Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Позивач 25.06.2019 року звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Сторони перебувають у шлюбі з 14 жовтня 2007 року, шлюб зареєстрований Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції в м. Одесі, про що складено відповідний актовий запис №587 від 14.10.2007 року та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є дитина: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Позивачка у позовній заяві просить суд шлюб розірвати посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, у них відсутнє бажання бути разом, спільного господарства не ведуть. Позивачка вказує, що примирення між ними неможливе, майнових спорів та спору щодо місця проживання дитини немає, оскільки щодо участі у вихованні дитини між сторонами досягнуто домовленості. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2019 року про відкриття провадження на призначення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та проведення підготовчого засідання на 06.08.2019 року. У підготовче засідання 06.08.2019 року сторони не з`явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Сторонами були надані заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також у зв`язку з тим, що позивач підтримує позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, а відповідач позов визнав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого позивача та належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, тому що родина фактично розпалася і її відновлення неможливо, при обставинах, зазначених позивачем, так у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз фактично розпався, на примирення сторони категорично не згодні, оскільки сторін по справі нічого не об`єднує, а також той факт, що один з подружжя або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу й це право підлягає судовому захисту. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу, суд переконався у дійсному волевиявленні сторін по справі. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, оскільки було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що має істотне значення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З матеріалів справи вбачається, що сім`я розпалася остаточно, і шлюб носить формальний характер. Подальше сумісне проживання суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення. Тому, позов підлягає задоволенню, а дитина має проживати з матір`ю, на чому наполягають обоє батьків.

Outcome: approved