Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач 11 жовтня 2019 року звернувся до суду з зазначеним позовом та, уточнивши свої вимоги згідно із заявою від 20.02.2019 року, мотивує їх тим, що з 03.03.2017 року по 12.10.2017 року, і на момент звільнення заборгованість з виплати заробітної плати складала 382,77 грн. Просить стягнути на свою користь вказану заборгованість та середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 13.10.2017 року по 15.09.2018 року в сумі 54\~343,99 грн., у тому числі, податки і збори. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 27 грудня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду на 29.01.2019 року. 08.01.2019 року надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що нарахування і виплата заробітної плати [PERSON] проводилася без порушень вимог чинного законодавства про працю, заборгованість перед нею на день звільнення відсутня. Просив в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Після подання позивачем заяви про уточнення позовних вимог від 20.02.2019 року, розмір заборгованості, який позивач просила стягнути з відповідача, зменшений до 382,77 грн. 22.02.2019 року представник відповідача подав заперечення на заяву про уточнення позовних вимог. Зазначає, що доданий до вказаної заяви розрахунок не ґрунтується на доказах. Відповідач надав свій розрахунок, вказавши, що заборгованість з виплати заробітної плати відсутня, всі виплати проведені з позивачем на день її звільнення в повному обсязі. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Судові засідання неодноразово відкладалися за клопотанням позивача та його представника. В судовому засіданні 13.06.2019 року позивач уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснивши, що заборгованість виникла у зв`язку з невірним нарахуванням заробітної плати, і недоплата склала 382,77 грн. Вважала, що її доводи підтверджуються наданим до позову розрахунком. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що всі виплати по заробітній платі проведені своєчасно, заборгованості перед позивачем на момент її звільнення не існувало, що підтверджується наданими доказами, просив в задоволенні позову відмовити повністю у зв`язку з його необґрунтованістю. Суд, вивчивши докази у справі, вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 03.03.2017 року по 12.10.2017 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем та була звільнена наказом відповідача № 89-К від 12.10.2017 року за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією тудової книжки та наказом про звільнення (а.с.5-6, 18). Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість з виплати заробітної плати на день її звільнення склала 382 грн. 77 коп. (а.с.17). Середньоденна заробітна плата склала 232 грн. 83 коп., що підтверджується довідкою, наданою відповідачем (а.с.17). Заробітна плата позивачу на день її звільнення була нарахована та виплачена у відповідності до табелю обліку робочого часу, з урахуванням періодів непрацездатності та лікарняних листків, періоду відсторонення від роботи та відпустки (а.с.35-42, 83), що підтверджується також копіями розрахункових відомостей (а.с.41, 82, 85). До табелю обліку робочого часу позивача за серпень 2017 року (а.с.86) було внесено коригування (а.с.87). В обґрунтування своїх вимог позивач послався, у тому числі, на довідку Пенсійного фонду про застраховану особу форми ОК-4 (а.с.6). Встановлено, що у звіті про застрахованих осіб за жовтень 2017 року, що подавався відповідачем, було помилково відображено 8 днів тимчасової непрацездатності [PERSON] та зайво вказано дохід позивача у сумі 596,60, зайво нараховано ЄСВ в сумі 131,25 грн. У зв`язку з цим 18.10.2018 року відповідач подав до ДФС уточнений звіт, з якого виключені вказані суми (а.с.43-52). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проаналізувавши всі наявні у справі докази, враховуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог. Позивачем не доведено, що відповідач, здійснюючи з працівником розрахунок в день його звільнення, не виплатив всі належні до виплати суми або невірно обрахував заробітну плату, що належала до виплати [PERSON] Доводи позивача та наданий ним розрахунок повністю спростовується розрахунком та доказами, наданими відповідачем разом з відзивом на позов та запереченнями на уточнену позовну заяву. Встановлено також. що позивач, перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем, жодного разу не оспорювала правильність нарахування їй заробітної плати, у тому числі, за період, що передував її звільненню. Отже, такі вимоги до відповідача суд вважає необґрунтованими. Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed