Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач 20 червня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-5). В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає наступне. На підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2010 року її батько - [PERSON] , був власником квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 10 березня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Тимофєєвою А.О. посвідчена та зареєстрована в реєстрі за №173 довіреність від [PERSON] на ім`я [PERSON] на представництва його інтересів з правом розпорядження (обмін, продаж) квартирою [ADDRESS] . 25 червня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Сусловим М.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 22372809 та здійснений номер запису про право власності № 10176378 на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 666534212101) за [PERSON] на підставі нібито договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гусенко О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 4342, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127201238 від 12 червня 2018 року. При чому текст даного договору купівлі-продажу, який викладений на даному нотаріальному бланку і був наданий приватному нотаріусу ДМНО Суслову М.С., суттєво відрізняється від тексту, який викладений в справжньому оригіналі договору купівлі-продажу, що підтверджується копією наданого нібито договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2010 року та дійсним оригіналом договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2010 року. 25 червня 2015 року між [PERSON] - від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності від 10 березня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тимофєєвої А.О., зареєстрованої в реєстрі за № 173, зазначеного надалі продавець, з однієї сторони та [PERSON] , зазначеного надалі покупець, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 666534212101), який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.С., зареєстрований в реєстрі за № 1467. 18 липня 2017 року між [PERSON] - від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності від 05 вересня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Двірник І.В., зареєстрованою за № 1939, укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 666534212101), який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 1915. 18 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулася з заявою до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого [INFO] батька [PERSON] . Інші спадкоємці після смерті [PERSON] крім позивача [PERSON] відсутні. Але, Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою позивачу було повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на ім`я [PERSON] не може бути видано, у зв`язку із відсутністю факту спадкової маси, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] , та у зв`язку наявності арешту, накладеного на підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2017 року по справі № 199/4084/17. Враховуючи той факт, що [PERSON] помер [INFO] і довіреність від 10 березня 2015 року на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О., зареєстровану в реєстрі за № 173 - на представництво його інтересів з правом розпорядження (обмін, продаж) квартири за адресою: [ADDRESS] , не видавав та не підписував, а в розумінні ст. 1261 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, та на підставі ст. 1218 ЦК України до неї перейшли усі права та обов`язки, що належали її батьку - позивач вважає, що її права були порушені і підлягають відновленню з наступних правових підстав. Зважаючи на вищевикладене та посилаючись на доводи позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсною довіреність від 10 березня 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О., зареєстровану в реєстрі за № 173 від імені [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , з моменту її вчинення; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 666534212101) від 25 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.С., зареєстрований в реєстрі за № 1467, укладений між [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності від 10 березня 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тимофєєвою А.О. зареєстрованою в реєстрі за № 173 та [PERSON] з моменту його вчинення; витребувати квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 666534212101) від [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), що належала на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1915 на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ); скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлії Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36188881 від 18 липня 2017 року щодо номеру запису про право власності № 21436919 від 18 липня 2017 року за [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 666534212101); визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 666534212101) в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Судові витрати стягнути з відповідачів. Ухвалою суду від 16 липня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.46). У період часу із 04.04.2019 року по 06 серпня 2019 року провадження у справі було зупинено (а.с.160). Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до положень ст..ст. 128-129 ЦПК України. Позивачка в особі свого представника адвоката - Дробота А.В., до суду надала письмову заяву, в якій представник просить справу розглядати без своєї участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.186). Співвідповідачі в судове засідання не з`явились. Про причини неявки не повідомили. Відзивів на позов та письмових заяв не надавали. Третя особа - Сьома ДДНК до суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі свого представника (а.с.187). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Тимофєєва А.О. до суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.182). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Суслов М.Є. до суду надіслав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.180). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Ричка Ю.О. в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв та пояснень не надавала. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв та пояснень не надавав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Після укладення шлюбу із [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.17). На підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2010 року [PERSON] являвся власником квартири [ADDRESS] (а.с.6,-7,9). [INFO] [PERSON] помер (а.с.18). 10 березня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Тимофєєвою А.О. посвідчена та зареєстрована в реєстрі за №173, довіреність від [PERSON] на ім`я [PERSON] на представництва його інтересів з правом розпорядження (обмін, продаж) квартирою [ADDRESS] (а.с.23). 25 червня 2015 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 10.03.2015 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.24). На підставі ухвали слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2017 року накладено арешт та заборонено відчуження будь-яким способом нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] (а.с.25-26). 18 липня 2017 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] від 05.09.2016 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.27-28). 18 травня 2018 року [PERSON] звернулась до Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.29). Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України). Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно з частиною п`ятою статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. Вказана правова позиція викладено в постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі справа № 682/179/17-ц провадження № 61-40722св18. У відповідності до ст.. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що на момент вчинення правочину, а саме: видача та посвідчення довіреності від 10.03.2015 року [PERSON] , померлий [INFO] , жодним чином не міг висловити своє волевиявлення будучи померлим більше чотирьох років, а отже вказана довіреність є недійсною, що у свою чергу, свідчить про те, що на укладення договору купівлі-продажу квартири від 25.06.2015 року, у [PERSON] як представника не було жодних правових підставі на укладення цього договору. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Окрім того, відповідно до ч.1ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ч. 1ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. При застосуванні положення ст. 387 ЦК України необхідно враховувати, що відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, тобто особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Важливою умовою є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин щодо спірного майна. Згідност.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати добросовісний набувач,власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублено власником або собою,якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння,не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті387,388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1ст. 388 ЦК. З наведеного випливає, що визнання у цьому випадку договорів купівлі-продажу спірного майна укладеними в подальшому недійсними не вимагається, належним способом захисту права є витребування майна з чужого незаконного володіння. Зважаючи на викладене суд приходить висновку, що спірне нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню на корить позивача від набувача - [PERSON] . Щодо вимог позову про визнання права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування суд виходить із наступного. Достовірно встановлено, що після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №257/2018 державним нотаріусом Сьомої ДДНК Черновською Л.Г., свідоцтв про право на спадщину не видавалось. 18 травня 2018 року [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.91). Постановою державного нотаріуса від 18.05.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.80,89,96). Виходячи зі змісту ст.ст. 1296-1298 ЦК України - питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст.. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Більш того, згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки відповідно до абз.1 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30.05.2008 року отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст..316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, зважаючи на те, що права позивача щодо спадкування після смерті батька були порушені, то вона у свою чергу була позбавлена належним чином оформити свої спадкові права на квартиру [ADDRESS] , що у свою чергу підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними, законними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачкою судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів, у зв`язку із чим, слід стягнути в рівних частках із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі 4 771,48 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved