Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 листопада 2013 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, - Кодимської міської ради Одеської області, про усунення перешкод у користуванні належними йому домоволодінням та земельною ділянкою. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав та пояснив, що є власником житлового будинку №87, розташованого в м.Кодима по вул.Леніна Одеської області. По сусідству з його будинком розташований торгівельний центр, який належить відповідачу [PERSON] Використання відповідачем вказаного обєкту нерухомого майна здійснюється з грубими порушеннями вимог закону. Зокрема, відповідач [PERSON] без будь-яких дозвільних документів на прилеглій до торгівельного центру території самовільно побудував піднавіс, загальною площею біля 300 кв.метрів, експлуатація якого порушує законні права позивача. Так, дощові води стікають з даху цього піднавісу та потрапляють безпосередньо на його будинок, що призводить до суттєвого затоплення земельної ділянки та будинку. Затоплення дощовою водою будинку призводить до підвищення вологості всередині будинку та затоплення підвалу, відсиріння стін, появи плісняви, що негативно впливає на його здоровя та здоровя членів його сім»ї. Добровільно усунути допущені порушення відповідач [PERSON] відмовляється, тому просив позов в цій частині задовольнити та усунути перешкоди у користуванні ним належною йому земельною ділянкою та житловим будинком шляхом знесення спірного самовільно зведеного піднавісу. Окрім цього, з метою припинення затоплення його земельної ділянки дощовими водами із земельної ділянки відповідача, просив зобовязати останнього здійснити належне водовідведення стічних вод, що унеможливить потрапляння води на його земельну ділянку. Пояснив також, що самовільно зведений піднавіс використовується відповідачем для експлуатації кафе, в якому щоденно за допомогою звуковідтворювальної музичної апаратури з підсилювачами гучно лунає музика, яка заважає йому та членам його сім»ї відпочивати. У звязку з цим, просив зобовязати відповідача використовувати вказане музичне обладнання тільки всередині приміщення кафе в межах допустимих санітарних норм. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON]В, (адвокат, діє відповідно до угоди про надання правової допомоги) заявленого позову не визнали у повному обсязі та, заперечуючи проти позову, вказали, що допущені при будівництві спірного піднавісу порушення в даний час повністю усунуті, зокрема вказаний піднавіс переміщений від межі із земельною ділянкою позивача вглиб торгівельного комплексу приблизно на 1.5 метра та здійснено належне водовідведення стічних вод з даху цього піднавісу, внаслідок чого будь-які води на земельну ділянку позивача не потрапляють. У звязку з цим, вважають, що будь-які підстави для знесення цього піднавісу відсутні. Вказали, також, що музика в кафе використовується на дозволеній гучності, при цьому відмітили, що позивачем будь-яких доказів відтворення музики в кафе з перевищенням допустимого рівну звуку не надано. Зазначили, також, що [PERSON] не є належним відповідачем у цій цивільній справі, позаяк не є власником спірного нерухомого майна. З цих підстав у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Кодимської міської ради в судове засідання не прибув, надавши до суду письмову заяву №1215 від 30 грудня 2013 року про розгляд цієї справи без його участі (а.с.69). В період з 19 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року провадження у вказаній цивільній справі відповідно до п.5 ч.1 ст.202 ЦПК України було зупинено у звязку з проведенням повторної судової будівельно-технічної експертизи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає необхідним у задоволенні заявленого позову відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких (позивач та відповідач) відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України та ч.3 ст.62 Конституції України). Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного стану, а підставами їх виникнення, окрім іншого, є спричинення шкоди (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 08 серпня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку №87, розташованого в м.Кодима по вул.Леніна Одеської області. Він же відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №293879, виданого 02 червня 2006 року Кодимською міською радою Одеської області, є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний жилий будинок (а.с.6, 14, 193, 194). По сусідству за адресою: м.Кодима вул.Леніна, 89 розташований єдиний комплекс будівель та споруд «Торгівельний центр», власником якого відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Кодимською міською радою 22 лютого 2008 року на підставі рішення виконкому міської ради №12 від 29 січня 2008 року, є [PERSON] (а.с.16-27, 126-136, 157-177, 209-210, 236). Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками на підставі рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається щонайменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобовязані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. При цьому, необхідність дотримання правил добросусідства покладається як на власників земельних ділянок так і на землекористувачів. Згідно з ч.2\~ ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння,\~ користування і розпорядження земельними ділянками,\~ що перебувають у власності громадян. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги у частині знесення спірного піднавісу, позивач [PERSON] посилається на те, що підставою для задоволення його позову в цій частині є те, що спірний піднавіс побудований відповідачем самовільно (є самочинним будівництвом). Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України). Згідно із ч.7 вищезазначеної статті ЦК України в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст.3, 15, 16 ЦК України та ст.3 ЦПК України. Так, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак, суд констатує наявність у позивача [PERSON] права на звернення до суду з позовними вимогами у цій частині. Водночас, відповідачем у справі такої категорії має бути власник нерухомого майна, використання і експлуатація якого порушує законні права та інтересі власника суміжної земельної ділянки. Як вже зазначалось, власником обєкту нерухомого майна, розташованого в м.Кодима по вул.Леніна, 89 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Кодимською міською радою 22 лютого 2008 року відповідно до рішення виконкому міської ради №12 від 29 січня 2008 року, є [PERSON] (а.с.16-27, 126-136, 157-177, 209-210, 236). Цій же особі, тобто [PERSON], рішенням Кодимської міської ради №176 від 30 листопада 2011 року був наданий дозвіл на установку спірного піднавісу, вимоги про знесення якого заявлені позивачем [PERSON] (а.с.28, 30). Судом також встановлено, що 06 грудня 2012 року [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії І-ЖД №317854, видане 07 грудня 212 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції, актовий запис про смерть №269 а.с.137). Заповітом від 25 червня 2010 року [PERSON] належний йому «Торгівельний центр» в м.Кодима по вул.Леніна, 89 Одеської області заповів відповідачеві [PERSON] (а.с.138). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття проживав окремо від спадкодавця, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та померлий [PERSON] на день смерті останнього разом не проживали, а тому у відповідності з вимогами ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України відповідач [PERSON] для прийняття спадщини у вигляді спірного нерухомого майна повинен був впродовж шести місяців з дня смерті спадкодавця звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що з такою заявою відповідач [PERSON] до нотаріуса не звертався ні потягом шести місяців з дня відкриття спадщини, ні протягом поновленого рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2013 року строку (цивільна справа №503/1886/13-ц). Судом також встановлено, що в листопаді місяці 2014 року відповідач [PERSON] звертався до Кодимського районного суду з позовом про визнання в порядку спадкування права власності на спірне нерухоме майно, однак ухвалою цього ж суду від 10 червня 2015 року позов відповідача був залишений без розгляду (цивільна справа №503/2307/14-ц). Отже, за нормами ч.1 ст.1272 ЦК України відповідач [PERSON] є таким, що спадщину померлого [PERSON] не прийняв, відповідно, позбавлений права у визначеному ч.1 ст.1297 ЦК України порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. Окрім цього, відповідно до наданих державним реєстратором реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, власником обєкту нерухомого майна, розташовано в м.Кодима по вул.Леніна, 89, зазначено [PERSON], підстава виникнення права власності договір довічного утримання серії ВЕХ №856268 від 16 липня 2004 року. Рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 28 грудня 2012 року. В той же час, ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 03 березня 2015 року дії державного реєстратора КП «Кодимське районне бюро технічної інвентаризації» щодо внесення 28 грудня 2012 року до реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на вказаний обєкт нерухомого майна за відповідачем [PERSON] визнані незаконними, а державного реєстратора за ці дії притягнуто до кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.366 КК України (службове підроблення). У звязку з цим, у відповідності з вимогами ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV та п.41 Порядку ведення Державного реє\-стру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, державна реєстрації права власності [PERSON] на спірний обєкт нерухомого майна підлягає скасуванню. Відтак, суд приходить до висновку, що [PERSON] не є власником обєкту нерухомого майна, розташованого в м.Кодима по вул.Леніна, 89 Одеської області, тому не може бути відповідачем у цій цивільній справі. Відомості про це були відомі і позивачеві [PERSON], який у листопаді місяці 2014 року звертався до Кодимського районного суду з адміністративним позовом до Кодимської міської ради про зобовязання відповідача розглянути його заяву про визнання спірного обєкту нерухомого майна безхазяйним (постановою суду від 18 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, заява [PERSON] була задоволена справа №503/2328/14-а). Втім, відомостей про власника спірного нерухомого майна до суду не надано, що унеможливлює вирішення питання про заміну у цій справі неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача, що за наявності таких відомостей, могло бути ініційовано і судом. У звязку з цим, відсутність у [PERSON] права власності на спірний обєкт нерухомого майна, є свідченням того, що він не може бути належним відповідачем у цій цивільній справі, а тому відповідальність за використання і експлуатацію спірного нерухомого майна на нього покладатись не може, що є підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] у цій частині. З цих же підстав не підлягають задоволенню і інші вимоги позивача, зазначені ним в позовній заяві від 20 листопада 2013 року (а.с.3-4). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed