 жовтня 1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29 листопада 1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25 липня 2001 у справі «Перна проти Італії», від 13 липня 2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями. Позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 10 000 гривень, як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди. Суд, відповідно до вимог ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважає, що визнання порушення прав позивача саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, заподіяну позивачеві. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Крім того, ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити в повному обсязі. Судові витрати необхідно віднести за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір»

Outcome: dismissed