Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач - [PERSON] в особі представника [PERSON], який діє на підставі довіреності, звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні зазначив, що на виконання умов договору купівлі-продажу квартир від 05.05.2006 року, укладеного між сторонами у справі та посвідченого нотаріально, представник позивача, діючи від її імені, передав відповідачу в якості оплати за однокімнатну квартиру[ADDRESS], загальною площею 36,7 кв.м. суму, еквівалентну 48000 доларів США, що на той час за курсом НБУ становило 244800 грн. Факт передачі грошей у вказаній сумі підтверджується власноручною розпискою відповідача. На час укладення договору купівлі-продажу квартири відповідач, як продавець за договором, стверджував, що квартира в спорі та під забороною не перебуває, а також прав щодо неї у третіх осіб не має, про що зазначено в п. 4 договору. Таким чином, відповідач приховав від представника позивача відому йому інформацію про те, що на час укладення угоди з купівлі-продажу вказаної квартири, ця квартира була предметом судового спору, оскільки визнання за собою права власності на неї в судовому порядку вимагали [PERSON] і [PERSON] Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.09.2010 року, яке залишене в силі ухвалою судової колегії судової плати з цивільних справи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.07.2011 року, визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] і [PERSON], а також постановлено витребувати цю квартиру з володіння [PERSON] вказаним судовим рішенням встановлено той факт, що відповідач не був законним власником квартири [ADDRESS]. Таким чином, грошові кошти, які були передані представником позивача відповідачеві в якості оплати за вказану квартиру в сумі еквівалентній 48000 доларів США, були отримання відповідачем безпідставно. 16.08.2012 року представником позивача на адресу відповідача рекомендованим листом направлено письмова вимога від 15.08.2012 року про повернення відповідачем безпідставно отриманих грошових коштів. Вказана вимога протягом семи днів не виконана відповідачем, в зв'язку із чим представник позивача просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу 383664 грн. Представник відповідача, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав до суду письмові заперечення проти позову, про таке. Позивач зазначає, що відповідач під час укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] навмисно ввів його в оману, приховавши той факт що квартира є предметом судового спору. Також позивач зазначає, що оскільки згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2010р. квартира витребувана з його володіння, то у відповідності до вимог ч. 1 ст. 661 ЦК України, відповідач має йому відшкодувати збитки у сумі 383 664 гривень. Але з вищевказаним відповідач не погоджується, оскільки відсутній жоден доказ, який підтверджує що він, відповідач у справі, є недобросовісним набувачем і він знав, або міг знати про судові спори стосовно квартири. Єдиною підставою вилучення квартири у позивача є рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2010р., у той час як квартира була придбана 05 травня 2006р., тобто підстави виникли вже після продажу квартири. Жодним належним доказом не встановлена вина відповідача у порушенні зобов'язання. Натомість, він виконав усі необхідні дії - уклав нотаріально посвідчену угоду та передав майно в натурі. Також жодним судовим рішенням не встановлено недійсність або нікчемність угоди від 05 травня 2006 р. та не встановлено факт, що відповідач не був належним власником спірної квартири. Також, на думку представника відповідача, позивач не надав жодного документа який би підтвердив той факт, що квартира у нього була вилучена та право власності його скасовано. Натомість, він надав до суду документ - договір купівлі-продажу який зареєстровано у реєстрі прав власності, який підтверджує його право власності на квартири [ADDRESS]. Представник відповідача в своїх запереченнях також зазначив, що єдина людина, вина якої встановлена як рішеннями по цивільній справі, так і вироком суду по кримінальній справі, є [PERSON], який, як особа, що винна у недійсності правочину, і повинен відшкодувати матеріальні збитки. На підставі вищевикладеного просив у позові відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами у справі 05.05.2006 року укладено договір купівлі-продажу квартири від 05.05.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], копія якого є в матеріалах справи. Так, за вказаним договором представник позивача, діючи від її імені, передав відповідачу в якості оплати за однокімнатну квартиру[ADDRESS], загальною площею 36,7 кв.м. суму, еквівалентну 48000 доларів США, що на той час за курсом НБУ становило 244800 грн. Факт передачі грошей у вказаній сумі підтверджується власноручною розпискою відповідача, копія якої є в матеріалах справи. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.09.2010 року, копія якого є в матеріалах цивільної справи, визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] і [PERSON], а також постановлено витребувати цю квартиру з володіння [PERSON] Вказаним судовим рішенням встановлено той факт, що відповідач не був законним власником квартири [ADDRESS]. Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою судової колегії судової плати з цивільних справи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.07.2011 року, копія якої є в матеріалах справи. З тексту вказаного рішення вбачається, що судом задоволено позовні вимоги заявлені [PERSON], [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з останнього моральної шкоди, завданої внаслідок моральних страждань, які були заподіяні протиправними діями [PERSON] Вироком апеляційного суду Харківської області від 14.04.2009 року, що залишений без змін ухвалою Верховного Суду України від 29.12.2009 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, ч.4 ст. 190 КК України. З цього ж рішення суду вбачається, що квартиру [ADDRESS] відповідач у справі - [PERSON] придбав 14.03.2006 року у [PERSON], яка, 20.10.2005 року придбала її у [PERSON], який діяв від мені [PERSON] Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що у нього дійсно відібрали квартиру, що йому на даний час спричинено матеріальну шкоду, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова в частині вилучення у нього квартири виконано. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У відповідності до ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Також, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 661 ЦК України, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи спори про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець у ст. 1166 ЦК України відносить: а) наявність шкоди; б) протиправну поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вину. Перераховані підстави визнають загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Розглядаючи протиправність поведінки заподіювача шкоди, необхідно відзначити, що це поведінка, яка заборонена законом. Таким чином, зобов'язання відшкодувати шкоду виникає за наявності передбачених законом умов і лише за наявності протиправної поведінки, тобто, порушення норм права і суб'єктивного права потерпілого. У даному випадку, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв'язку між шкодою заподіяною позивачу і діяннями відповідача, її розміру, а також щодо вини останнього в її заподіянні, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а вимоги про відшкодування відповідачем матеріальної шкоди заподіяної позивачу не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що підстави для задоволення позову [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed