Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 02 травня 2019 року звернувся до суду, і остаточно уточнивши позов, свої вимоги мотивує тим, що з 01 серпня 2005 року працював в ТОВ «Метангазавто». 12 квітня 2019 року звільнений за ст.38 КзпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю. За період роботи утворилась заборгованість по виплаті заробітної плати за 2018 рік - за жовтень - 2173,12 грн., листопад - 4700,45 грн., грудень - 4611,69 грн., за 2019 рік - січень - 4570,35 грн., лютий - 4570,35 грн., березень - 4623,57 грн., квітень - 3522,72 грн. Крім того, в період роботи він витрачав свої кошти на експлуатацію службового автомобіля - 5157,43 грн. За несвоєчасно виплачену заробітну плату сума компенсації, яка не виплачена при звільнення склала: за 2018 рік - жовтень - 78,76 грн, листопад - 65,81 грн., грудень - 36,89 грн., за 2019 рік - січень - 45,70 грн., лютий - 22,85 грн., березень - 41,61 грн., квітень - 23,12 грн. Також зазначає, що відповідачем не сплачено середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку (по день винесення судового рішення) та вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку - 13869,90 грн. Оскільки запис в трудовій книжці про звільнення зроблений 12 квітня 2019 року, фактично трудову книжку отримав 22 квітня 2019 року, сума середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки за 6 робочих дній склала 1260,90 грн. Вважає, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, оскільки відсутність коштів призвела до позбавлення нормального життєвого існування. Просить стягнути моральну шкоду в розмірі 18240,00 грн. В письмовій заяві позивач позовні вимоги підтримав повністю, просить позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином шляхом публікації оголошення на сайті «Судова влада», заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Ухвалою суду від 11 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано час позивачу для усунення недоліків. Ухвалою суду від 17 травня 2019 року відкрито провадження у справі , призначено до судового розгляду на 18.06.2019 року . 18.06.2019 року розгляд справи відкладено до 04.07.2019 року для належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював з 01.08.2005 року в ТОВ «Метангазавто» на посаді технічного директора. За період роботи утворилась заборгованість по виплаті заробітної плати за 2018 рік - за жовтень - 2173,12 грн., листопад - 4700,45 грн., грудень - 4611,69 грн., за 2019 рік - січень - 4570,35 грн., лютий - 4570,35 грн., березень - 4623,57 грн., квітень - 3522,72 грн. У зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю 12.04.2019 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України ( Наказ № 13-К від 12.04.2019 року), що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.4-5). При звільненні позивачу не було виплачено заборгованість по заробітної плати за 2018 рік - за жовтень - 2173,12 грн., листопад - 4700,45 грн., грудень - 4611,69 грн., за 2019 рік - січень - 4570,35 грн., лютий - 4570,35 грн., березень - 4623,57 грн., квітень - 3522,72 грн., а всього 28772,25 грн. Крім того, в період роботи він витрачав свої кошти на експлуатацію службового автомобіля - 5157,43 грн., що загалом становить 32943,52 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання всіх сум, що належать йому при звільненні, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. П. 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Судом встановлено, що часом затримки розрахунку є період з 13 квітня 2019 року по 04.07.2019 року , що становить до дати ухвалення судового рішення 54 робочих дні. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15336, 00 грн. (284 грн. х 54 дні), компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати з жовтня 2018 року по квітень 2019 року - 314грн.75 коп. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 5 статті 235 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу настає за умови затримки видачі трудової книжки з його вини, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як належне оформлення трудової книжки та її видача в строки передбачені ст. 47 КЗпП України. Отже, невидача з вини власника або уповноваженого ним органу трудової книжки працівникові у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 235 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невидачею трудової книжки за період з 13.04.2019 року по 22.04.2017 року в розмірі 1704,00 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Як вбачається з заяви [PERSON] від 11 квітня 2019 року, останній просив звільнити його з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за провести з ним повний розрахунок (а.с.97). Вказану вище заяву, було отримано відповідачем, але згідно наказу № 13-К від 12.04.2019 його звільнення було оформлене за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги розрахунок середньої заробітної плати (5487,72 грн. + 5872,30 грн.) : 2 ), до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає вихідна допомога в сумі 17035,53 грн. Розрахунок, наданий позивачем, відповідачем не оспорюється. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідач порушив законні права позивача на виплату заробітної плати в день звільнення, що призвело до вимушених змін у життєвих зв`язках та звичному укладі життя позивача, а тому є підстави для часткового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-23цс12, Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-І КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, який вимушений обмежувати себе та свою сім`ю у достатньому життєвому рівні, економити на придбанні необхідного для життя, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача в сумі 2000 грн. В іншій частині вимог необхідно відмовити за необґрунтованістю. Крім того, у відповідності із ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір.

Outcome: partial