Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.09.2018 року звернувся у суд з позовною заявою, в якій просить зобов'язати відповідача [PERSON] усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим у [ADDRESS], шляхом вселення його у зазначений житловий будинок та не чинити йому перешкоди у користуванні ним. Ухвалою судді від 17.10.2018 року, після отримання судом інформації про місце проживання (перебування) відповідача, яка не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 29.11.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Розгляд справи по суті відбувся 16.01.2019 року. Позов обґрунтовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 02.03.1989 року [PERSON] продала позивачу житловий будинок, котрий складається з однієї кімнати і кухні, що знаходиться у с. Орів, Сколівського району Львівської області на земельній ділянці розміром 700 м2, закріпленій за радгоспом «Орівський». Зазначає, що кошти на придбання даного житлового будинку дала йому покійна мати. Рішенням виконавчого комітету Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області № 134 від 22.12.2003 року, на підставі заяви позивача, оформлено право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Проте даним житловим будинку він, як власник, не може користуватися через колишню дружину, яка чинить йому різні перешкоди у такому користуванні. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21.12.2015 року. Після розірвання шлюбу стосунки з дружиною погіршились настільки, що вона почала чинити йому різноманітні перешкоди у користуванні житловим будинком та господарськими спорудами, а згодом взагалі вигнала з дому, змінила ключі від вхідних дверей. У зв'язку з фізичною розправою, погрозою вбивством він змушений переселитися у старе недобудоване нежитлове приміщення, яке не має жодних вигод, але й там відповідач відрізала йому світло, одинадцять разів била вікна та теж вигнала звідти. На даний час він є інвалідом, сплачує аліменти на утримання сина [PERSON], а, відтак, коштів, щоб винаймати житло, йому не вистачає. Просить на підставі ст. ст. 316, 317, 319, 405 ЦК України, ст. ст. 156 ЖК УРСР позов задовольнити. Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з'явився, однак до початку судового засідання 16.01.2019 року за вх. № 159 подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, у котрому зазначив, що просить дану справу розглядати без його участі. Позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Належним чином уповноважений представник позивача - адвокат [PERSON] у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з'явилася, однак 15.01.2019 року за вх. № 140 подала клопотання про прийняття заочного рішення, у котрому просить ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних доказів. Відповідач 17.10.2018 року, 29.11.2018 року та 16.01.2019 року у підготовче та судові засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, заяв про розгляд справи у її відсутності, про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений ЦПК України, до суду не подала, а тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв'язку із встановленням обставин, визначених ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд даної справи. Оскільки у судове засідання не з'явилися усі учасники справи, то суд, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання у справі 16.01.2019 року без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод, та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз'яснень, суд, перевіряючи порушення права позивача житлового характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.1986 року до 21.12.2015 року. Шлюб розірвано рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 21.12.2015 року у цивільінй справі № 453/1421/15-ц, провадження № 2/453/596/15, котре 04.01.2016 року набрало законної сили. Позивачем, згідно з рішенням виконавчого комітету Орівської сільсьскої ради Сколівського району Львівської області № 134 від 22.12.2003 року, оформлено право власності на житловий будинок по [ADDRESS] Сколівського району Львівської області, враховуючи наявний договір купівлі-продажу від 02.03.1989 року. Відповідно до довідки Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області від 02.07.2018 року, у будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] - заявник, [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка, [PERSON] - дочка, [PERSON] - син. Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду. Вирішуючи питання про те, які норми норм матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з-приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У пункті 34 Постанови Пленум ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що право спільної часткової власності сторін по справі на даний час ніким не спростовано, спільне майно подружжя не розподілено, а тому позивач є законним співвласником спірного будинку. Суд відзначає, що право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу як співвласнику спірного майна, належить право володіння, користування та розпорядження цим майном, що становить зміст його права власності, а тому, позбавлення одного з трьох складових цього права є незаконним, так як право власності є непорушним (ст. 321 ЦК України). Як роз'яснено у п. 33 Постанови ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Враховуючи той факт, що позивач довів суду своє законне право спільної власності на спірний будинок, то суд дійшов висновку, що у даному випадку має місце порушення права користування майном позивача і таке право підлягає судовому захисту. Вирішуючи питання про шлях усунення перешкод у здійсненні права користування позивачу суд враховує, що останній, окрім того, що є співвласником спірного будинку, також є зареєстрований у ньому відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому підставно просить суд вселити його у такий житловий будинок та зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні ним. Окрім того суд при вирішенні даного спору вважає за необхідне відзначити, що відповідач іншого житла не має, тимчасово проживає у непридатному для проживання приміщенні, є особою з інвалідністю ІІІ-ої групи загальне захворювання (посвідчення серії [NUMBER] від 13.11.2017 року), що, на думку суду, через призму такої засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, додатково вказує на необхідність задоволення позовних вимог. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого ним судового збору згідно квитанції № 70 від 16.01.2019 року.

Outcome: approved