Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просить суд розірвати її шлюб з [PERSON], зареєстрований 06 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області, актовий запис № 196, малолітню дочку [PERSON] [INFO] залишити на проживання з нею та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06 серпня 2008 року уклала шлюб з відповідачем, від якого вони мають дочку [PERSON] [INFO]. На протязі останніх років їх сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних стосунків. Одруження з відповідачем виявилося невдалим. Причиною розпаду сім'ї стали різні погляди на життя та побут. Протягом тривалого часу вони не підтримують подружніх стосунків та не піклуються один про одного. За таких обставин вони взаємовідчужилися, втратили один до одного почуття любові та поваги. Спільного господарства вони не ведуть, разом не проживають і за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Вважає, що їх сім'я розпалась остаточно і подальше збереження шлюбу є неможливим, а тому і просить шлюб розірвати. Оскільки між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального забезпечення дитини, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 гривень щомісячно. Відповідач є працездатним і хоча офіційно не працевлаштований, однак отримує регулярний заробіток, інших осіб на утриманні не має, а тому, на думку позивача, спроможний сплачувати аліменти у зазначеній нею сумі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини не заперечив і погодився на розірвання шлюбу та залишення дитини на проживання з матір'ю. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів, то, не заперечуючи необхідності сплати аліментів на утримання дитини, не погодився з розміром аліментів, які просить стягнути позивач. Посилається на те, що на теперішній час офіційно не працевлаштований, регулярного заробітку не має і його сукупний дохід становить в середньому 1000-1300 гривень на місяць. За таких обставин не заперечує проти призначення аліментів у розмірі 350 гривень на місяць. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що сторони з 06 серпня 2008 року перебувають у шлюбі, від якого мають малолітню дочку [PERSON] [INFO]. На теперішній час сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, не піклуються один про одного і спільного господарства не ведуть. Шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені. Судом встановлено, що за таких обставин подальше спiльне життя подpужжя i збеpеження шлюбу супеpечило б iнтеpесам як позивача, так і відповідача, що мають для них iстотне значення, а тому шлюб мiж стоpонами необхiдно pозipвати. При цьому суд враховує, що відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, про що зазначив у своїх поясненнях в судовому засіданні та у письмових запереченнях на позовну заяву. Судом також встановлено, що на теперішній час відповідач належної матеріальної допомоги позивачу на утримання дитини, яка проживає разом з нею, в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання. Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у частині третій статті 181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно статті 184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. На заперечення позовних вимог в частині розміру аліментів відповідач послався на відсутність регулярного заробітку та на розмір доходу в межах 1000-1300 гривень на місяць. Наявність інших обставин, що мають істотне значення і які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров'я відповідача, наявність у нього інших, крім дочки [PERSON], утриманців, тощо), судом не встановлена. Посилання відповідача у своїх письмових запереченнях на незадовільний стан здоров'я, який потребує значних коштів на лікування, суд не може прийняти до уваги, оскільки вони належними та достатніми доказами не підтверджені. Надана ж суду представником відповідача медична карта амбулаторного хворого свідчить лише про епізодичне звернення відповідача до лікаря. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», з 01 вересня 2015 року встановлено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років у розмірі 1167 гривень на одну особу в розрахунку на місяць. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4) Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов'язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов'язком батьків, тобто матері та батька. За наведених обставин, враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають аліменти у розміні саме половини встановленого прожиткового мінімуму на дітей віком до 6 років.

Outcome: partial