Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач 27 липня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні права користування домоволодінням, шляхом зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на праві приватної власності являється власником 11/25 частин житлового будинку №24-а, кв.№3 по вул. Чорноземна у м.\~Дніпропетровську, на підставі договору дарування від 01.10.1998 року. За даною адресою зареєстровані та постійно проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], а з 2010 року [PERSON], який являвся чоловіком [PERSON] [PERSON] на теперішній час вже більше року не проживає за адресою: [INFO], у шлюбних відносинах із дочкою позивача він фактично не перебуває, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому уточнивши свої позовні вимоги просить усунути перешкоди у користуванні квартирою №3 в буд.№24-а по вул.. Чорноземній у м. Дніпропетровську, шляхом зняття з [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У судове засідання позивач не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.35). Відповідач у судове засідання не зявився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ч.6 ст.74 ЦПК України, шляхом направлення СМС-повідомлення на номер мобільного телефону, про що свідчить довідка про доставку СМС-повідомлення (а.с.49). Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилала. Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі свого представника у судове засідання не зявилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомляла. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилала. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Підставою звернення [PERSON] з позовом до суду є захист інтересів власника, повязаних із реалізацією складової частини змісту права власності права користування та розпорядження належною йому частиною домоволодінням, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 21 жовтня 1998 року, є власником 11/25 частин домоволодіння №24-а по вул.. Чорноземна у м. Дніпропетровську (а.с.6). Зі згоди [PERSON] 2010 році у вищевказаному домоволодінні зареєструвався [PERSON], який перебував у шлюбних відносинах із дочкою позивача [PERSON], які заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року розірвано (а.с.43-44). Станом на 09 лютого 2015 року за адресою м. Дніпропетровськ, вул.. Чоноземна, буд.24-а, зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7,8-13). З 2008 року [PERSON] значаться зареєстрованими за вищевказаною адресою, але не проживає у будинку, його особистих речей там не має (а.с.38). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що\~Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст.7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та законними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, на підставі ст..88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved