Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.09.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначив, що 21.12.2005 року він отримав свідоцтво про право власності за заповітом після смерті [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської нотаріальної контори Шарафєєвою І.В. Згідно вказаного свідоцтва він набув право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час у вищевказаному будинку також зареєстровані його колишня дружина - [PERSON] , [INFO] , та малолітня донька - [PERSON] , [INFO] . Натомість відповідач з дитиною не мешкають за вказаною адресою с листопада 2016 року. Добровільно знятися з реєстрації за вищевказаною адресою відповідач з дитиною відмовляється, що позбавляє його права оформити житлову субсидію та вільно розпоряджатися своєю власністю. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд задовольнити їх у повному обсязі. Також доповнив, що вони з відповідачем розлучені, однією сім`єю не мешкають, тому він як власник майна має всі підстави для задоволення позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що позивач своїми протиправними діями призвів до того, що відповідач з малолітньою дитиною не має змоги користуватися вищевказаним житловим будинком. Доводи позивача щодо неможливості оформити житлову субсидію також є необґрунтованими, оскільки він офіційно ніде не працює і в аспекті постанови КМУ № 848 від 21.10.1995 року немає права на отримання житлової субсидії. Крім того, відповідач не ставить питання щодо позбавлення права користування житловим приміщенням свого рідного брата. Відповідач також зазначила, що позбавлення права користування житловим приміщенням є неможливим, оскільки у неї немає іншого варіанту де можливо зареєструвати дитину і дитина втратить можливість отримувати медичну допомогу у лікаря, який обслуговує територію де вони зареєстровані. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Боярінцева Ю.М. в судовому засіданні питання щодо визнання такою, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] вирішити на розсуд суду. Натомість в задоволенні позовних вимог, як стосуються малолітньої [PERSON] , [INFO] , просить відмовити. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтво про право власності за заповітом від 21.12.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської нотаріальної контори Шарафєєвою І.В., [PERSON] отримав у власність житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 17988846 від 05.03.2008 року, власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ № 370158 від 13.10.2006 року, виданого Селидівським міським відділом земельних ресурсів, [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 22.02.2008 року, виданого виконкомом Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 22.02.2008 року, про що здійснено відповідний актовий запис № 14. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 07.10.2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.03.2019 року, з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1500 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 04.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27.03.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно адресної картки особи за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання № 855 від 27.03.2019 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту про не проживання від 08.08.2019 року, складеного головою вуличного комітету в присутності двох свідків, [PERSON] та її донька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані, але фактично не проживають з листопада 2016 року, комунальними послугами не користуються. Як вбачається з інформації Відділу реєстрації місця проживання громадян № 08-4/1575 від 16.09.2019 року, згідно наявного картотечного обліку [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до з Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності № 183286868 від 02.10.2019 року, [PERSON] немає у власності нерухомо майна. Рішенням виконкому Селидівської міської ради № 65/1 від 18.04.2018 року встановлено ступінь участі [PERSON] , який проживає окремо від дитини, у вихованні малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , у вигляді 3 днів зустрічей кожного тижня місяця з ночівлею або без ночівлі ( 1 день без ночівлі: понеділок - четвер з 17 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин; 2 дні з ночівлею: п`ятниця-субота з 19 години 00 хвилин до 10 години 00 хвилин або субота-неділя з 09 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин. Зобов`язано [PERSON] не перешкоджати батькові малолітньої дитини у спілкуванні та прийнятті участі в її вихованні, виконуючи п. 1 даного рішення. Малолітня [PERSON] перебуває на обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Селидівської міської ради» та місце реєстрації її зазначено: [ADDRESS] . Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач [PERSON] спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому на думку суду, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, у зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц та у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання такою, що втратила право користування житловим будинком відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , суд встанови наступне. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1, 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, малолітня [PERSON] , не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 грудня 2019 року в справі № 759/19394/15-ц. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, «…батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини…». Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. З урахуванням встановлених обставин, враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні цієї частини позовних вимог. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: судовий збір у сумі 384 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial