Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач 26.09.2017р. звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] до [PERSON] (треті особи - Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, [PERSON], [PERSON].) про визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом (а.с. № 3-7 т. № 1). В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO]. померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Цей будинок був збудований на підставі договору про забудування від 04.06.1957р. Будинок належав померлій матері на праві власності (? частина будинку - на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1961р. 33-3674, посвідченого нотаріусом Першої ДДНК та ? частина - на підставі договору дарування від 24.08.1984р. №2-3743, посвідченого нотаріусом тіє ї ж нотаріальної контори). Після смерті матері спадкоємцями першої черги були [PERSON] (мати померлої) і два сина - [PERSON] (позивач) і [PERSON] (батько відповідача у цій справі). [INFO] [PERSON] на підставі ч.2 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) подала заяву до Першої ДДНК про прийняття спадщини після померлої, у якій зазначила, що крім неї спадкоємця є ще два сина померлої. Позивач вважає себе спадкоємцем, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ч.1 ст. 549 ЦК УРСР). На обґрунтування такої позиції зазначив, що за адресою спадкового будинку він був зареєстрований з 1992р., що підтверджено довідкою. Після смерті матері у 1995р. він продовжував проживати в ньому з сім'єю. Отже, фактично вступив в управління і володіння майном. Крім того, він постійно доглядав за матір'ю, оскільки в останні роки погіршився стан її здоров'я, вона мала групу інвалідності, він возив її у лікарні, надавав всю необхідну допомогу. Таким чином, спадщину прийняли два спадкоємця - позивач [PERSON] і [PERSON] Остання успадкувала 1/3 частину домоволодіння, а після її смерті [INFO] за її заповітом спадщину було розділено в рівних частинах між її сином - [PERSON] і онукою - [PERSON] по 1/6 кожному. Відповідно до чинного на той момент законодавства мав подати заяву до Першої ДДНК і третій спадкоємець - брат позивача [PERSON], але він протягом встановленого терміну заяву не подавав, не став спадкоємцем і шляхом фактичного вступу у володіння і розпоряджання майном, оскільки був зареєстрований і проживав з сім'єю за іншою адресою: [ADDRESS]. Отже, фактично брат позивача - [PERSON] пропустив всі строки вступу у спадщину, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину в силу положень ст. 553 ЦК УРСР (1963р.). Позивач, прийнявши спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, продовжував проживати у будинку до 1999р. мав намір звернутись до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину, але в 1999 році його було взято під варту в зв'язку з вчиненням злочину. У 2000 році судом було постановлено вирок, яким призначено покарання терміном на 12 років. До 26.09.2012р. позивач відбував покарання у місці позбавлення волі. Після звільнення він не зміг повернутись в будинок, оскільки на той момент у будинку проживали дружина померлого брата - [PERSON] і син - [PERSON], які стали чинити перешкоди у доступі до будинку, в результаті чого він не зміг забрати свої речі і правовстановлюючі документи для оформлення спадщини. Під час збору документів і звернення до нотаріальної контори позивач дізнався про те, що [PERSON] і [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після його померлого брата [PERSON] в Сьомій ДДНК. Сьомою ДДНК було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.2000р. на ? частину домоволодіння. Позивач звернувся до Першої ДДНК для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою нотаріуса від 05.04.2013р. № 1156/02-31 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю оригіналу документа про право власності. Позивач, не погодившись з тим, що [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини домоволодіння, звернувся до суду із позовом про визнання його недійсним. Не погодившись з рішенням апеляційної інстанції у цій справі, він подав касаційну скаргу, справа знаходиться в провадженні ВСУ, не розглянута по суті, між тим касаційне провадження відкрито. Позивач не заперечує щодо права інших спадкоємців - [PERSON] і [PERSON] на спадщину за заповітом по 1/3 частин домоволодіння. Разом із тим, за відсутністю іншого способу реалізувати права на спадкове майно, був змушений звернутись до суду про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частини домоволодіння, з урахуванням того, що довідкою Дніпропетровського МБТІ № 4513 від 15.05.2013р. було визначено, що саме 1/6 частина домоволодіння належить на праві власності померлій [PERSON] Ця частка досі ні за ким не зареєстрована і є часткою спадкового майна позивача. Крім того, позивач просив поновити йому трирічний строк для звернення до суду із цим позовом. На обґрунтування поважності причин його пропуску зазначав, що після отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.04.2013р. № 1156/02-31, його знайомі допомогли йому фінансово щоб звернутися до юриста за правовою допомогою. Після чого, ним було подану заяву про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. Через складне матеріальне становище він не мав змоги сплатити судовий збір, в результаті позовну заяву було залишено без руху, а ухвалою від 26.05.2014р. її повернуто. Крім того, не він полишав надію домовитись мирним шляхом з відповідачем про надання документів на домоволодіння. В силу таких життєвих обставин погіршився стан його здоров'я, з 2013р. він постійно лікувався, проходив обстеження і реабілітацію, на що витрачав кошти і час. Отже, позивач, посилаючи на норми ст.ст. 548, 549, 553 ЦК УРСР (1963р.), ст.ст.257, 268 ЦК України (2003р.), просив поновити йому строк для звернення з даною позовною заявою до суду та визнати за ним право власності на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді від 29.09.2017р. позивачеві відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору і відстрочено його сплату на строк не більше, як до ухвалення судового рішення по справі (а.с. № 37 т.№ 1). Ухвалою судді від 29.09.2017р. відкрито провадження по справі (а.с. № 38 т. № 1). Ухвалою суду від 06.12.2017р. витребувано докази, а саме витребувано від Першої дніпровської державної нотаріальної контори та від нотаріального архіву Дніпропетровської області копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. № 61 т.№ 1), ухвала суду виконана (а.с. № 155-178,181 т. № 1). Позивач та його представник - [PERSON] (діє за ордером та договором про надання правової допомоги від 29.05.2018р. - а.с. № 240-242 т. № 1) в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представником позивача також подана заява про визнання доказів, які надав [PERSON], недопустимими (а.с. №73, 192-193 т.№1). Представник відповідача - [PERSON] (діє за ордером та договором про надання правової допомоги від 04.07.2017р. та 05.07.2017р. - а.с. № 55, 56 т. № 1) позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позу, посилаючи на те, що, по-перше, позивачем пропущено строки позовної давності для пред'явлення даного позову, по-друге, позивач в силу приписів ст. 528 ЦК УРСР (1963р.) не має право спадкування після померлої [INFO]. матері [PERSON], оскільки його засуджено за навмисне вбивство рідного брата [PERSON] (спадкоємця [PERSON].), що підтверджується вироком Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000р. Такі самі висновки містить в собі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017р., отже в силу ст. 82 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) ці обставини не потребують доказуванню. Також представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. № 67 т. №1). Ухвалою суду від 09.10.2018р. було відмовлено представнику позивача в допиті третьої особи [PERSON] в якості свідка (а.с. № 7-9 т. № 2), між тим було проведено письмове опитування третьої особи [PERSON] в порядку ст. 93 ЦПК України (а.с. № 15-18 т. № 2). Під час розгляду справи в підготовчому засіданні 11.04.2018р., судових засіданнях 11.06.2018р. та 23.10.2018р. вирішено питання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи Сьомої ДДНК та третьої особи [PERSON] (а.с.№ 231, 248-249 т.№1,а.с.№ 36 т.№ 2). з урахуванням їх належного повідомлення та заяв про розгляд справи за їх відсутності. Так [PERSON] направляла суду такі заяви 08.12.2017р., 25.01.2018р., 08.02.2018р., 10.04.2018р., 11.06.2018р., 09.10.2018р. та 23.10.2018р. (а.с. № 154, 183, 190, 216, 243 т.№ 1, а.с. № 27, 31 т. № 2), а представник Сьомої ДДНК - 28.12.2017р., 22.03.2018р., 16.05.2018р. (а.с. № 179, 211, 234 т.№ 1). Третя особа [PERSON] також скористалась своїм правом та неодноразово направляла суду письмові пояснення 10.04.2018р., 11.06.2018р., 09.10.2018р. та 23.10.2018р. (а.с. № 217-218,244-246 т.№ 1, а.с. № 25-26, 32-33 т.№ 2), а також 20.09.2018р. була допитана судом особисто під час судового засідання, зазначила, що позовні вимоги вважає обґрунтованими (а.с. № 7-9 т. № 2). Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України та положень п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України підготовче засідання в справі проведено 11.04.2018р. (а.с. № 231 т.№ 1). Під час розгляду справи відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами. При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав позивача, представників позивача та відповідача, третіх осіб [PERSON] та [PERSON], допитавши свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України) Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спадкові відносини у цій справі регулюються положеннями ЦК УРСР (1963р.), оскільки [PERSON] померла [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ №505151 від 12.03.2011р. (видане повторно) (а.с. № 12 т. 1). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], який належав померлій на праві власності (? частина будинку - на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1961р. 33-3674, посвідченого нотаріусом Першої ДДНК, ? частина - на підставі договору дарування від 24.08.1984р. №2-3743, посвідченого нотаріусом тієї ж нотаріальної контори (а.с. № 13, 14 т. 1). Після смерті матері спадкоємцями першої черги були [PERSON] (мати померлої) і два сина - [PERSON] (позивач) і [PERSON] (батько відповідача у цій справі). Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], [INFO] [PERSON] на підставі ч.2 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) звернулася із заявою до Першої ДДНК про прийняття спадщини. У заяві зазначила, що крім неї спадкоємця є ще два сина померлої - [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 156 т. № 1). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.01.2000р. (а.с. № 154 т. №1 зв). 26.12.2000р. державним нотаріусом Першої ДДНК Сидоревич В.А. на ім'я [PERSON] (син) і [PERSON] (онука) видане додаткове свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 2/6 частин домоволодіння в рівних частинах. В даному свідоцтві також міститься інформація про те, що спадкове майно, на яке видається дане свідоцтво, складається з 1/2 частини зазначеного домоволодіння, що належала на підставі договору дарування [PERSON], яка померла [INFO]., спадщину після якої прийняла її мати [PERSON] шляхом подачі заяви про прийняття спадщини № 964 від [INFO], але не одержала свідоцтва про право на спадщину. У свідоцтві вказано, що на 1/6 частину спадкового майна свідоцтво не видане (а.с. № 20 т. 1). 31.03.2000р. державним нотаріусом Сьомої ДДНК Куликовим С.В. було видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння (а.с. № 34 т. 1). В даному свідоцтві також міститься інформація про те, що зазначений житловий будинок з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд належав померлій [PERSON], спадкоємцем після смерті якої на частину вказаного домоволодіння був [PERSON] (брат позивача), який прийняв спадщину та не встиг її оформити. Разом із тим, позивач стверджує, що [PERSON] протягом встановленого на той момент законодавством терміну заяву про прийняття спадщини не подавав, не набував права на спадкування і шляхом фактичного вступу у володіння і розпоряджання майном, оскільки був зареєстрований і проживав з сім'єю за іншою адресою: [ADDRESS]. Не дивлячись на це, його син успадкував після нього 1/2 частину домоволодіння (а.с. № 34 т. № 1). Не погоджуючись із отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] після смерті [PERSON], позивач звернувся до суду із позовом доа [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва на спадщину за законом. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2016р. по справі № 201/7886/16-ц (провадження № 2/201/2094/2016) його позовні вимоги до [PERSON] (треті особи - Сьома ДДНК, [PERSON].) були задоволені. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 31.03.2000р., серія ВАК № 166167 на 1/2 частину домоволодіння № 4 по пров. Льотчиків в м. Дніпро, виданого Сьомою ДДНК на ім'я [PERSON] (а.с. № 31-32 т. № 1). За результатами оскарження цього рішення [PERSON] в апеляційному порядку, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017р. заочне рішення скасоване, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено (а.с. № 68-69 т. № 1). Рішення апеляційної інстанції оскаржене позивачем до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. На момент розгляду цієї справи касаційною інстанцією рішення не прийняте. Як вбачається з рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.07.2017р., не погоджуючись в повному обсязі з висновком суду першої інстанції про те, що підставами задоволення позову є ті обставини, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її сини [PERSON] і [PERSON], а також мати [PERSON] Проте спадкоємці після смерті [PERSON] та [PERSON] при оформленні спадщини не надали нотаріальним органам інформацію про те, що ще одним спадкоємцем після смерті [PERSON], окрім [PERSON] та [PERSON], є також ще один син померлої - [PERSON], внаслідок чого державними нотаріусами були видані свідоцтва про право на спадщину, якими належне на праві власності [PERSON] домоволодіння було поділене між спадкоємцями без урахування інтересів та прав на спадщину [PERSON] Апеляційний суд Дніпропетровської області відзначив, що з матеріалів справи видно, що [PERSON], рідний брат [PERSON], був сином [PERSON] та [PERSON], тобто спадкоємцем першої черги. [PERSON] постійно проживав з батьками, оскільки [PERSON] була інвалідом і [PERSON] доглядав за нею. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом були, окрім позивача [PERSON], і інший син померлої - [PERSON] і мати померлої - [PERSON]. Відповідно до вироку Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000р. по справі №1-121/00, [PERSON] визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого п. «е» ст.93 КК України - умисне вбивство, скоєне з особливою жорстокістю, у відношенні до свого рідного брата - [PERSON]. Згідно зі ст. 528 ЦК УРСР (1963р.) не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя. Ця ж сама норма визначена і в статті 1224 ЦК України (в редакції 2003р.). Отже, позивач не має права бути спадкоємцем після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. відповідно до норм ст. 528 ЦК УРСР (1963р.) Таким чином, державним нотаріусом Сьомої ДДНК було правомірно видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька - [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], оскільки нотаріусу був наданий вирок Дніпропетровського обласного суду від 01.08.2000р. по справі №1-121/00,

Outcome: dismissed