Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.11.2016 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на проживання та усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні власністю та стягнення заборгованості за комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору про розподіл спадкового майна укладеного 15.09.2006 року відносно майна [PERSON], [PERSON] перейшла у власність в порядку спадкування за законом квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Тоді як, [PERSON] - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер і після його смерті, належна йому на праві власності квартира, перейшла у порядку спадкування за законом до позивача та її брат [PERSON] по 1/2 частині кожному із спадкоємців. Однак, на теперішній час, позивач та її брат, фактично не можуть користуватися та розпоряджатися своєю квартирою, оскільки в ній мешкають відповідачі. [PERSON], [PERSON], [PERSON] були вселені в спірну квартиру ще за згодою попереднього власника, а саме бабусі позивача - [PERSON] Також зазначила, що в травні 2016 року вона розлучилася із своїм чоловіком, з яким мешкала у його власній квартирі разом із неповнолітньою дитиною. Позивач неодноразово просила відповідачів звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з її власною потребою у житлі, натомість вони відмовляються це зробити. Просить суд позбавити права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [PERSON], [PERSON], усунути перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження її майном, шляхом виселення відповідачів з квартири та зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивач [PERSON] надала уточнення позовних вимог, згідно яких просить суд позбавити права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [PERSON], [PERSON], усунути перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження її майном, шляхом виселення відповідачів з квартири та зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою та вселити її з малолітнім сином [PERSON], 2005 року народження, в зазначене житло. Крім того, зазначила, що за час проживання відповідачів у спірній квартирі виникла заборгованість зі сплати комунальних послуг, використаних ними за час фактичного проживання, а саме: за теплопостачання у сумі 12 492 грн. 21 коп. та за утримання прибудинкової території у сумі 632 грн. 32 коп. В зв'язку з чим, просить суд стягнути вищевказані суми з відповідачів у солідарному порядку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Він проживає за адресою: [ADDRESS] з дитинства, починаючі з 60-х років, оскільки це батьківська квартира. Згодом в даній квартирі почали мешкати і члени його сім'ї [PERSON] та [PERSON] Після смерті матері [PERSON], він разом зі своїм братом уклали спадковий договір, відповідно до якого [PERSON] у власність перейшла квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], а йому квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Натомість фактично вони з братом помінялися квартирами , і вони з сім'єю залишився проживати в квартирі по [ADDRESS]), а [PERSON] проживав по [ADDRESS] За час свого проживання за адресою: [ADDRESS], [PERSON] привів квартиру в занедбаний стан, крім того, спалив її. Також зазначив, що після смерті брата, всі витрати на його поховання він здійснював за власні кошти. Крім того, зазначив, що його син [PERSON] зареєструвався за вищевказаною адресою з дозволу матері [PERSON]. Просить суд відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, зазначила, що [PERSON] зі спірної квартири ніхто не виганяв і вони помінялися з ним квартирами за його згодою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги [PERSON] не визнав та зазначив, що вищевказана квартира є його єдиним місцем проживання, в зв'язку з чим, порушується його конституційне право на житло. Крім того, зазначив, що третя особа у справі [PERSON], який є співвласником квартири вже тривалий час мешкає на території АР Крим і доказів про те, що він підтримує позовні вимоги в матеріалах справи відсутні. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Селидівської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] в частині вселення її з неповнолітньою дитиною [PERSON] в квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] підтримала та просить суд їх задовольнити. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до договору про розподіл спадкового майна укладеного 15.09.2006 року відносно майна [PERSON], між [PERSON] перейшла у власність в порядку спадкування за законом квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.2008 року серія [NUMBER], посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] отримала в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.2008 року серія [NUMBER], посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] отримав в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки КП «Служба єдиного замовника м. Селидове» № 1292 від 19.11.2008 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та мешкає: [PERSON], 1983 року народження з вересня 1999 року і по теперішній час. В квартирі також мешкають без реєстраційного обліку: [PERSON], 1958 року народження, та [PERSON], 1955 року народження. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 11.07.2006 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народився [INFO] року, його батьками є [PERSON] та [PERSON] Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 06.05.2016 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки КП «Служба єдиного замовника м. Селидове» від 17.01.2007 року, [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS]. Також зазначено, що він за власні кошти здійснив поховання свого брата [PERSON], який помер [INFO] року по [ADDRESS]. Як вбачається з листа Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області № 19999/405-06-2017 від 01.09.2017 року, [PERSON] зверталася до правоохоронних органів 30.03.2017 року та 18.05.2017 року, зокрема з приводу того, що родичі не пускають її у квартиру та демонтують вікна і сантехніку в квартирі. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України суд дійшов до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Дана правова позиція закріплена в постанові Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Суд звертає увагу, що позивач [PERSON] будучі співвласником спірної квартири, через проживання в ній відповідачів, фактично позбавлена можливості реалізувати своє право вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном Відповідно до ч. 1, 2 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Згідно ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до сформованої судом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 989980096 від 28.09.2017 року, трикімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності. Суд також звертає увагу, що під час укладання договору купівлі-продажу від 22.08.2011 року квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Климовою О.В., між [PERSON],[PERSON] та [PERSON], відповідачами зазначено адресу своєї реєстрації: [ADDRESS]. Таким чином, суд критично відноситься до доводів відповідачів [PERSON] та [PERSON] з приводу того, що між ними та [PERSON], за його життя, досягнуто згоду з приводу міни квартир, оскільки на підтвердження даного факту не надано жодного належного та допустимого доказу. Доводи відповідача [PERSON] з приводу того, що він фактично здійснював поховання свого брата, ніяким чином не впливають на характер виниклих спірних правовідносин, в зв'язку з чим не приймаються судом до уваги. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Доводи відповідача [PERSON] з приводу того, що спірна квартира є його єдиним місцем проживання, не можуть бути прийняті судом, оскільки в аспекті ст. 64 ЖК України він не є членом сім'ї власників квартири. Суд також звертає увагу, що встановлене право користування житловим приміщенням, попереднім власником квартири не поширюється на правовідносини між користувачами і новим власником, і може бути припинено на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Така позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеного в постанові від 15 травня 2017 року № 6-2931цс16. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині позбавлення права користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [PERSON], [PERSON], усунення перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження її майном, шляхом виселення відповідачів з квартири, зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою та вселення її з малолітнім сином [PERSON], 2005 року народження, в зазначене житло є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] з приводу стягнення з відповідачів заборгованості за комунальні послуги, суд встановив наступне. Відповідно до довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Союз м. Селидове», борг зі сплати членських внесків за адресою: [ADDRESS], станом на 01.03.2017 року складає 632 грн. 32 коп. Згідно довідки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ВП «Димитровтепломережа» № 296/17 від 07.04.2017 року, заборгованість за послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] складає 12 492 грн. 21 коп. Відповідно до довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Союз м. Селидове», борг зі сплати членських внесків за адресою: [ADDRESS], станом на 01.08.2017 року складає 1027 грн. 52 коп. Згідно довідки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ВП «Димитровтепломережа» № 717/17 від 29.08.2017 року, заборгованість за послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] складає 12 492 грн. 21 коп. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку здійснюється на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Адже спосіб захисту суб'єктивного права встановлює визначений законом порядок забезпечення відновлення (визнання) порушених прав і одночасного правового впливу на порушника з метою відновлення порушеної майнової і немайнової сфери. Позивачем обрано спосіб захисту, у вигляді стягнення на її користь заборгованості за комунальні послуги, натомість суд звертає увагу, що позивач не є постачальником (виробником, виконавцем) вищевказаних послуг і фактично не має право на стягнення цих сум на свою користь. Слід також зазначити, що на теперішній час вищевказана заборгованість позивачем не сплачена і в контексті ч. 2 ст. 22 ЦК України не може бути розцінена судом як реальні збитки завдані позивачу. В зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за комунальні послуги задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial