Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.08.2018 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, в якому просила: визнати інформацію, поширену відповідачем наступного змісту: «наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки», а також «в тому числі про те, що сестра видала Вам довіреність» недостовірною; спростувати недостовірну інформацію щодо наявності довіреності шляхом опублікування протягом 15 днів з дня вступу рішення в законну силу на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, vkksu.gov.ua, через канал YouTube відео із записом наступного змісту: «27 квітня 2018 року Вища кваліфікаційна комісія у складі колегії [PERSON]., [PERSON] (доповідач по суддівському досьє), [PERSON]., [PERSON]. в рамках кваліфікаційного оцінювання проводила співбесіду із суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON]. Під час співбесіди доповідач по суддівському досьє [PERSON]. неодноразово стверджував, що у судді [PERSON]. наявна довіреність на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, яку їй нібито видала рідна сестра на наступний день після придбання останньою вказаного автомобіля, а саме 26.03.2017 року. Зазначений факт є недостовірною інформацією та не відповідає дійсності. Суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] ніколи не отримувала довіреностей на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег від своєї рідної сестри»; стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, [INFO] Вища кваліфікаційна комісія суддів України за результатами проведеної співбесіди винесла рішення № 603/ко-18, яким її, суддю Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON], визнано такою, що не відповідає займаній посаді. Співбесіда проводилася колегією ВККС у складі головуючого [PERSON]., [PERSON]. (доповідач по суддівському досьє), [PERSON]., [PERSON]. Під час проведення співбесіди доповідач по суддівському досьє [PERSON]. оприлюднив неправдиву інформацію про наявність довіреності, виданої на ім`я позивача її рідною сестрою, [PERSON] , на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску. Така неправдива інформація міститься на відеозаписі трансляції співбесіди із позивачем (суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON].). Позивач вважає, що, не маючи у суддівському досьє офіційно підтвердженої інформації щодо наявності такої довіреності, член колегії ВККС [PERSON] своїми висловлюваннями оприлюднив недостовірну інформацію. Як вказує позивач, після проведення співбесіди, в телефонній розмові з сестрою, остання особисто повідомила позивачу, що жодних довіреностей на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, який вона придбала 25.03.2017 р., вона не надавала. Також, з метою підтвердження або спростування інформації щодо наявності довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Таурег, позивач звернулась із запитом до приватного нотаріуса Захаренка В.В., який надав Повний витяг з Єдиного реєстру довіреностей №36707712 від 12.06.2018 р., відповідно до якого така довіреність позивачу ніколи не надавалась. Позивач посилається на те, що такою неправдивою інформацією, ВККС в особі [PERSON] завдала шкоди особистим немайновим правам позивача, зокрема її честі, гідності та діловій репутації, що в решті решт негативно вплинуло на її подальшу суддівську кар`єру. При цьому, на офіційному сайті ВККС - vkksu.gov.ua, через канал YouTube, [INFO] здійснювалась відеотрансляція співбесіди за результатами дослідження суддівського досьє позивача. Даний відеозапис, як вказує позивач, збережений й досі та є в загальному доступі для перегляду. Таким чином, позивач вважає, що інформація оприлюднена [PERSON] як членом ВККС має бути визнана недостовірною та спростована Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, оскільки вона є твердженням про факт (наявність довіреності та дата її надання), а відсутність довіреності доводиться через відповідний витяг з Єдиного реєстру довіреностей, тобто підлягає перевірці на правдивість, на відміну від оціночних суджень, правдивість яких підтвердити неможливо. В зв`язку з чим, позивач звернулася до суду із зазначеним позовом за захистом своїх немайнових прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03.08.2018 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 08.08.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22.11.2018 р. до суду від представника відповідача ВККС України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. У відзиві представник відповідача вказує на те, що відповідно до інформації, вказаної у аналітичній довідці, 28.11.2012 р. ТОВ «Відродження» видало [PERSON] довіреність на керування транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, строком на три роки. 25.03.2017 р. право власності на даний транспортний засіб набула [PERSON] , рідна сестра [PERSON] Оприлюднення інформація, яку позивач вважає недостовірною, відбулося шляхом повідомлення особисто [PERSON] таких відомостей у відповідь на запитання члена Комісії під час співбесіди у межах процедури кваліфікаційного оцінювання. Таким чином, твердження позивача про те, що під час співбесіди член Комісії [PERSON] оприлюднив недостовірну інформацію щодо наявності у позивача довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, виданої після набуття [PERSON] права власності на даний транспортний засіб, не відповідає дійсності. При цьому, процедура кваліфікаційного оцінювання відносно позивача була проведена в порядку та відповідно до вимог чинного законодавства України, дії Комісії були повністю регламентовані нормами Закону та нормативних актів, прийнятих Комісією на основі положень Закону, будь-які порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача як учасника процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді відсутні. 22.11.2018 р. до суду від третьої особи [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого третя особа повністю підтримує позицію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Додатково [PERSON] вказав на те, що для з`ясування питань, які виникли під час дослідження суддівського досьє, та встановлення всіх обставин, що потребували уточнення, під час проведення співбесіди з [PERSON] , він задав питання щодо наявності у позивача довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, виданої після набуття [PERSON] права власності на даний транспортний засіб, так як позивач підтвердила факт користування (керування) вказаним автомобілем. На зазначене питання, [PERSON] надала відповідь та підтвердила наявність у неї довіреності на управління вищезазначеним транспортним засобом, що також визнається позивачем і про що зазначено у позовній заяві. А тому, на підставі отриманої, в тому числі і від самої [PERSON] , інформації, він і зробив такий оціночний висновок. З огляду на викладене, Комісія не порушила визначених Законом повноважень та, у відповідності до частини другої статті 19 Конституції України, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема, відповідно до порядку проведення кваліфікаційного оцінювання суддів, встановленого статтями 83-88 Закону «Про судоустрій та статус суддів» та Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03.11.2016 р. №143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13 лютого 2018 року №20/зп-18). 11.12.2018 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач повністю підтримує заявлені позовні вимоги та просить задовольнити. Додатково позивач вказала на те, що поширенням недостовірної інформації щодо наявності довіреності на управління транспортним засобом порушені її особисті немайнові права, адже факт наявності довіреності на управління транспортним засобом повинен був знайти своє відображення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави за 2017 рік. Натомість у її декларації за 2017 рік така інформація була відсутня. На теперішній час відеозапис зі співбесідою, де неодноразово член колегії ВККС [PERSON] розповсюджує недостовірну інформацію переглянуло 3726 осіб. Зазначена недостовірна інформація негативно вплинула на честь, гідність та ділову репутацію позивача. 27.11.2018 р. позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просила стягнути з відповідача Вищої кваліфікаційної комісії України на її користь моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. та звільнити її від сплати судового збору. Ухвалою суду від 03.12.2018 р., - у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про звільнення від сплати судового збору - відмовлено. Заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог у справі №760/20241/18 за позовом [PERSON] до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації - залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків на протязі десяти днів з дня отримання копії ухвали. Ухвалою суду від 18.02.2019 р., відмовлено в прийнятті заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог у справі №760/20241/18 за позовом [PERSON] до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Ухвалою суду від 18.02.2019 р. за клопотанням позивача [PERSON] , здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 17.04.2019 р. позивачем [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач уточнила позовні вимоги та просила: визнати інформацію, поширену відповідачем наступного змісту: «наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки», «в тому числі про те, що сестра видала Вам довіреність», а також інформацію щодо розглянутих суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] двадцяти п`яти справ, де стороною є працівники ТОВ «Відродження», недостовірною; спростувати недостовірну інформацію щодо наявності довіреності шляхом опублікування протягом 15 днів з дня вступу рішення в законну силу на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, vkksu.gov.ua, через канал YouTube відео із записом наступного змісту: «27 квітня 2018 року Вища кваліфікаційна комісія у складі колегії [PERSON]., [PERSON] (доповідач по суддівському досьє), [PERSON]., [PERSON]. в рамках кваліфікаційного оцінювання проводила співбесіду із суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON]. Під час співбесіди доповідач по суддівському досьє [PERSON]. неодноразово стверджував, що у судді [PERSON]. наявна довіреність на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, яку їй нібито видала рідна сестра на наступний день після придбання останньою вказаного автомобіля, а саме 26.03.2017 року. Зазначений факт є недостовірною інформацією та не відповідає дійсності. Суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] ніколи не отримувала довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег від своєї рідної сестри». Окрім того, доповідач по суддівському досьє [PERSON] під час співбесіди озвучив загальну кількість справ «двадцять п`ять», яку розглянула суддя [PERSON]. за участю працівників ТОВ «Відродження». Це твердження є недостовірною інформацією, адже суддя [PERSON] за період, озвучений членом колегії ВККС [PERSON]., розглянула 17 справ, де сторонами по справах були працівники ТОВ «Відродження». Ухвалою суду від 22.04.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив, та надані письмові докази. Представник відповідача Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в судовому засіданні просив заперечував проти позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином. У поданому відзиві третя особа [PERSON] просить справу розглядати без його участі. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, переглянувши відеозапис трансляції співбесіди із суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON]., вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Комісія є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України. Пунктом 7 частини першої статті 93 Закону передбачено, що до повноважень Комісії входить проведення кваліфікаційного оцінювання. Судом встановлено, що рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, серед яких суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON]. Статтею 83 Закону передбачено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться Комісією за критеріями компетентності (професійної, особистої, соціальної тощо), професійної етики, доброчесності та, згідно з частиною першою статті 85 Закону, включає такі етапи: складення іспиту (складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання); дослідження досьє та проведення співбесіди. Частиною п`ятою статті 83 Закону встановлено, що порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Комісією. Відповідно до пунктів 1, 2 глави 6 розділу II Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18), встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності. Встановлено, що [PERSON] склала анонімне письмове тестування, виконала практичне завдання та була допущена до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди». Комісією 27 квітня 2018 року проведено співбесіду із суддею, під час якої обговорено питання щодо показників за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які виникли під час дослідження суддівського досьє. В ході проведеної Комісією співбесіди із позивачем обговорено питання щодо показників відповідності судді критеріями компетентності, професійної етики і доброчесності, які виникли під час дослідження суддівського досьє. Позивачем в ході проведення співбесіди надано відповідні пояснення та коментарі з питань, пов`язаних з проходженням кваліфікаційного оцінювання, та інформації і документів, що містяться в її досьє. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 квітня 2018 року №603/ко-18, визначено, що суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрала 613,125 бала. Визнано суддю Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] такою, що не відповідає займаній посаді. Внесено до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, позивач [PERSON] , як на підставу своїх вимог вказала на те, що співбесіда проводилася колегією ВККС у складі головуючого [PERSON]., [PERSON]. (доповідач по суддівському досьє), [PERSON]., [PERSON]. Під час проведення співбесіди доповідач по суддівському досьє [PERSON]. оприлюднив неправдиву інформацію про наявність довіреності, виданої на ім`я позивача її рідною сестрою, [PERSON] , на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску. Також, доповідач по суддівському досьє [PERSON]. під час співбесіди озвучив загальну кількість справ «двадцять п`ять», яку розглянула суддя [PERSON]. за участю працівників ТОВ «Відродження». Така неправдива інформація міститься на відеозаписі трансляції співбесіди із позивачем (суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON].). Позивач вважає, що, не маючи у суддівському досьє офіційно підтвердженої інформації щодо наявності такої довіреності, член колегії ВККС [PERSON] своїми висловлюваннями оприлюднив недостовірну інформацію. При цьому, позивач посилається на те, що такою неправдивою інформацією, ВККС в особі [PERSON] завдано шкоди особистим немайновим правам позивача, зокрема її честі, гідності та діловій репутації, що в решті решт негативно вплинуло на її подальшу суддівську кар`єру. При цьому, на офіційному сайті ВККС - vkksu.gov.ua, через канал YouTube, [INFO] здійснювалась відеотрансляція співбесіди за результатами дослідження суддівського досьє позивача. Даний відеозапис, як вказує позивач, збережений й досі та є в загальному доступі для перегляду. Таким чином, позивач вважає, що інформація оприлюднена [PERSON] як членом ВККС має бути визнана недостовірною та спростована Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, оскільки вона є твердженням про факт (наявність довіреності та дата її надання), а відсутність довіреності доводиться через відповідний витяг з Єдиного реєстру довіреностей, тобто підлягає перевірці на правдивість, на відміну від оціночних суджень, правдивість яких підтвердити неможливо. Відповідно до пунктів 16, 19, 20 розділу III Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18), дослідження досьє полягає у систематизації, аналізуванні, збиранні, уточненні даних досьє судді з метою визначення попередніх показників критеріїв кваліфікаційного оцінювання. Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання судді можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з суддею показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо відповідності судді займаній посаді. Співбесіда проходить у формі засідання Комісії у складі, визначеному рішенням Комісії про проведення кваліфікаційного оцінювання. Обговорення відбувається шляхом опитування судді доповідачем і членами Комісії та надання суддею відповідей і пояснень. Під час співбесіди обов`язковому обговоренню із суддею підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності. Крім того, відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 «У справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України» зазначено, що вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї, Конституційний Суд України виходить з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві. Системний аналіз норм Конституції України, Закону та Положення дає підстави для висновку, що оцінка критеріїв компетентності, професійної етики та доброчесності покладається саме на членів Комісії і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності до рішення. Разом з тим, під час другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» члени Комісії досліджують дані, що містяться у досьє судді, аналізують та надають їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, беручи за основу критерії, встановлені у пунктах 8 та 9 глави 2 розділу II Положення. Дослідження досьє та проведення співбесіди як один із етапів кваліфікаційного оцінювання має на меті, окрім іншого, встановити відповідність кандидата на посаду судді критеріям професійної етики та доброчесності. Тобто, в даному випадку встановлена легітимна мета дій Комісії. Відповідно до вимог пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» та статті 94 Закону, підпункту 3 пункту 1.3 розділу І, пункту 2.1.2 розділу II Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України рішенням Комісії від 05 лютого 2018 року № 11/зп-18 було затверджено склади колегій для дослідження досьє та проведення співбесід у межах кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих і апеляційних судів на відповідність займаній посаді, призначеного рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року, зокрема, склад колегії Комісії №3: [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON]. Пунктом 23 розділу III Положення встановлено, що члени Комісії мають право ставити судді (кандидату на посаду судді) запитання щодо оголошених під час доповіді показників, самостійно знайомитися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє. Судом встановлено, що у суддівському досьє [PERSON] , міститься надана на запит Комісії аналітична довідка Національного антикорупційного бюро України. Відповідно до інформації, вказаної у вищезазначеній аналітичній довідці, 28 листопада 2012 року TOB «Відродження» видало [PERSON] довіреність на керування транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, строком на три роки. Дана інформація також підтверджується Повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей №36707712 від 12.06.2018 р., який міститься в матеріалах справи. 25 березня 2017 року право власності на даний транспортний засіб набула [PERSON] , рідна сестра [PERSON] . З дослідженого судом відеозапису трансляції співбесіди із суддею Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON]., встановлено, що для з`ясування питань, які виникли під час дослідження суддівського досьє, та встановлення всіх обставин, що потребували уточнення, під час проведення співбесіди з [PERSON] член Комісії [PERSON] задав питання щодо наявності у позивача довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 року випуску, виданої після набуття [PERSON] права власності на даний транспортний засіб, так як позивач підтвердила факт користування (керування) вказаним автомобілем. При цьому, останній наголосив, що відповідно до наявних у Комісії матеріалів така інформація відсутня. При цьому, в судовому засіданні позивач [PERSON] також не заперечувала факт керування вказаним транспортним засобом. Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, за змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із частинами 1, 6 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Під час розгляду справ щодо спростування недостовірної інформації необхідно враховувати положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Так, згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вони при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У пункті 15 Постанови судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таку правову позицію підтримано і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року, справа № 462/3547/16-ц, провадження № 61-25556св18; від 21 березня 2019 року, справа № 280/61/17, провадження № 61-35977св18; від 22 травня 2019 року, справа №161/16563/17, провадження №61-45758св18; від 05 червня 2019 року, справа № 758/6022/14-ц, провадження № 61-24072св18. При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У пунктах 18 та 19 Постанови судам роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (абзац перший частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію»). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту прав на честь та гідність, як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року, справа № 591/7099/16-ц, провадження № 61-34159 св 18. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року, справа № 757/29455/16-ц, провадження № 61-18537св18. Згідно висновку експертів Бюро психологічних досліджень №5/19, складеного 16.02.2019 р. за заявою [PERSON] , за результатами проведення комісійної психологічної експертизи, встановлено: 1.У відеозапису співбесіди від 27.04.2018 року за участю [PERSON] є ознаки здійснення на неї психологічного впливу з боку членів Комісії, які брали участь у співбесіді: наявність емоційного забарвлення питань в залежності від їх змісту (поява семантичних наголосів в голосі, зміна темпу та тону мови); навіювання змісту відповідей (коли запитання вже містить відповідь) або надання відповіді замість співрозмовника; використання конфліктогенних та потенційно стресогенних для особи, яка проходить співбесіду висловлювань (уїдливих зауважень), використання маніпулятивної техніки потрійного погодження, різка зміна змісту бесіди, з наступним поверненням до первинної теми; обмеження можливості підекспертної вільно висловлюватися. 2. [PERSON] спонукалась до певних відповідей на ключові запитання та до зупинення процесу вербалізації її позиції, думок, вражень (роз`яснення в дослідницькій частині). 3.На зміст висловлювань [PERSON] суттєво вплинули умови ситуації співбесіди та особливості комунікативної діяльності члена ВККС - [PERSON] . 4.Під час співбесіди [PERSON] знаходилась в напруженому емоційному стані, відчувала тривогу. 5.Психологічна характеристика комунікативної діяльності [PERSON] у процесі комунікації під час проведення співбесіди за її участю: середній рівень діалогової активності та ініціативності, наявність уточнень та пригадувань, відсутність розбіжностей у семантичній побудові промови, наявність свого бачення питань, які обговорюються, але у ситуації вербальної протидії - прийнятті позиції підкорення та погодження з членами ВККС. 6.Психологічна характеристика комунікативної діяльності члена ВККС [PERSON] у процесі комунікації під час проведення співбесіди за участю [PERSON] : висока діалогічна активність; наявність емоційного забарвлення питань в залежності від їх змісту (поява семантичних наголосів в голосі, зміна темпу та тону мови); домінуюча позиція в розмові, яка проявляється у перебиванні співрозмовника ( [PERSON] ), навіюванні змісту відповідей або надання відповіді замість співрозмовника («Ви в Реєстрі дивилися скільки? - Ні, чесно кажучи я не цікавилася, але... -Ну як не цікавилися? Двадцять п`ять»); використання конфліктогенних та потенційно стресогенних для особи, яка проходить співбесіду, висловлювань (уїдливих зауважень). 7.Під час перегляду співбесіди інформація, яка надається членом ВККС [PERSON] у його наступних висловлюваннях до [PERSON] : «Чи відповідає дійсності те, що Ваша рідна сестра на другий день після того, як оформила купівлю-продаж на другий день, дала Вам довіреність на керування цим автомобілем», «Я питаю про те, що 25.03 їй (сестрі) продали цей автомобіль, а наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки», «В тому числі про те, що сестра видала Вам довіреність» сприймається як фактичне твердження того, що ця довіреність безумовно існує. 8.Психологічне ставлення [PERSON] відносно вказаних висловлювань та інформації, яка в цих висловлюваннях надається (про наявність довіреності) характеризується як невпевненість та сумнів. Невирбальна реакція [PERSON] (див. мал. 2) у відповідь на висловлювання «Чи відповідає дійсності те, що Ваша рідна сестра на другий день після того, як оформила купівлю-продаж, на другий день, дала Вам довіреність на керування цим автомобілем» відображає здивування. У подальших відповідях [PERSON] вербально висловлює несподіваність існування довіреності: «Ви кажете, що на «Туарег» видана довіреність, а для мене це новина», але не заперечує (через сумніви та/або через обмеження можливості відповіді) її існування у відповідь на переконливі висловлювання [PERSON] , коли він перебиває підекспертну та каже: «В тому числі і те, що сестра видала вам довіреність». 9.Під час перегляду відеозапису наступні висловлювання члена ВККС [PERSON] до [PERSON] : «Чи відповідає дійсності те, що Ваша рідна сестра на другий день після того, як оформила купівлю-продаж, на другий день, дала Вам довіреність на керування цим автомобілем», «Я питаю про те, що 25.03 їй (сестрі) продали цей автомобіль, а наступного дня 26.03. Вам видана довіреність на цей автомобіль, на який раніше Вам була видана довіреність на три роки», «В тому числі про те, що сестра видала Вам довіреність», формують враження про непорядність та нечесність [PERSON] . Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що в процесі проходження співбесіди з членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області [PERSON]., на питання члена Комісії [PERSON]. не заперечувала наявність у неї довіреності на управління транспортним засобом Фольксваген Тоурег, 2012 р. випуску. На підставі отриманої інформації, в тому числі і від самої [PERSON] , член ВККС [PERSON] зробив такий оціночний висновок. Аналізуючи викладені обставини справи та вищезазначені норми права, суд дійшов висновку, що склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, у даному випадку відсутній, оскільки [PERSON] не поширювалась недостовірна інформація про [PERSON] , яка б порушувала її особисті немайнові права. Оприлюднення інформації, яку позивач вважає недостовірною, відбулося шляхом повідомлення особисто [PERSON] таких відомостей у відповідь на запитання члена Комісії під час співбесіди у межах процедури кваліфікаційного оцінювання. Зазначена інформація, в тому числі й щодо озвучення загальної кількості справ «двадцять п`ять», яку розглянула суддя [PERSON]. за участю працівників ТОВ «Відродження», сформульована [PERSON] в загальній формі під час дослідження досьє. Інформація, яку [PERSON] вважає недостовірною, була викладена не з метою приниження честі і гідності позивача, а стосувалася відомостей у відповідь на запитання члена Комісії під час співбесіди у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді місцевого суду на відповідність займаній посаді. Членом Комісії, визначеним для підготовки до розгляду і доповіді справи щодо проведення кваліфікаційного оцінювання стосовно судді [PERSON]., [PERSON] вчинялись дії в межах наданих Законом повноважень щодо кваліфікаційного оцінювання із використанням усіх можливих засобів, зокрема і Єдиного державного реєстру судових рішень, до якого член Комісії [PERSON] мав повний доступ відповідно до вимог Закону. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що [PERSON] розглядалися справи (провадження) за участі осіб, що пов`язані із ТОВ «Відродження», у кількості 23 справи. При цьому, позивач [PERSON] стверджувала у заяві про уточнення позовних вимог про розгляд нею 17 таких справ, де стороною були працівники ТОВ «Відродження». Із матеріалів справи не вбачається, що поширена інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди її діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація дискредитує її або призвела до негативних наслідків чи якимось чином перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначає, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог щодо спростування недостовірної інформації, оскільки вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Доводи позивача щодо встановлення висновком експертизи, що твердження члена ВККС [PERSON] містять інформацію негативного характеру щодо неї, суд вважає безпідставними, оскільки законом передбачено відповідальність за поширення не самої лише негативної, а недостовірної інформації. Поширення негативної, а не недостовірної інформації, що викладена у формі оціночних суджень, не є підставою для покладення на відповідача обов`язку спростувати таку інформацію. Аналогічні висновки зроблено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц, провадження № 61-41071св18; від 01 липня 2019 року, справа № 466/2989/16-ц, провадження № 61-15824св18. Статус Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначено у статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частиною 1 якої передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України. Згідно з частиною 5 статті 92 цього Закону Вища кваліфікаційна комісія суддів України має офіційний веб-сайт та офіційний друкований орган, які є офіційними джерелами інформації про роботу Комісії. Офіційний друкований орган може видаватися в електронному вигляді. Пунктом 2 частини 1 статті 93 вказаного Закону визначено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить добір кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі, організовує проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймає кваліфікаційний іспит. Відповідно до частини 2 статті 72 цього Закону Вища кваліфікаційна комісія суддів України зобов`язана забезпечити прозорість відбіркового та кваліфікаційного іспитів. При цьому слід зазначити, що відеотрансляція перебігу кваліфікаційного оцінювання передбачена пунктом 10 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів від 03 листопада 2016 року №143/зп-16. Таким чином, позивачем у відповідності до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, не доведено усього юридичного складу правопорушення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. №1, згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач повинен довести, що було порушено його особисті немайнові права. Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. За результатами судового розгляду, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed