Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.04.2018 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив: стягнути з відповідача на його користь за договором позики згідно розписки від 08.12.2017 р. суму основного боргу в розмірі 14000,00 дол. США, що еквівалентно 365120,00 грн., а також проценти за користування позикою в сумі 20801,83 грн., інфляційні збитки в сумі 12925,43 грн., 3% річних в сумі 2790,91 грн., а всього стягнути 401638,17 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та судові витрати за послуги адвоката. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 08.12.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, предметом якого було передання відповідачу грошових коштів у розмірі 14000,00 дол. США. Згідно умов даного договору, строк повернення позики - 15.01.2018 р. На підтвердження укладення договору позики на вказаних умовах в присутності свідка [PERSON] , відповідач власноручно склала розписку від 08.12.2017 р., відповідно до якої вона отримала від позивача грошову суму у розмірі 14000,00 дол. США та зобов`язується повернути дану позику до 15.01.2018 р. Разом з тим, у визначений сторонами строк повернення позики, відповідач грошові кошти не повернула, а отже не виконала свої грошові зобов`язання за договором позики. Жодних аргументованих пояснень щодо причин прострочення повернення коштів, відповідач не надала, на письмову вимогу позивача від 07.03.2018 р. щодо добровільного повернення боргу, а саме, станом на 07.03.2018 р. загальна сума заборгованості становила 14000,00 дол. США основної суми боргу, 1485,65 грн. - 3% річних, 7862,82 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, відповідач також не надала відповіді, грошові кошти не повернула, що, на думку позивача, свідчить про небажання відповідача виконати взяті на себе зобов`язання та повернути позику в добровільному порядку. Враховуючи, що відповідач не виконала свої грошові зобов`язання за розпискою (договором позики), позивач, окрім основної суми боргу (14000,00 дол. США) просить стягнути також з відповідача: проценти за користування позикою за період з 08.12.2017 р. по 18.04.2018 р. включно в розмірі 20801,83 грн.; 3% річних за період 16.01.2018 р. по 18.04.2018 р. включно в розмірі 2790,91 грн.; інфляційні втрати за період з 16.01.2018 р. по 18.04.2018 р. включно в розмірі 12925,43 грн. Таким чином, як вказує позивач, оскільки йому не вдалося самостійно повернути належні йому кошти за договором позики шляхом переговорів та письмового звернення, він вимушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.04.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.05.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та призначено підготовче судове засідання. 17.09.2018 р. представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої представник позивача просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики згідно розписки від 08.12.2017 р. суму основного боргу 14000 доларів США, що еквівалентно 394100,00 грн., а також процентів за користування грошовими коштами в розмірі 50774,09 грн., 3% річних в сумі 7935,98 грн. та інфляційних збитків в сумі 10325,42 грн. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 17.09.2018 р., занесеною до протоколу судового засідання, судом прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, наданому в судовому засіданні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, врахувавши їх доводи, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 08.12.2017 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США, а відповідач взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 15 січня 2018 р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 08.12.2017 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконала, грошові кошти не повернула, жодних аргументованих пояснень щодо причин прострочення повернення коштів відповідач не надала, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно розписки від 08.12.2017 р., сторони встановили строк дії позики - до 15.01.2018 р. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом, 08.12.2017 р. між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу в борг 14000,00 доларів США, про що відповідачем була видана власноручна розписка. З розписки відповідача вбачається, що вона зобов`язалася повернути суму боргу до 15 січня 2018 р. Представник позивача в судовому засіданні пояснив і цього не спростовував представник відповідача, умови договору відповідачем не виконані, борг не повернуто. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В той же час, з точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів представник позивача в судовому засіданні надав до суду оригінал розписки відповідача про отримання грошових коштів, наявність якої у нього є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення основної суми боргу за договором позики згідно розписки від 08.12.2017 р. в розмірі 14000,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу за договором позики згідно розписки від 08.12.2017 р. в розмірі 14000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 12.02.2020 р. (24,4236 грн.) - 341880,00 гривень. Звертаючись до суду з позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач не виконала свої грошові зобов`язання за розпискою (договором позики), позивач, окрім основної суми боргу (14000,00 дол. США) просив стягнути також з відповідача (відповідно до заяви про збільшення позовних вимог): проценти за користування позикою за період з 08.12.2017 р. по 17.09.2018 р. включно в розмірі 50774,09 грн.; 3% річних за період 16.01.2018 р. по 17.09.2018 р. включно в розмірі 7935,98 грн.; інфляційні втрати за період з 16.01.2018 р. по 17.09.2018 р. включно в розмірі 10325,42 грн. Як передбачено ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відсоткова ставка 3% річних розраховується за формулою: (сума санкції) = (сума заборгованості) х 3 (процентна ставка) х (кількість днів прострочки) / (кількість днів у році) / (100%). Розрахунок: 14000,00 дол. США х 3 х 245 / 365 / 100 х 24,4236 = 6884,49 грн. (три відсотки річних за весь час прострочення). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% за користування позикою, що розраховуються за період з 16.01.2018 р. по 17.09.2018 р. включно, в розмірі 6884,49 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою за період з 08.12.2017 р. по 17.09.2018 р. включно в розмірі 50774,09 грн., суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Предметом позовних вимог є договір позики грошових коштів від 08.12.2017 р., укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , відповідно до якого позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США, а відповідач взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 15 січня 2018 р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. Оригінал розписки було оглянуто судом в судовому засіданні. В той же час, як вбачається з розписки про отримання грошових коштів від 08.12.2017 р. «данный займ является безпроцентным». Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Таким чином, умовами укладеного між сторонами договору позики не передбачено сплату позичальником процентів від суми позики, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст. 536 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України процентів за користування коштами в сумі 50774,09 грн., нарахованих позивачем за період з 08.12.2017 р. по 17.09.2018 р. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційніх втрат за період з 16.01.2018 р. по 17.09.2018 р. включно в розмірі 10325,42 грн., суд зазначає наступне. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є кошти в іноземній валюті (долари США ). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. За приписами статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Враховуючи вищевикладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в іноземній валюті. При цьому, як на законодавчому рівні, так і судова практика дійшла однозначного висновку про неможливість застосування індексу інфляції до розрахунків вимог, що ґрунтуються на зобов`язанні, яке виражене у іноземній валюті. Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційніх втрат за період з 16.01.2018 р. по 17.09.2018 р. включно в розмірі 10325,42 грн., є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики від 08.12.2017 р. в розмірі 14000,00 дол. США, що еквівалентно 341880,00 грн., та 3% річних - 6884,49 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3487,64 грн. Що стосується стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Встановлено, що 02.04.2018 р. між Адвокатським бюро «ПРИЙМАК ТА ПАРТНЕРИ», в особі Керуючого адвокатським бюро Приймака О.Ю. та [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги. На підтвердження своїх повноважень представником позивача надано суду ордер серії КВ №373885 від 18.04.2018, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4676, виданого 25.10.2011 р., копію посвідчення адвоката. Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг з правової допомоги) від 17 вересня 2018 р., вбачається, що адвокатом Приймак О.Ю. виконано робіт: підготовка та подача позовної заяви до суду (6000,00 грн.); представлення інтересів клієнта в судовому засіданні, а саме 17.09.2018 р. (1500,00 грн.). Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг з правової допомоги) від 07 лютого 2019 р., вбачається, що адвокатом Приймак О.Ю. виконано робіт: підготовка та подача заяви про більшення позовних вимог до суду (1500,00 грн.); представлення інтересів клієнта в судовому засіданні, а саме 07.02.2019 р. (1500,00 грн.). Згідно платіжного доручення №2PL736167 від 04.04.2018 р. позивачем [PERSON] сплаченго Адвокатському бюро «Приймак та Партнери» 7500,00 грн. Згідно квитанції №0.0.1259966297.1 від 06.02.2019 р. позивачем [PERSON] сплаченго Адвокатському бюро «Приймак та Партнери» 3000,00 грн. Згідно квитанції №0.0.1541641516.1 від 03.12.2019 р. позивачем [PERSON] сплаченго Адвокатському бюро «Приймак та Партнери» 6000,00 грн. Оцінивши надані представником позивача докази в обгрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає їх обгрунтованими частково. Так, враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 11000,00 грн. (що включає в себе: витрати, пов`язані зі складанням позовної заяви в сумі 6000,00 грн., заяви про збільшення позовних вимог в сумі 1500,00 грн., та участь представника позивача у судових засіданнях), як такі, що в цій частині є співвмірними та виправданими, виходячи з предмету позову, обсягу виконаної роботи представником позивача з метою підготовки справи до судового розгляду, часу, необхідного для підготовки такого обсягу документів, та пропорційності розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial