Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] в червні 2012 року звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики від 31 березня 2010 року та від 12 квітня 2010 року, в якому просила стягнути з відповідача на її користь отримані у неї грошові кошти в сумі 232251 грн. 43 коп. У вересні 2012 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів позики від 31 березня 2010 року та від 12 квітня 2010 року, який уточнив в листопаді 2013 року. Посилався на те, що вказані договори позики ним не укладались та не підписувалися. Відповідно грошові кошти від [PERSON] він не отримував, а тому надані до суду [PERSON] договори позики він вважає недійсними. Дії [PERSON] змушували його переживати, доводити свою непричетність до підписання тих договорів, а тому йому вважає йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 5000 грн. Зазначив, що у зв'язку з розглядом справи ним понесені судові витрати, а саме, сплачений судовий збір в сумі 215 грн., оплачена вартість почеркознавчої експертизи у даній справі в сумі 1593 грн. 80 коп., сплачено за послуги його представника 9000 грн. згідно акту виконаних робіт та квитанцій. Враховуючи вказане, просив визнати недійсним договір позики від 31 березня 2010 року та договір позики від 12 квітня 2010 року; стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір в сумі 215 грн., витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 1593 грн. 80 коп., витрати за послуги представника в сумі 9000 грн., а всього 10808 грн. 80 коп. Із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсними вказаних договорів у лютому 2013 року звернулась до суду [PERSON] Вказані зустрічні позови ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2012 року та від 17 квітня 2013 року об'єднані в одне провадження із первісним позовом. У відповідності до поданої [PERSON] до суду заяви, її зустрічний позов ухвалою суду від 14 березня 2014 року залишений без розгляду. В зв'язку з повторною неявкою до суду без поважних причин [PERSON], її позовна заява до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики ухвалою суду від 14 березня 2014 року залишена без розгляду. Таким чином суд розглядає по суті позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів позики. В судове засідання позивач [PERSON] направив заяву, в якій позовні вимоги просив задовольнити, а справу розглянути без його участі. Відповідач за вказаним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове відправлення на її адресу судової повістки, а тому відповідно до ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити рішення по справі при заочному розгляді справи у відсутності відповідача. Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. До справи додані копії договорів позики від 31 березня 2010 року та від 12 квітня 2010 року, укладені [PERSON] з [PERSON] про надання останньому позики в сумі 100000 грн. та в сумі 95000 грн. строком на два роки (а.с.4, 5). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. [PERSON] заперечив щодо передачі йому грошей за вказаними договорами та підписання ним договорів. А тому за клопотанням [PERSON] ухвалою суду від 28 листопада 2012 року призначена судова почеркознавча експертиза щодо встановлення достовірності підпису [PERSON] у вказаних документах. Згідно висновку експерта №12-3/13 від 30 січня 2013 року, підписи у графі «позичальник» договору позики від 31 березня 2010 року та договору позики від 12 квітня 2010 року, які укладені між [PERSON] та [PERSON], виконані не позичальником [PERSON], а іншою особою (а.с.77-80). Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частин 1 та 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно положень ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З викладених підстав та вказаних норм Закону, відповідно до ст.ст.1046, 1049 ЦК України надані суду договори позики від 31 березня 2010 року та від 12 квітня 2010 року, укладені [PERSON] з [PERSON] про надання останньому позики в сумі 100000 грн. та в сумі 95000 грн. не можуть вважатися такими, оскільки [PERSON] вони не підписувались, що підтверджується висновком експерта, інших доказів суду не надано. Суду також не надано докази про передачу [PERSON] грошових коштів [PERSON] за спірними договорами та отримання їх [PERSON] Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Враховуючи встановлені судом обставини, а також те, що відповідачем по справі [PERSON] не надано суду доказів на спростування позовних вимог [PERSON], суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договорів позики обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд вважає об'єктивним твердження [PERSON] про те, що діями [PERSON] йому завдано моральну шкоду, що виразилась в переживанні, моральних стражданнях через те, що [PERSON] у продовж значного періоду часу намагалась заволодіти його грошовими коштами або майном. У зв'язку з вказаними діями [PERSON] [PERSON] був змушений звернутися до суду, що вимагало від нього додаткових зусиль, витрат часу, у зв'язку з чим суд вважає необхідним задовольнити вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За квитанцією №4450.178.1 від 07 вересня 2012 року [PERSON] сплатив 215 грн. судового збору (а.с.43); поніс витрати пов'язані з проведенням судової почеркознавчої експертизи в сумі 1593 грн. 80 коп. (а.с.179) та сплатив кошти за правову допомогу в розмірі 9000 грн., що підтверджується витягом з угоди на представництво інтересів у цивільній справі від 27 лютого 2013 року (а.с.99), актом про виконані роботи, квитанцією від 25 листопада 2013 року про сплату грошових коштів (а.с.185, 186). Згідно ч.2 ст.84 ЦПК України та п.2 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється постановою Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Відповідно до додатку до вказаної постанови, граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 40 відсотків мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Вказані витрати слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved