Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач 17 грудня 2020 року звернулась до суду із позовом про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 26 квітня 2006 року між [PERSON] та ТзОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 66/КВ/Ф-06 за умовами якого вона отримала кредит на загальну суму 23 000 євро з кінцевою датою повернення до 08 квітня 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором було укладено договір іпотеки серія та номер 258 від 26 квітня 2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Юрчаком О.В. 30 грудня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» (як правонаступник ТзОВ «Український промисловий банк») звернувся до Івано-Франківського міського суду із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2014 року позов задоволено частково та вирішено стягнути 21 442 грн. 94 коп. заборгованості за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року. 20 жовтня 2020 року старшим державним виконавцем Івано-Франківського МВД ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) Дзесою Б.Р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення суду. Таким чином заборгованість за кредитним договором боржником сплачено в повному обсязі, а відтак зобов`язання за кредитним договором були виконані. 29 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до ТОВ «Діджи Фінанс» та АТ «Дельта Банк» з вимогою про надання довідки про виконання зобов`язання за кредитним договором та зняття обтяження згідно договору іпотеки № 258. Згідно відповіді від 27 листопада 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» не визнає виконання зобов`язання позивачем. 11 лютого 2021 року відповідач ТОВ «Діджи Фінанс» подало зустрічний позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 29 791 грн. 09 коп. з яких 3 799 грн. 80 коп. три проценти річних, 25 991 грн. 29 коп. інфляція за весь час прострочення. Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що 23 жовтня 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області ухвалено рішення у справі № 344/245/14-ц згідно якого з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26.04.2006 у розмірі 21 442 грн. 94 коп. Рішення суду було виконано 20.10.2020 та виконавче провадження закрито. ТОВ «Діджи Фінанс», як правонаступник ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості у вигляді встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми присудженої до стягнення. Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом 05 квітня 2021 року представник позивача подав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позов заявлено тільки 22.01.2021, тому період нарахування становить з 22.01.2018 по 20.10.2020. Стягненню з позивача підлягають 1766 грн. 23 коп. три відсотки річних та 3 197 грн. інфляційні втрати. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» відзив на позовну заяву не подав. Треті особи письмових пояснень щодо позовних вимог не надали. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити та визнати припиненими кредитні зобов`язання за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] , визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 26 квітня 2006 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] і [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Юрчаком О.В. за реєстровим номером № 258 та зняти заборону відчуження на нерухоме майно. До зустрічних позовних вимог застосувати строк позовної давності та вимоги задоволити частково. Представник відповідача ТОВ «Діджи Фінанс» в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивачки з первісним позовом, дослідивши письмові докази у справі, дослідивши матеріали цивільної справи № 344/245/14-ц, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 26 квітня 2006 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 66/КВ/Ф-06 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти в сумі 23 000 євро з терміном кредитування на 60 місяців до 08 квітня 2011 року. Згідно п. 2.4 кредитного договору повернення кредиту здійснюється щомісячно частками у розмірі не менше як 385 євро по 10 число кожного місяця (а.с.39-41). З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ТзОВ «Український промисловий банк», [PERSON] та [PERSON] 26 квітня 2006 року було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Юрчаком О.В. за реєстровим номером 258, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0734 га., кадастровий номер 2610100000140010086, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на [ADDRESS] (а.с.37-38). 30 червня 2010 року між ТзОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТзОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банку», в тому числі зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року. У зв`язку з чим ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитними зобов`язаннями які виникли у [PERSON] за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2014 року частково задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] та вирішено стягнути з [PERSON] . заборгованість за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року в сумі 21 442 грн. 94 коп. (а.с.4-7). Постановою державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 20 жовтня 2020 року виконавче провадження № 58436761 з примусового виконання виконавчого листа № 344/245/2014 виданого 06 грудня 2017 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу в розмірі 21 442 грн. 94 коп. закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду (а.с.8). Згідно договору про відступлення прав вимоги № 2303/К/1 від 02 вересня 2020 року ПА «Дельта Банк» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до боржників згідно додатку, в тому числі до [PERSON] . Отже, на даний час кредитором та іпотекодержателем та належним відповідачем за первісним позовом у справі є ТзОВ «Діджи Фінанс», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.131). ПАТ «Дельта Банк» не є належним відповідачем у справі, оскільки відступило своє право вимоги на користь ТзОВ «Діджи Фінанс». 29 жовтня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» отримало повідомлення боржника та майнового поручителя про виконання кредитного договору. В повідомленні [PERSON] та [PERSON] просили видати довідку про виконання зобов`язання за кредитним договором та зняти обтяження згідно договору іпотеки (а.с.10). Натомість 27 листопада 2020 року [PERSON] та [PERSON] отримали вимогу про усунення порушення в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та в якій зазначено, що ТОВ «Діджи Фінанс» вимагає протягом 30 денного строку з дня отримання вимоги сплатити заборгованість за кредитним договором в розмірі 657 449 грн. 68 коп. (а.с.17-18). Також у заяві від 28 березня 2021 року представник відповідача за первісним позовом ТОВ «Діджи фінанси» зазначив, що при відступленні прав вимоги ТОВ «Діджи фінанси» не отримало від ПАТ «Дельта Банк» жодних документів, які б стверджували, що зобов`язання про повернення грошових коштів за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року припинено (а.с.93) Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 липня 2021 року № 266382370 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер земельної ділянки 010529400953, кадастровий номер: 2610100000140010086, стосовно якої застосовано заборону на нерухоме майно, реєстровий № 3145923 від 26 квітня 2006 року, реєстратор приватний нотаріус Юрчак О.В. на підставі договору іпотеки 259, 26 квітня 2006 року. Також в реєстрі зроблено запис про іпотеку № 42672059 від 26 квітня 2006 року, строк виконання основного зобов`язання 08 квітня 2011 року, розмір основного зобов`язання 46 000 євро, іпотекодавець [PERSON] , боржник [PERSON] , іпотекодержатель Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», кредитний договір № 65/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року та № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року (а.с.131). Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. За правилами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Представником відповідача ТзОВ «Діджи Фінанс» повідомлено суд, що при відступленні прав вимоги товариство не отримало від ПАТ «Дельта Банк» жодних документів, які б стверджували, що зобов`язання про повернення грошових коштів за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26.04.2006 припинено (а.с.93). Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2014 року частково задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] та [PERSON] та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26.04.2006 в сумі 21 442 грн. 94 коп. (а.с.4-7). Відповідно до зазначеного рішення суду встановлені обставини, зокрема, що позичальником неналежно виконувались умови кредитного договору та у зв`язку з цим банк має право вимагати дострокового повернення кредиту. Зміст зазначеного рішення суду дає підстави для висновку, що у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником взятих на себе зобов`язань банк реалізував своє право пред`явити вимогу про дострокову виплату усієї суми заборгованості за кредитними договорами, звернувшись до Івано-Франківського міського суду із позовом про стягнення заборгованості в повному обсязі, тобто про повне та дострокове виконання боржником кредитного зобов`язання. Враховуючи те, що, як встановлено Івано-Франківським міським судом, строк виконання основного зобов`язання настав у зв`язку з невиконанням боржником зобов`язань за кредитним договором та реалізацією банком права вимоги дострокового погашення заборгованості, суд зобов`язаний був врахувати, що після настання строку виконання основного зобов`язання у банку припиняється право нараховувати проценти, пеню та інші платежі відповідно до умов кредитного договору. У таких висновках суд керується правовими висновками, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, відповідно до якого наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, Велика Палата Верховного Суду визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Також підлягає врахуванню правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за яким пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування. За таких обставин рішенням суду стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, а подальше нарахування банком процентів, штрафів та пені за умовами кредитних договорів після настання строку погашення кредиту не відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами договору. У пунктах 6.28, 6.35 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України». У постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/27064/15 зазначено, що підставою припинення зобов`язання за кредитним договором є не дата, зазначена в договорі як кінцевий строк сплати коштів, а, наприклад, постанова, винесена відділом державної виконавчої служби, про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу у зв`язку з погашенням боргу. Верховний Суд також зазначив, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню щодо розуміння повноти розміру заборгованості. У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про припинення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року та як наслідок припинення іпотеки у зв`язку з повним фактичним виконанням забезпечувального зобов`язання, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження саме з таких підстав. Щодо забезпечення іпотекою вимог банку про стягнення пені, нарахованої за правилами статті 625 ЦК України суд вважає за необхідне зазначити наступне. За правилом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи правове питання, чи забезпечуються