Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач 24.11.2017 звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.08.2014, від даного шлюбу мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Оскільки спільне життя між ними не склалося, у них різні погляди на шлюб та сім'ю, проживають окремо, фактично родина розпалась, а шлюб носить лише формальний характер, а відтак позивач змушена звертатись до суду з вказаним позовом. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2018, у зв'язку із звільненням судді [PERSON]., справу було передано на розгляд новому складу суду - головуючому Зотько Т.А. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.01.2018, після надходження інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовчому судовому засіданні. За приписами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позивач у підготовчому засіданні зазначила, що свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Також пояснила суду, що вони з відповідачем не підтримують шлюбно-сімейні відносини та не проживають разом з жовтня 2017 року, а відтак наміру зберігати сім'ю вона немає і їй не потрібен строк для примирення. Представник відповідача - [PERSON] надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, у якій зазначив про повне визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог та просив суд проводити розгляд справи у відсутності відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв'язку з існуванням визначених ч.3 ст.200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Судом встановлено, що між сторонами 22.08.2014 було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві а/з № 2061, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (а.с.4). Від шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.9). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчать пояснення позивача, сторони з жовтня 2017 року проживають окремо один від одного, не ведуть спільного господарства. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 340,00 грн.. Відповідно до вимог ст.142 ЦПК України, підлягає відшкодуванню на користь позивача з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а саме у розмірі 340 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: approved