Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач 30 липня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до Ленінського відділу державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції третя особа: [PERSON] про визнання батьківства (а.с.1-5). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з грудня 1961 року по вересень 1974 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON], від яких народилася дитина [PERSON], 31 січня 1963 року. Відомості про батька дитини в актовий запис про народження [PERSON] було внесено зі слів матері, так як позивач на момент її народження перебував у зареєстрованому шлюбі із іншою жінкою. Наголошуючи на тому, що саме він являється біологічним батьком дитини, позивач просив суд визнати його батьком [PERSON], [INFO]; зобовязати Ленінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції внести до актового запису про народження №\~328 від 20.02.1963 року, відомості про [PERSON] як батька дитини та видати нове свідоцтво про народження зі збереженням прізвища, імені та по-батькові [PERSON] Під час судового розгляду справи суд залучив [PERSON] в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника, в судове засідання не з'явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. До суду надіслав письмову заяву, в якій просить справу розглядати за відсутністю свого представника (а.с.37). Третя особа, що заявляє самостійні вимоги - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Проти задоволенні позову не заперечувала. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. Повний текст рішення виготовлений 08 жовтня 2015 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно актового запису про народження № 328, складеного 20.02.1963 року Ленінським районним відділ державної реєстрації актів цивільного стану м.\~Дніпропетровська, 31 січня 1963 року народилась [PERSON], мати якої записана - [PERSON], а відомості про батька відсутні взагалі (а.с.8). 10 червня 2003 року [PERSON] померла (а.с.8). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] з 24 квітня 1974 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (а.с.14), яка померла 16\~квітня 2014 року (а.с.16). Так, згідно зі ст..6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ст..1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Відповідно до ст..125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Згідно з ст.128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Отже, оскільки [PERSON] досягла повноліття ще у січні 1981 року, тому статус «дитина» на неї більше не поширюється, так як із досягненням повноліття вона набула повної цивільної дієздатності, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання батьківства є безпідставними. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат згідно статті 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Outcome: dismissed