іпотекою вимоги кредитора про стягнення 3 % річних, нарахованих за правилами статті 625 ЦК України, суд враховує умови та правила іпотечного договору. Зміст пункту 1.1 іпотечного договору свідчить, що іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 65/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року, укладеним позивачем [PERSON] , [PERSON] та іпотекодержателем, спірне нерухоме майно. Іпотекою забезпечено певні зобов`язання боржника щодо виплати таких сум: тіло кредиту, проценти за користування кредитом, комісій, сплата можливої неустойки, зокрема, пені, штрафу, а також відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог за основним зобов`язанням, та збитків, завданих порушенням основного зобов`язання, інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Враховуючи, що вимоги за статтею 625 ЦК України є заходами цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а не вимогами про відшкодування збитків, іпотекою не забезпечено виконання зобов`язання за вимогами, пред`явленими на підставі статті 625 ЦК України, а отже, у цій справі, іпотекою не забезпечені вимоги кредитора, нараховані банком за правилами статті 625 ЦК України. У цьому випадку визначальним є зміст та умови іпотечного договору, в якому сторони дійшли домовленості про перелік вимог кредитора, виконання яких забезпечується встановленою іпотекою. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 626 ЦК України). Щодо обраного позивачами способу захисту свого права, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що однаково означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права застави в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена на підставі частини першої статті 593 ЦК України, не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), потрібно зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, право боржника, іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання зобов`язання припиненим та визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. Такий правовий висновок сформулював Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, з яким погодився і Верховний Суд, застосувавши його у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18). Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція): оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Саме «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату у простіший спосіб; і винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації або які вимагають подальших звернень особи, чиї права порушені, до суду або до інших державних органів, не відповідає цій міжнародній нормі. Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (заява №28924/04) нагадав, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», у якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пункти 28 - 36, Series A N 18), а тому застосування ефективного способу захисту порушеного права, як обов`язок держави покладається на суд, а не на особу, яка звернулась до суду з позовом. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9). Науковці визначають способи захисту права як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності суду по захисту прав. Таким чином, ефективним слід розуміти такий спосіб захисту, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Закон не надає суду можливості відмовляти в задоволенні позову з підстав обрання неправильного (неефективного) способу захисту порушеного права, оскільки в розумінні частини другої статті 5 ЦПК України суд може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, з частковим відступом від принципу диспозитивності для захисту особи, яка звернулась з позовом. У зв`язку з наведеним обґрунтованим є висновок про припинення кредитних зобов`язань за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року та припинення іпотеки як додаткового зобов`язання, а не договору іпотеки. Враховуючи, що судом встановлено, що основне зобов`язання фактично виконано боржником, про що, зокрема, свідчать постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішень суду про стягнення заборгованості, суд вважає за необхідне захистити порушено право позивача, зазначивши про те, що припиненими є кредитні зобов`язання за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року та припиненою є іпотека за договором іпотеки, а не договір іпотеки та кредитний договір, що відповідає правомірному способу захисту порушених прав. Визнання припиненим договору іпотеки, а не іпотеки, не відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, з яким погодився і Верховний Суд, застосувавши його у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) Щодо вимог позивача про зняття обтяжень, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається із інформаційної довідки № 266382370 від 19.07.2021 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер земельної ділянки 010529400953, кадастровий номер: 2610100000140010086 власником якої є [PERSON] є один запис заборони на нерухоме майно: № 3145923 стосується договору іпотеки № 259 від 26.04.2006. В державному реєстрі іпотек також є один запис про іпотеку щодо обтяження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер земельної ділянки 010529400953, кадастровий номер: 2610100000140010086 власником якої є [PERSON] : реєстраційний номер обтяження 42672059 (а.с.131). Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору). Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц (провадження № 61-7769св18) зазначено, що: «дійсно записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Проте у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення позову про визнання іпотеки такою, що припинена (оскільки щодо цього існував спір, про що свідчить факт зміни позивачем підстав та предмета позову), а не визнання припиненим договору іпотеки, а також - про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Підстави для зобов`язання нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку)». Оскільки судом встановлено порушення права позивача, визнано припиненими кредитні зобов`язання за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року, припиненою іпотеку за іпотечним договором від 26 квітня 2006 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] (боржник) і [PERSON] (іпотекодавець боржник), посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Юрчаком О.В. за реєстровим номером № 258, тому підлягає до задоволення вимога позивача про зняття обтяження, таким чином порушено право позивача буде повністю захищено, а право на користування та розпорядження майном поновлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову [PERSON] є частково обґрунтованим та підлягають частковому задоволенню. Безпідставними є вимоги до відповідача публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк», тому у їх задоволенні слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, то судом встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач звільнена від сплати судових витрат на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», тому з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» слід стягнути 2 522 грн. 40 коп. судового збору на користь держави. Доказів понесення витрат пов`язаних з розглядом справи позивачем суду не надано, тому суд не вирішує питання про їх повернення. Щодо вимог зустрічного позову ТзОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення грошових коштів, то судом встановлено наступне. Позивач 22.01.2021 звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду від 23 жовтня 2014 року про стягнення заборгованості за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року, посилаючись на те, що у зв`язку із неналежним невиконанням відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 23 жовтня 2014 року постановлено рішення про стягнення із [PERSON] 21 442 грн. 94 коп. заборгованості. Рішення суду боржником було виконано тільки 20 жовтня 2020 року. У зв`язку із наведеним, станом на 16 січня 2021 року, ТзОВ «Діжи Фінанс» нараховано заборгованість відповідачки за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 29 791 грн. 09 коп., з яких: 3 799 грн. 80 коп. - три процента річних; 25 991 грн. 29 коп. - інфляційні втрати. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2014 року вирішено стягнути із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 21 442 грн. 94 коп. заборгованості за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року та судові витрати. Рішення суду [PERSON] виконано 01 жовтня 2020 року, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження постановлено 20 жовтня 2020 року (а.с.8). Частинами 1 та 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У даному випадку позивачем за зустрічним позовом нараховано заборгованість у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 25 листопада 2014 року (дати постановлення апеляційний судом ухвали) по 20 жовтня 2020 року (дати постановлення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження). Згідно розрахунку позивача, станом на 16 січня 2021 року, відповідачу [PERSON] нараховано заборгованість за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке у неї виникло на підставі кредитного договору № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року, в розмірі 29 791 грн. 09 коп., з яких: 3 799 грн. 80 коп. - три процента річних; 25 991 грн. 29 коп. - інфляційні втрати (а.с.57). Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. Представником відповідача за зустрічним позовом відзиву на зустрічний позов не надано, але подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с.97-100). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було встановлено судом позивачем нараховано заборгованість у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 25 листопада 2014 року по 20 жовтня 2020 року. Із зустрічним позовом Товариство звернулось 22 січня 2021 року, тому нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за період, який передував 22 січня 2018 року, виходить за межі загального строку позовної давності. У зв`язку із наведеним стягненню підлягає заборгованість за період з 22 січня 2018 року по 20 жовтня 2020 року в розмірі 4963 грн. 23 копійок, з яких: 1766 грн. 23 коп. - три процента річних; 3197 грн. - інфляційні втрати. Вказана сума заборгованості визнається відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У задоволенні решти вимог зустрічного позову слід відмовити, за пропуском трьохрічного строку позовної давності. Щодо розподілу судових витрат за зустрічним позовом, то судом встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за зустрічним позовом сплачено мінімальний розмір судового збору 2270 грн., судом присуджено стягнути суму, яка становить 16,66% від заявленої у зустрічному позові, тому з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивача за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 378 грн. 18 коп. судового збору, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. У зустрічній позовній заяві представником позивача вказано орієнтовний розмір витрат на правову допомогу 15 000 грн., але жодних доказів понесення витрат пов`язаних з розглядом справи позивачем суду не надано, тому суд не вирішує питання про їх повернення. На підставі викладеного, відповідно до статті 1, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1, 17 Закону України «Про іпотеку», статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статті 2, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», статті 74 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 16, 509, 526, 575, 593, 598, 599, 625, 1050 ЦК України,

Outcome: partial