Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач 30.10.2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: відділ Державної міграційної служби Святошинського РВ ГУ ДМС України в м. Києві про позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому належить на праві приватної власності квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на житло, видане Ленінградською районною радою м. Києва від 06.03.2000 р.). 05 серпня 2000 року позивач одружився з громадянкою [PERSON], у якої вже була дочка від першого шлюбу. Позивач дав згоду на реєстрацію дружини та її дочки [PERSON] у своїй квартирі. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу минуло вже три роки, а [PERSON] та [PERSON] не звільняють квартиру позивача, на неодноразові звернення позивача до відповідачів щодо добровільного звільнення ними квартири останні не реагують, не бажають знятись з реєстрації місця проживання квартири, яка належить позивачу. Позивач зазначив, що змушений сплачувати зайві комунальні платежі за відповідачів, останні жодних витрат по утриманню квартири позивача не несуть, своєю реєстрацією відповідачі перешкоджають позивачу вільно користуватися своєю власністю. З огляду на зазначені обставини, позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного свого права. У судовому засіданні 11.03.2014 року позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі в судові засіданні 11.03.2014 року позов визнали та пояснили, що зможуть виселитись зі спірного житлового приміщення, що належить позивачу протягом двох місяців. Представник третьої особи в засідання суду не з'явився та направив до суду лист, в якому просив розглядати справу без участі представника третьої особи (а.с. 17). Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, зважаючи на вимоги ч.1 ст. 213 ЦПК України, якою встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого 06 березня 2000 року Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва та зареєстрованого Київським міським БТІ за №4543 (а.с.5). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначеним рішенням суду встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2000 року, спільних дітей не мають (а.с.6). Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). Згідно довідки Форми №3 від 30.10.2013 року виданої ЄРРЦ Філія 803-804, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Після розірвання шлюбу минуло вже три роки, а [PERSON] та [PERSON] не звільняють квартиру позивача, на неодноразові звернення позивача до відповідачів щодо добровільного звільнення ними квартири останні не реагують, не бажають знятись з реєстрації місця проживання квартири, яка належить позивачу. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 169 ЖК Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що спільне проживання позивача з відповідачами в одній квартирі є неможливим з підстав того, що вони є чужими людьми один одному та позивач через присутність відповідачів у спірній квартирі не може вільно користуватись своєю особистою приватною власністю, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням та виселення підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку суд зазначає наступне. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено підстави для зняття з реєстрації місця проживання особи. Зазначений закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, і положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 року за №1077 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, згідно підпункту 2 п. 3.1 даного Порядку, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстраційного обліку відповідачів відділом Державної міграційної служби Святошинського РВ ГУ ДМС України в м. Києві. Суд не вправі підміняти функції державних органів (органів реєстрації), на які покладені обов'язки з реєстрації місця проживання громадян. Таким чином, права позивача щодо відмови у знятті відповідачів з реєстрації не є порушеними, у в'язку з чим відновленню не підлягають. В свою чергу в разі відмови державного органу його посадової особи, як суб'єкта владних повноважень зняти відповідачів з реєстраційного обліку на підставі судового рішення, буде мати місце оспорювання дій та/або бездіяльності такого державного органу, його посадової особи, що відноситься до спорів судів адміністративної юстиції, а отже вимоги про знаття з реєстраційного обліку не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства. На підставі наведеного,

Outcome: partial