Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач 22.11.2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: встановити факт прийняття спадщини в порядку спадкування за законом [PERSON] , померлим [INFO] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на 35/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яка складається з: приміщення 1-3, 1-4, 1-5, житловою площею 15,5 кв.м., прибудови а2-1, тамбуру а, сараю Б, К, Л, М, льоху В, вбиральні Д, огорожі І, водоколонки № 2; встановити факт прийняття спадщини в порядку спадкування за законом [PERSON] , померлою [INFO] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на 35/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яка складається з: приміщення 1-3, 1-4, 1-5, житловою площею 15,5 кв.м., прибудови а2-1, тамбуру а, сараю Б, К, Л, М, льоху В, вбиральні Д, огорожі І, водоколонки № 2; визнати право власності в порядку спадкування за законом за [PERSON] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] на 35/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яка складається з: приміщення 1-3, 1-4, 1-5, житловою площею 15,5 кв.м., прибудови а2-1, тамбуру а, сараю Б, К, Л, М, льоху В, вбиральні Д, огорожі І, водоколонки № 2. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , яка на день смерті проживала та була постійно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємцем після її смерті та прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Згідно з довідкою КП «ДМБТІ» 65/100 частин спірного домоволодіння належить [PERSON] ; [PERSON] Ѕ частина (частку не перереєстровано) на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 03.09.1964 року. Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 20.09.1983 року за [PERSON] визнано право власності на 35/100 частин домоволодіння, але перереєстрація правовстановлюючих документів в КП «ДМБТІ» не проводилась. [INFO] [PERSON] помер. Спадкове майно після смерті [PERSON] у 1922 році, а також після смерті [PERSON] у 1971 році та [PERSON] у 1979 році не було перереєстроване у належний спосіб відповідно до чинного законодавства, що унеможливлює для позивача оформлення спадкових прав на 35/100 частин спірного домоволодіння. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. У заяві від 29.10.2019 року позивач просила підготовче судове засідання проводити без її участі та без участі її представників. Представник Дніпровської міської ради письмово просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві на позов зазначив, що 35/100 частин спірного домоволодіння не увійшли до складу спадщини [PERSON] , оскільки за життя остання не зареєструвала своє право власності на спірну частину домоволодіння. Представник третьої особи Другої Дніпровської державної нотаріальної контори письмово просив розглядати справу відповідно до діючого законодавства. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не находило. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка учасників справи у судове засідання 29.10.2019р. не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 29.10.2019р. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно з довідкою КП «ДМБТІ» ДОР № 9428 від 04.07.2018 року станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за: Гр. [PERSON] на 65/100 частини; Гр. [PERSON] Ѕ ч. (частку не перереєстровано) на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Ленінським районним відділом комунального господарства 03.09.1964 року, згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 12.05.1964 року (а.с. 25-26). Рішенням народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 20.09.1983 року за [PERSON] визнано право власності на 35/100 частин спірного домоволодіння, але перереєстрація правовстановлюючих документів в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась (а.с. 27). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 11). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 12). З заявою про прийняття спадщини після її смерті до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 25 жовтня 1979 року звернулась її донька [PERSON] (а.с. 69). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 09 серпня 2018 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на 35/100 частин домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] , оскільки: 1) не встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] після свого батька [PERSON] ; 2) не встановлено прийняття спадщини [PERSON] після чоловіка [PERSON] ; 3) вищевказана частка належить [PERSON] , який не перереєстрував її за життя (а.с. 23). Відповідно до статті 429 ЦК УРСР (1922 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він був присутнім у місці відкриття спадщини і протягом трьох місяців і з дня її відкриття не заявив належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини. Згідно ст. 524 ЦК УРСР 1963р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963р. часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 548 ЦК УРСР 1963р. передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін. Європейський суд з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року дійшов висновку, що хоч суд і не повинен надавати відповідь на кожен аргумент сторони, проте судовий розгляд не можна вважати справедливим, якщо суд залишив без уваги ключові докази вирішальні з точки зору фінального рішення суду. Таким чином, оцінка доказів є завершальною стадією процесу доказування у цивільному судочинстві. Отже, з урахуванням встановлених статтями 13, 12 ЦПК України принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, які передбачають обов`язок кожної сторони доводити перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також обмежують суд у збиранні доказів, що стосуються предмета доказування лише випадками, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина сьома статті 81 ЦПК України), саме на позивача покладається обов`язок надати докази на підтвердження своїх позовних вимог. Всупереч зазначеного, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме: копію свідоцтва про смерть [PERSON] , померлого [INFO] , клопотання про витребування вказаного свідоцтва позивачем також не заявлялось. Крім того, позивачем не було сплачено судовий збір за клопотання про забезпечення доказів, у зв`язку з чим ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2019 року клопотання [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі, витребування у Другій Дніпропетровській держнотконторі належним чином завірених ксерокопій спадкових справ після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та [PERSON] , померлого [INFO] - залишено без задоволення. Вказана ухвала позивачем та її представником не оскаржувалась та набрала законної сили. Тобто позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття спадщини в порядку спадкування за законом [PERSON] , померлим [INFO] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 35/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; та факту прийняття спадщини в порядку спадкування за законом [PERSON] , померлою [INFO] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на 35/100 частки спірного домоволодіння. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги недоведені, безпідставні та необґрунтовані, а, отже, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed