Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 07 березня 2017 року звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Посилався на те, що з 2007 року є власником земельної ділянки по вул. Ракова, 20 в м. Полтаві, в 2014 році на вказаній земельній ділянці збудував житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ. «Д-1». Вказував, що згідно проведеного дослідження зазначений житловий будинок відповідає будівельно-технічним вимогам ДБН. Просив суд визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно житловий будинок, позначений в технічному паспорті від 18 липня 2014 року літ. «Д-1», загальною площею 80 кв.м. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Третя особа в судове засідання своїх представників не направила, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 19 лютого 2008 року, є власником земельної ділянки площею 871 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Встановлено, що фактично на земельній ділянці по вул. Ракова, 20 в м. Полтаві, що на праві власності належить позивачу, розташовані обєкти нерухомого майна: житловий будинок літ. «А-1» площею 47,6 кв.м., житловий будинок літ. «Д-1» площею 80 кв.м., вбиральня «В», гараж «Г». За даними технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул. Ракова, 20 в м. Полтаві (інвентаризаційна справа № 2324, реєстровий номер 85-11582), виготовленого станом на 18 липня 2014 року, житловий будинок літ. «Д-1» є самовільно збудованим. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Таким чином, в порядку, визначеному ст. 376 ЦК України, самочинним вважається: а) будівництво нерухомого майна, якщо збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; б) відведена не для цієї мети; в) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; г) з істотним порушенням будівельних норм і правил. Як встановлено судом та визнавалося представником позивача в судовому засіданні, на земельній ділянці по вул. Ракова, 20 в м. Полтаві позивачем без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, було здійснено будівництво житлового будинку. Тому суд приходить до висновку, що здійснене позивачем будівництво житлового будинку є самочинними. Та обставина, що житловий будинок літер «Д-1» є самочинно збудованим також підтверджено даними технічного паспорта на домоволодіння за вказаною адресою, виготовленого станом на 18 липня 2014 року. За даними технічного паспорта таке будівництво було виконано протягом 2014 року. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому в силу норм ст. 331 ЦК України, яка визначає набуття права власності на новостворене майно, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Звертаючись до суду з позовом та обираючи спосіб захисту свого права, позивач в поданій до суду заяві просить саме визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Разом з тим, як встановлено судом, спірний самочинно збудований житловий будинок, що розташований на земельній ділянці по вул. Ракова, 20 в м. Полтаві, в експлуатацію не приймався. Будь-які докази на підтвердження тієї обставини, що спірний будинок є таким, що завершений будівництвом та підлягає прийняттю до експлуатації, позивачем не надано. Також обовязковими умовами для визнання права власності на таке майно в порядку, визначеному ч. 5 ст. 376 ЦК України є відсутність порушень прав інших осіб. Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Позивач [PERSON] не надав до суду жодних доказів про те, що він у встановленому законом порядку звертався до компетентного органу з питань прийняття самовільних споруд до експлуатації, відмова компетентного органу відсутня. Окрім того, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будь-яка інформація щодо прав власності на обєкти нерухомого майна за адресою м. Полтава, вул. Ракова, 20, відсутня. Позивачем як в поданій до суду позовній заяві, так і представником позивача в судовому засіданні, не надано до суду жодних доказів з приводу того, хто є власником домоволодіння по вул. Ракова, 20 в м. Полтаві в цілому, оскільки судом встановлено, що за даними технічного паспорта на земельній ділянці по вул. Ракова, 20 в м. Полтаві знаходиться також житловий будинок літ. «А-1», 1947 року забудови, господарські будівлі і споруди. При цьому виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради, до якого [PERSON] звернувся з позовом, жодних прав позивача не порушував. Позивачем при зверненні до суду з позовом не враховано, що суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та складення відповідного документа. Тому суд, враховуючи положення норм ст. 376 ЦК України, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed