Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач 18.09.2013 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] (а.с.3,4), який протягом розгляду справи уточнювала (а.с.93,94, що також відображено в рішенні суду від 19.05.2014 року а.с.119,120) та просила розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку № 23 по вулиці Фанштейна у м. Нікополі Дніпропетровської області, та на 1/2 частину нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, а також стягнути з відповідача судові витрати. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.05.2014 року у справі № 182/8564/13-ц провадження № 2/0182/953/2014 позов [PERSON] задоволено; розділено сумісно нажитий подружжям [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Фанштейна, № 23, який складається з: „А глинокаркасний, обкладений цеглою житловий будинок, жилою площею 32,1 кв.м; „Б цегляний сарай; „В деревяна вбиральня; „Г металевий гараж; № 1-5, І спорудження, та розташований на земельній ділянці 597 кв.м. за вказаною адресою; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Фанштейна, № 23; розділено сумісно нажите подружжям [PERSON] окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв.м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину окремого індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв.м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 2\~165,74 (дві тисячі сто шістдесят пять грн. 74 коп.) (а.с.119,120). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2014 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.05.2014 року залишено без змін (а.с.144-147). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2015 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.05.2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2014 року в частині вирішення позовних вимог щодо поділу індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, скасовано і направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.05.2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2014 року залишено без змін (а.с.177-179). 22.04.2015 року позивач надала до суду уточнену позову заяву та остаточно просила: стягнути з відповідача на її користь 159858,00 грн. 1/2 частину вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, площею 108,3 кв.м. (а.с.186,187). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.04.2016 року у звязку зі заміною прізвища позивача було замінено позивача [PERSON] на [PERSON] (а.с.192). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.04.2016 року було задоволено заяву позивача, позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», про розподіл спільного майна подружжя в частині вимог щодо визнання права власності на 1/2 частину нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення по вул. Карла Маркса буд. 119 в м. Нікополі площею 108,3 кв.м вартістю згідно звіту про оцінку 159858 грн. - залишено без розгляду (а.с.222,226). В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач посилається на наступне. Вона перебула з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2005 року по 06.05.2013 року. У період шлюбу ними було придбано наступне нерухоме майно: житловий будинок № 23 по вулиці Фанштейна в м. Нікополі Дніпропетровської області та нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, площею 108,3 кв.м., що було зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, яке підлягає продажу шляхом викупу від 11.07.2007 року, вартістю згідно звіту про оцінку 319716 грн. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.05.2014 року житловий будинок № 23 по вулиці Фанштейна в м. Нікополі Дніпропетровської області був поділений між сторонами і за нею було визнано право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, площею 108,3 кв.м., було придбане 11.07.2007 року. Покупцем в договорі купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, яке підлягає продажу шляхом викупу, вказано фізичну особу-підприємця, відповідача по справі - [PERSON] Вказане нежитлове приміщення було придбане за спільні кошти подружжя у період зареєстрованого шлюбу. Згідно ч.2 ст.61 СК України обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Тобто і доходи, отримані відповідачем від підприємницької діяльності. У п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Таким чином, майно, придбане фізичною особою-підприємцем, яке використовується ним в підприємницькій діяльності, розглядається судами як його особиста власність. Однак оскільки окреме індивідуально визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення площею 108,3 кв.м., яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, придбане за спільні кошти подружжя, то у неї-позивача виникає право вимоги виплати половини вартості спільного майна подружжя. Вказала, що такі правові висновки також викладені в постанові ВСУ від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13 та в рішенні КСУ від 19.09.2012 року у справі № 1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця. Позивач та її представник у судовому засіданні викладені в уточненій позовній заяві обставини та уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Позивач у судовому засіданні суду пояснила, що спірне нежитлове приміщення було придбане на кошти, взяті в кредит у банку «Аваль». Потім відповідач взяв кредит в банку «Надра», за рахунок яких там проводився ремонт. Кредити погашались їх спільними з відповідачем коштами. Оскільки під час придбання спірного нежитлового приміщення, його ремонту вони з відповідачем перебували у шлюбі, то вказане приміщення є їх сумісно нажитим майном, а тому вона має право на компенсацію вартості 1/2 частини вказаного нежитлового приміщення. Представник позивача суду пояснила, що спірне нежитлове приміщення було придбано у період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Не погоджується з тим, що нежитлове приміщення було придбане за позичені кошти. Позивачу не відомо про те, що відповідач позичав грошові кошти на придбання вказаного приміщення. Показаннями свідків такі обставини не підтверджуються. Відповідач жодних письмових доказів на підтвердження вказаних обставин не надав. Він віддавав з кредиту, за який розрахувався з доходів підприємницької діяльності. Кошти були взяті на модернізацію цього обєкта. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. У матеріалах справи наявний відзив відповідача на позову заяву (а.с.195,196) та додаткові пояснення до відзиву (а.с.216-219). Відповідач у судовому засіданні суду пояснив, що він дійсно з 1994 року є фізичною-особою підприємцем. У 2006 році він взяв кредит в банку «Аваль» у сумі 100000,00 грн., який був витрачений на купівлю будинку № 23 по вулиці Фанштейна в м. Нікополі Дніпропетровської області та його ремонт. З 1999 року він безпосередньо займався Інтернет-клубом, приміщення для якого він орендував. Йому не вистачало власного приміщення. Тому, у 2007 році він придбав спірне нежитлове приміщення, але придбав його як ФОП для підприємницької діяльності. Спільних сімейних грошей у них з позивачем не було. Тому гроші на вказане придбання він займав у свого знайомого, а повертав борг з кредитних коштів, які взяв у банку «Надра». За кредитні кошти, взяті в банку «Надра», він зробив у приміщенні ремонт. Він позичав грошові кошти і брав кредит як підприємець. Він самостійно погашав заборгованість за кредит. Позивач ні коштами, ні працею не приймала участі у придбанні спірного майна. Представник відповідача в судовому засіданні суду пояснив, що з 1994 року відповідач є фізичною-особою підприємцем. Спірне нежитлове приміщення він придбавав як підприємець для підприємницької діяльності. На придбання спірного нежитлового приміщення він позичав у [PERSON] 40000,00 грн., про що були складені 2 розписки, кожна на 20000,00 грн., що можуть підтвердити свідки. Розписки до сьогоднішнього дня не збереглись, так як відповідач віддав борг і розписки були знищені. Позивач жодної участі у придбанні спірного майна не приймала. Відповідач взяв кредит в банку, як підприємець, для того, щоб віддати борг [PERSON] Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» у судове засіданні не зявився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення (а.с.230). Причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення справи чи про розгляд справи за відсутності представника ПАТ КБ «Надра» до суду не надходило, як і заперечень на позов. Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків заявлених відповідачем: [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 25.04.2013 року, яке набуло чинності 06.05.2013 року (а.с.5), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що сторони перебували у шлюбні з 17.09.2005 року. Від шлюбу сторони дітей не мають. З 04.02.2013 року сторони припинили шлюбні стосунки. 11.07.2007 року між територіальною громадою м. Нікополя в особі Нікопольської міської ради,\~\~як продавцем, та фізичною особою-підприємцем [PERSON], як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна - нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, яке підлягає продажу шляхом викупу площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119 (а.с.7,8). Право власності на вказане приміщення було зареєстрованого за [PERSON] в КП «НМБТІ» 20.07.2007 року (а.с.8 на звороті,66,67,236-241). Купівля-продаж була вчинена за 30507,60 грн. Згідно ч.3\~ст.368 ЦК України\~та\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з п.22 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п.23 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст. 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Майно фізичної особи-підприємця, яке ним придбане як суб'єктом підприємницької діяльності та яке використовується в цій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його власність. При цьому, в разі придбання такого майна за спільні кошти подружжя, майно переходить у приватну власність субєкта господарювання (одного з подружжя), а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобовязальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного спільного майна подружжя у разі його поділу, або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності субєкта господарювання, або половини майна, що залишилось після ліквідації субєкта господарювання. Така правова позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року в справі\~№ 6-79цс13, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для судів, а також в рішенні Конституційного суду України від 19.09.2012 року в справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1\~ст. 61 СК України\~при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця. На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий обєкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є обєктом їх спільної сумісної власності. Відповідач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] ВО1 № 683035, дата проведення державної реєстрації 30.05.1994 року (а.с.235). Так, нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м., яке розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, дійсно було придбано в період шлюбу між сторонами. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що відповідач звернувся до нього на початку 2007 року з проханням дати йому у борг грошові кошти для придбання власного грального клубу. Відповідач дійсно до цього займався підприємницькою діяльністю орендував приміщення для ігровий клуб, однак захотів придбати власне приміщення для зайняття цією діяльністю. До цього відповідач також звертався до нього за допомогою: брав техніку, а потім розраховувався, невеликі грошові суми, а потім віддавав. Про отримання в борг такої великої суми звернувся тоді вперше. Він-свідок сказав, що надасть в борг гроші, однак попросив, повідомити про це завчасно. Влітку 2007 року відповідач прийшов до нього на роботу і він дав йому у борг готівкою 40000,00 грн. Вказана позика була оформлена 2 розписками по 20000,00 грн. кожна. Вирішили оформити двома розписками, так як якщо відповідачу буде важко повернути одразу всю суму боргу, то від буде повертати спочатку по одній розписці, а потім по другій. Свідками вказаної позики були [PERSON] та [PERSON] Відповідач віддав борг повністю приблизно у травні-кінці липня 2008 року однією сумою 40000,00 грн. Він віддав відповідачу розписки, який при ньому їх і знищив. За вказані кошти відповідач придбав нежитлове приміщення біля вузлу звязку. Він це знає, так як після придбання ходили туди і дивилися приміщення. Точної адреси він назвати не може. Зі слів відповідача йому відомо, для того, щоб віддати борг відповідач взяв кредит в банку «Надра», який забезпечений придбаним нежитловим приміщенням. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що у 2007 році відповідач повідомив, що хоче придбати приміщення для грального клубу, у звязку з чим консультувався з ним. Для цієї мети взяв в борг влітку 2007 року грошові кошти у сумі 40000,00 грн. у [PERSON], про що були написані 2 розписки по 20000,00 грн. кожна. При передачі 40000,00 грн. він-свідок був присутній особисто і на розписках розписувався. Відповідач за вказані гроші придбав нежитлове приміщення для грального клубу, проводив там ремонт. Пізніше відповідач повернув борг в повному обсязі однією сумою 40000,00 грн., при цьому він-свідок також був присутній. Розписки були знищені, оскільки відповідач повернув всю суму боргу. Йому також відомо, що відповідач барв кредит в банку, однак йому не відомо куди він витратив кредитні кошти. Чи приймала участь позивач у придбанні та ремонті вказаного нежитлового приміщення свідку не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що особисто був присутній, коли влітку 2007 року, приблизно у червні-липні, [PERSON] давав у борг відповідачу 40000,00 грн. на придбання приміщення під компютерний клуб. При цьому був також присутній [PERSON] Позивача при цьому не було. З 2004 року відповідач займався компютерним клубом, що знаходився навпроти військкомату, потім вирішив придбати приміщення під власний компютерний клуб. Відповідач позичав кошти на рік. Позика була оформлена 2 розписками по 20000,00 грн. кожна. Відповідач повернув борг у 2008 році однією сумою 40000,00 грн., приблизно у травні-червні 2008 року, про що йому стало відомо від [PERSON] Від відповідача йому відомо, що останній збирався брати кредит, щоб віддати борг. Чи приймала участь позивач у придбанні вказаного нежитлового приміщення свідку не відомо. Після придбання приміщення під компютерний клуб відповідач прийшов до свідка, показав документи і вони разом відсвятковували цю подію. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 61870188 від 21.06.2016 року, на нерухоме майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв.м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119 14.01.2008 року було накладено заборону на підстав заяви ВАТ КБ «Надра» про реєстрацію обтяження обєкта нерухомого майна № б/н від 14.01.2008 року (а.с.236-241). Відповідно до п.24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до п.29 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Посилання позивача на те, що спірне нежитлове приміщення було придбане за кредитні кошти, взяті в банку «Аваль» суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються письмовими поясненнями самого позивача, згідно яких кредитні кошти, взяті в банку «Аваль» були витрачені на придбання та ремонт житлового будинку № 23 по вулиці Фанштейна в м. Нікополі Дніпропетровської області (а.с.93). Позивачем, всупереч ч.3 ст.10 ЦПК України, не доведено в судовому засіданні, що нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв.м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119 було придбане за спільні кошти подружжя. Жодних доказів такого суду не представлено. З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що спірне нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв.м, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. К.Маркса, 119, не було придбане (сформоване) за рахунок спільної сумісної власності подружжя [PERSON], а тому не є обєктом їх спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed