Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-26 00:00:00

Позивач 17.12.2018р. звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради,у якому просить суд визначити їй додатковий строк у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частини квартири, розташованої в [ADDRESS] . Позивач у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний термін з дня відкриття спадщини не звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини з поважних причин. Позивач надала суду заяву, у якій просить суд справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, письмово просила розглядати справу без її участі відповідно до діючого законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 30.09.2000р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. посвідчено заповіт, яким [PERSON] на випадок своєї смерті належну їй частину квартири, що знаходиться в [ADDRESS] , заповіла [PERSON] (а.с.10). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 07.12.2011р., актовий запис 1151 (а.с.9). Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, у вигляді частини вищевказаної квартири. 28.03.2019р. позивач звернулась до Другої ДДНК з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.61). Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. від 29.03.2019р. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з пропуском позивачем шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с.64). Матеріали спадкової справи не містять інших заяв про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , [INFO] , після смерті [PERSON] тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні, а в подальшому під постійним наглядом лікарів. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Враховуючи фактичні обставини справи та проаналізувавши факт надання законодавцем переваги здійсненню спадкуванню за заповітом як особистому розпорядженню особи на випадок смерті, суд дійшов висновку про необхідність врахування такої волі спадкодавця як прояву свободи заповіту, з урахуванням наявності поважних причин пропуску позивачем строку, передбаченого на звернення із заявою про прийняття спадщини, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved