Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.10.2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу [PERSON], про внесення змін до договору купівлі-продажу квартири, зміну часток у праві власності на квартиру та визначення права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем по справі [PERSON] з липня 2014 року вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах, та працювала у ПАТ «Райфайзенбанк Аваль». Па період знайомства з відповідачем вона мала на праві приватної власності однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що вони хотіли створити кріпку сім'ю, то вирішили придбати двокімнатну квартиру замість її однокімнатної. Визначившись з квартирою, вони знайшли підходящу квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], власником якої був на той час [PERSON] та домовилися її придбати за суму 209 000 грн. З них вона вклала свої кошти, які були отримані від продажу квартири 18 000 доларів США та 62 500 грн, що підтверджується Договорами про наміри купівлі-продажу квартир від 20.08.2013 року та 17.08.2013 року. У відповідача [PERSON] на рахунку в банку «Райфайзенбанк Аваль» знаходилося 25 000 гри., які він отримав у банку, закривши депозит 18.08.2013 року. Таким чином, відповідач вніс свої кошти у розмірі 25 000 грн. Для повного погашення суми за квартиру ним недоставало 50 000 грн., які вони зайняли у матері відповідача [PERSON], з яких на момент припинення шлюбних відносин, вони з своїх коштів віддали 34 000 грн. і на серпень 2014 року залишилося боргу у сумі 16 000 грн. При реєстрації договору купівлі продажу квартири, яку зареєстровано 12 вересня 2013 року та посвідчено приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр за № 2552, вона дала згоду на те, щоб зареєструвати квартиру на них з відповідачем у рівних частках, так як вона вважала, що вони будуть проживати однією сім'єю та щоб між ними були рівні стосунки. Про частки свого внеску в придбання квартири вони написали розписки нотаріусу, де вказали, хто і яку частку вніс, ці розписки знаходяться у справі у нотаріуса. Вона зареєструвалася в квартирі та постійно проживає в ній, а відповідач зареєстрований в іншому місці. У серпні 2014 року між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, він почав вчиняти скандали, а потім побив її та зламав їй палець на правій руці і почав вимагати продати квартиру, а гроші поділити навпіл - порівну, що є несправедливим, так як вона внесла в частку квартири 2/3, а він тільки 1/3 з урахуванням боргу, який вони виплатили його матері. На теперішній час між ними почастішали сварки, і вона вважає, що подальшого сумісного життя між ними не буде. Згідно її внеску, вона повинна мати право власності на 2/3 частини квартири, що у грошовому еквіваленті буде вартувати 139 333 грн., тому частка відповідача складає 69 666 грн., а тепер він володіє квартирою на суму 104 500 грн. Тому необхідно його частку зменшити (209000 : 2 = 104 500 грн., її частка збільшиться на 34 833 грн. (139 333 - 104 500 = 34 833 грн.), з якої вона і повинна сплатити судовий збір. Згідно до ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України. Також Сімейним кодексом регулюються права особистої власності дружини та чоловіка ч. 7 ст. 57 СК вказує на те, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належать одному з подружжя, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. З метою добитися справедливого розподілу часток, вона звернулася до відповідача, але він відмовився у добровільному порядку піти до нотаріуса та змінити частки у вартості квартири, що примусило її звернутися за захистом свого порушено прав до суду. В позовній заяві позивач просила змінити умови п. 1.1. Розділу 1 Договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та визначити право власності на квартиру за нею у розмірі 2/3 частини, а право власності [PERSON] у розмірі 1/3 частини спільної квартири. 11.11.2014 року позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила визнати частково недійсним Договір купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу [PERSON] реєстр 2552 та Змінити умови п.1.1. розділу 1 Договору і визначити право власності на цю квартиру за мною у розмірі 2/3 частини, а право власності [PERSON] у розмірі 1/3 частини спірної квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, зазначила, що є підстави для зміни договору, оскільки на даний час істотно змінились обставини, а саме, відповідач не виконав свою обіцянку одружитися з позивачкою. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що за договором купівлі-продажу спірної квартири вони з позивачкою сплачували кошти в рівних долях, особисто він вніс за придбання квартири 104500 грн., з них 80000 грн. та 6000 доларів США, з його коштів близько 17000 грн. було витрачено на оформлення договорів, всі свої кошти він передав позивачці [PERSON] Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні, оскільки вони не підтверджені доказами та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, а саме позивачкою письмовими доказами не підтверджено, що вона продала належну їй однокімнатну квартиру за 18000 доларів США, оскільки згідно довідці нотаріуса належну їй квартиру вона продала за 89810 грн., крім того не підтверджено письмовими доказами, що всю суму від продажу квартири вона витратила на купівлю двокімнатної квартири, купівлі-продажу, посвідченому нотаріально, продаж квартири вчинено за 149300 грн. та продавець [PERSON] передав квартиру у спільну часткову власність покупців у рівних частинах кожному - по 1/2 частині кожному. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне: 12 вересня 2013 року між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON] (відповідачем по справі) та [PERSON] (позивачем по справі) було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2552 (а.с. 5-10). Згідно зазначеного договору Петров передає квартиру у спільну часткову власність покупців [PERSON] та [PERSON] (відповідача та позивача по справі), в рівних частинах кожному - по 12 частині кожному, а покупці приймають квартиру і сплачують за неї обговорену грошову суму, Згідно п. 2.1. зазначеного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 149300 грн., які отримані продавцем від покупців до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Згідно п. 4.2. сторони у присутності нотаріуса стверджують одна одній, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки; договір між ними спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; ціна продажу, зазначена в п. 2.1. цього договору, відповідає їх дійсним намірам, кожний із них не обмежений в праві укладати правочини. Позивачем [PERSON] не надано суду належних доказів того, що договір в частині визначення часток права власності на квартиру був підписаний нею внаслідок впливу з боку відповідача та його матері, того, що в дійсності нею сплачено за квартиру не 12 частину її вартості, а 2/3 частини. Посилання позивачки [PERSON] на те, що вона продала належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] саме за 18000 доларів США і всю цю суму вона сплатила за квартиру за адресою: [ADDRESS], також не підтверджено належними доказами, оскільки згідно довідці нотаріуса на а.с. 9, продаж належної [PERSON] квартири було здійснено за 89810 грн., а згідно заявам, на які посилається позивач та які знаходяться в матеріалах справи за договором купівлі-продажу квартири лише зазначено, що гроші на купівлю квартири [PERSON] отримала від продажу її однокімнатної квартири, а решту коштів заробив [PERSON], працюючи на ПАТ «ШУ «Покровське», але в цих заявах не зазначена сума грошей отриманих від продажу квартири та конкретна сума грошей, вкладених кожною стороною в купівлі двокімнатної квартири, тобто зазначене лише, звідки взялися кошти (а.с. 73, 75). Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченим ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, в даному випадку форма укладання договору, передбачена законодавством, дотримана. Суд не приймає до уваги посилання позивачки [PERSON] на договори про наміри та завдаток від 17.08.2014 року та 20.08.2014 року, оскільки вони не підписані відповідачем [PERSON], а його пояснення стосовно того, що вони укладались в його присутності, не є доказом того, що він був ознайомлений з їх умовами. Крім того, згідно ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, тобто він був повинен також бути посвідчений нотаріусом, але цього зроблено не було. Згідно ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Але в судовому засіданні встановлено, що істотне порушення договору в даному випадку не мало місця. Згідно ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. В зазначеному випадку, посилання позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON] та не, що відповідач [PERSON] не виконав своєї обіцянки одружитися з позивачкою [PERSON], не являється підставою для зміни договору купівлі-продажу. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Але, позивачем [PERSON] на підтвердження своїх вимог про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу не доведено, що правочин був вчинений під впливом помилки, що така помилка існувала на момент вчинення правочину і що така помилка дійсно мала місце, не доведено що обставини, щодо яких вона ніби-то помилялась, існували на момент вчинення правочину. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати у разі відмови позивачу у позові стягненню з відповідача на його користь не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed