Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.01.2018 року звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] , третя особа - [PERSON] , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 105\~651,91 грн. матеріальної шкоди, 5\~000,00 грн. моральної шкоди, вартість проведення експертних досліджень у сумі 1\~200,00 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1\~118,52 грн.. В обґрунтування позову посилався на те, що 22 січня 2017 року він, керуючи автомобілем «Тойота Солара», д.н. [NUMBER] , здійснював рух в м. Одесі по вул. Приморській у напрямку перехрестя з Андросівським провулком, на відстані біля 20 метрів до зазначеного перехрестя відбулось зіткнення з автомобілем «УАЗ3151» під керуванням [PERSON] .. За цим фактом працівниками Управління патрульної поліції у м. Одесі складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР №209664 від 27.02.2017 року, схему пригоди та відібрано учасників ДТП та свідків ДТП. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.03.2017 року (справа №522/4498/17) провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього, [PERSON] за фактом інкримінованого правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.06.2017 року вказану постанову суду 1ї інстанції залишено без змін. Вказував, що у постанові по справі №522/4498/17 достеменно встановлено наступні обставини ДТП. У фазі розвитку, що передувала ДТП, не вбачається об`єктивних ознак відступу дій [PERSON] від вимог Правил Дорожнього руху, що регламентують проїзд даного перехрестя, оскільки наближення до перехрестя тривало на фазі зеленого сигналу світлофору. В причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів знаходяться саме невідповідні вимогам п.п. 8.7.3 та 16.5 ПДР дії водія автомобіля УАЗ 3151 [PERSON] .. У розглянутій дорожньо-транспортній ситуації водію автомобіля УАЗ 3151 [PERSON] , наближаючись до перехрестя, відповідно до вимог п. 12.3 ПДР регламентовано ужити заходів до екстреного гальмування транспортного засобу. За умови виконання водієм [PERSON] вимог п.п. 2.3 (б, д), 8.7.3, 16.5 ПДР, він мав технічну можливість уникнути створення умов, що привели до зіткнення транспортних засобів. На думку позивача, судом встановлено, що в причинному зв`язку з фактом зіткнення автомобілів знаходяться невідповідні вимогам Правил дорожнього\~руху дії водія [PERSON] , крім того, водій [PERSON] не мав можливості уникнути зіткнення. Вказував, що унаслідок даного ДТП він зазнав матеріального збитку, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зазначення коефіцієнту фізичного зносу КТЗ «Тойота Солара», д.н. [NUMBER] , становить 105\~651, 91 грн., що підтверджено звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 22.01.2017 року. [PERSON] із 18 серпня 2015 року проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] на посаді старшого водія автотранспортного відділення автотранспортного взводу роти матеріально-технічного забезпечення. транспортний засіб «УАЗ3151», військовий номер [NUMBER] , знаходиться на балансі військової частини [NUMBER] . У момент ДТП, 22.01.2017 року, [PERSON] ніс службу у добовому наряді (наказом командира військової частини [NUMBER] від 20.01.2017 року №22-НР [PERSON] призначений водієм чергової машини), а отже знаходився при виконанні ним службових обов`язків. Отже, з урахування викладеного, з посиланням на положення ст. 1166, 1172 ЦК України, з посиланням на те, що військова частина [NUMBER] є власником джерела підвищеної небезпеки, позивач вважає, що саме нею мають бути відшкодовані збитки. Також позивач посилався на те, що йому було завдано моральну шкоду, яку оцінив у розмірі 5000 грн.. Вказував, що під час ДТП зазнав сильного стресу, наслідками якого було погіршення його самопочуття, протягом тривалого часу він відчував прояви тривоги та безсоння. Ухвалою суду від 19.01.2018 року прийнята до провадження та призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження з підготовчому засіданням на 05.03.2018 року. У підготовче засідання призначене на 05.03.2018 року з`явився представник в/ч [NUMBER] Черненко В.В., заявив клопотання про відкладення розгляду справи, зазначивши, що ними не було отриману позов. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 16.04.2018 року, відповідачу надано строк 2 тижні для надання відзиву на позовну заяву. До суду 19.03.2018 року надійшов відзив на позовну заву від тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини [NUMBER] , в якому просили позов [PERSON] залишити без задоволення (а.с.55-61, а.с.62-67). Посилався на те, що рішення суду у справі №522/4498/17 суд може приймати лише в частині доведеності відсутності вини [PERSON] у вчиненні відповідного правопорушення, оскільки справа про адміністративне правопорушення порушувалась саме стосовно [PERSON] .. Вказував, що на цей час відсутнє рішення суду, яким би було встановлено протиправність дій [PERSON] та його винуватість у ДТП, отже, вважає, що відсутні підстави та складові для цивільно-правової відповідальності. Заперечував також проти вимог [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди, вказував, що такі вимоги необґрунтовані позивачем та не підтверджені належним чином. Разом з відзивом на позов до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. У підготовче засідання призначене на 16.04.2018 року з`явився представник в/ч [NUMBER] Черненко В.В., який підтримав раніше подане клопотання та просив зупинити провадження у справі, та пояснив, що у провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебуває справа №522/8928/17, відкрита на підставі матеріалів про адміністративне правопорушення, складених УПП м.Одеси стосовно [PERSON] , розгляд якої триває та ухвалою суду від 17.10.2017 року призначено судову авто-технічну експертизу. Також зазначив, зазначив, що наявність вини [PERSON] тільки розглядається. У підготовче засідання з`явився представник [PERSON] адвокат Кулагін Є.С., який заперечував проти зазначеного клопотання, та зазначив, що ними надані усі докази щодо вини 3-ої особи [PERSON] та є постанову суду по справі №522/4498/17 щодо наявності вини [PERSON] під час ДПТ та по даній справі рішення суду №522/8928/17 не має значення. Розгляд справи відкладено на 08.05.2019 року, визнано явку [PERSON] обов`язковою. Ухвалою суду від 08.05.2018 року у задоволенні зазначеного клопотання представника військової частини [NUMBER] про зупинення провадження у справі відмовлено. Також ухвалою суду від 08.05.2018 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 05.07.2018 року. У зв`язку з неявкою сторін 05.07.2018 року розгляд справи відкладено на 19.09.2018 року. 19.09.2018 року розгляд справи відкладено на 29.11.2018 року у зв`язку з зайнятістю судді у слуханні іншої цивільної справи. 27.11.2018 року до суду надійшли письмові пояснення від [PERSON] (а.с.120-123), згідно яких наполягав на тому, що висновки суду у справі №522/4498/17 щодо його вини у ДТП не можуть братись до уваги. Також посилався на те, що відсутні складові цивільно-правової відповідальності. Заперечував щодо розміру матеріального збитку, заявленого позивачем, оскільки у звіті вказано іншу суму 58\~450, 15 грн. Також заперечував проти вимог позивача про стягнення моральної шкоди. Долучив до пояснень копію постанови суду у справі №522/8929/17, згідно якої провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за фактом обставин 22.01.2017 року було закрито у зв`язку зі спливом строків, передбачених для накладення адміністративного стягнення. 28.11.2018 року на адресу суду надійшло клопотання командира військової частини [NUMBER] [PERSON] про зупинення провадження у справі. В обґрунтування клопотання відповідач вказує, що у провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебуває справа №522/8929/17, відкрита на підставі матеріалів про адміністративне правопорушення, складених Управлінням патрульної поліції м.Одеси стосовно [PERSON] . Розгляд даної справи триває, останнє судове засідання було призначено на 19.11.2018 року. У судове засідання 29.11.2018 року з`явився представник відповідача [PERSON] , надав суду клопотання щодо зупинення провадження у справі до припинення (скасування) воєнного стану на території Одеської області та просив його задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти клопотання командира військової частини [NUMBER] [PERSON] про зупинення провадження у справі з підстав набрання законної сили судовим рішенням у справі №522/8929/17, у задоволенні зазначеного клопотання просив відмовити. Вимоги клопотання представника військової частини [NUMBER] [PERSON] про зупинення провадження у справі до припинення (скасування) воєнного стану залишив на розсуд суду. Третя особа [PERSON] підтримав заявлене клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду\~від\~29.11.2018\~року\~провадження\~у\~справі було\~зупинено до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Військовий стан в Україні було припинено 26.12.2018 року. Ухвалою суду від 08.01.2019 року провадження у справі було відновлено та призначено до розгляду на 19.03.2019 року. У судовому засіданні 19.03.2019 року були присутні представники позивача та відповідача. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що ними у позові помилково було заявлено про стягнення матеріального збитку у сумі 105\~691, 91 грн., просив стягнути з відповідача матеріальний збиток згідно звіту про оцінку у розмірі 58\~450, 15 грн.. Також в казав, що вже є рішення суду якою визначено винні дії саме третьої особи. Також вказав що позивач переніс стрес у зв`язку з ДТП. У зв`язку з неявкою свідків розгляд справи був відкладений на 07.05.2019 року. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці 07.05.2019 року розгляд справи був відкладений на 04.07.2019 року. У судовому засіданні 04.07.2019 року були присутні представник позивача адвокат Кулагін Є.С., який наполягав на задоволенні позову та стягненні матеріального збитку саме у сумі 58\~450, 15 грн., моральної шкоди у розмірі 5000 грн. та судових витрат. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності свідків, зазначив, що їх пояснення були отримані під час розгляду іншої справи та вина третьої особи було встановлено у постанові апеляційного суду від 21.12.2018 року. Представник відповідача Червоненко В.В. (по довіреності) у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених ними у відзиві. Третя особа у судове засідання не з`явилась, була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, за згодою осіб, які були присутні в судовому засіданні, з урахуванням строків розгляду справи, та належне сповіщення третьої особи та свідків, ухвалив проводити розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних матеріалів справи та наданих представниками пояснень. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі,\~приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 січня 2017 року близько 22:55 годин у м. Одесі на перехресті вулиць Приморська та Андросівського провулку відбулась ДТП за участі [PERSON] , який керував автомобілем Toyota Solara, державний номер [NUMBER] , та військовослужбовцем військової частини [NUMBER] [PERSON] , який керував автомобілем УАЗ 3151, державний номер [NUMBER] . Відносно обох учасників ДТП були складені протоколи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.03.2017 року (справа №522/4498/17), залишеною без змін апеляційним судом Одеської області від 26.06.2017 року, провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, на підставі ст.247 ч.1 п.1 КУпАП. При цьому, судом апеляційної інстанції у постанові від 26.06.2017 року зазначено, що [PERSON] , керуючи автомобілем Toyota Solara по вул. Приморській в м. Одесі, не допустив порушення п.16.5 Правил дорожнього\~руху України, так як почав здійснювати проїзд через перехрестя з пров. Андросівським на зелений сигнал світлофору. [PERSON] , керуючи автомобілем УАЗ 3151, здійснював маневр повороту ліворуч через перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та за неправильною траєкторією руху, частково виїхавши на смугу зустрічного руху, помітивши автомобіль [PERSON] почав гальмувати на перехресті, але сталося зіткнення автомобілів. Таким чином, в оскаржуваній постанові зроблений обґрунтований висновок про те, що водій [PERSON] не мав можливості уникнути зіткнення, його дії не знаходяться в причинному зв`язку з зіткненням автомобілів, інших доказів на підтвердження вини [PERSON] в інкримінованому йому правопорушенні не вбачається, а матеріали адміністративної справи не містять». Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року (справа №522/8929/17) закрито провадження по адміністративній справі відносно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Постановою апеляційного суду Одеської області від 21.12.2018 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, після другого абзацу описової частини доповнити абзацом наступного змісту: «З наявних у справі матеріалів вбачається що у діях [PERSON] є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП». У решті постанову залишено без змін. Судом апеляційної інстанції за розглядом апеляційної скарги адвоката Кулагіна Є.С. встановлено, що 22.01.2017 року о 22 год. 55 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «УАЗ 3151» д/н [NUMBER] у м. Одесі, по пров. Андросова, наближаючись до перехрестя вул. Приморська, не надав дорогу автомобілю Toyota Solara, державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який завершував рух через вище вказане перехрестя, внаслідок чого між ними сталося зіткнення, та у зв`язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Цей факт підтверджується складеним співробітниками патрульної поліції стосовно водія [PERSON] протоколом про адміністративне правопорушення серії БР №230861 від 11.05.2017 року за ст. 124 КУпАП України, поясненнями потерпілого [PERSON] .. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Таким чином, з огляду на викладене суд приходить до висновку про доведеність тверджень сторони позивача щодо наявності вини [PERSON] у ДТП, яке сталось 22.01.2017 року, та завдані збитків [PERSON] .. У момент ДТП, 22.01.2017 року, [PERSON] ніс службу у добовому наряді (наказом командира військової частини [NUMBER] від 20.01.2017 року №22-НР [PERSON] призначений водієм чергової машини), а отже знаходився при виконанні ним службових обов`язків. Транспортний засіб УАЗ 3151 військовий номер [NUMBER] знаходиться на балансі цієї ж військової частини. Зазначене підтверджується листом командування військово-морських сил Збройних сил України від 22.04.2017 року №154/12/1513. За загальними правилом частини другої статті 1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України. Згідно з нормою частини першої статті 1172\~ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту глави 82\~ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої\~\~статті 1191\~ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. У частині першій статті 1167\~ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, частина перша статті 1167\~ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині другій статті 1167\~ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, частина друга статті 1167\~ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну\~\~за\~\~ відшкодування\~\~моральної\~\~ шкоди\~\~ особу,\~\~якою\~\~за\~\~змістом статті 1167\~ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.\~\~ Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188\~ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у статті 1166\~ЦК України стосовно майнової шкоди та у статті 1167\~ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188\~ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, стаття 1187\~ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди\~\~джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з частиною другою статті 1187\~ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172\~ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України. Положення частини першої статті 1188\~ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України). В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення статей 1187, 1188\~ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року №6-108цс13. Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси. Стаття 2\~вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 04\~серпня 2000\~року №\~1225\~«Про затвердження\~Положення про\~порядок обліку,\~зберігання,\~списання та\~використання військового\~майна у\~Збройних Силах» (далі - Положення) визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, його списання та використання. Пункт 3 цього Положення зазначає, що Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти». Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (пункт 5 вказаного Положення). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2018 року у справі № 426/5409/15-ц. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст.\~77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Транспортний засіб УАЗ 3151 військовий номер [NUMBER] знаходиться на балансі військової частини [NUMBER] . Власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє. Військова частина [NUMBER] знаходиться у складі Збройних Сил України і є юридичною особою. Вказаний транспортний засіб, на якому військовослужбовець [PERSON] скоїв дорожньо-транспортну пригоду, перебуває на обліку цієї військової частини. Таким чином, відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем [PERSON] , повинна нести військова частина, на обліку та у оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки - УАЗ 3151 військовий номер [NUMBER] . Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Solara, державний номер [NUMBER] , складений ФОП [PERSON] 22.01.2017 року, вартість матеріального збитку станом на 22.01.2017 року склала 58\~450, 15 грн.. З урахуванням пояснень представника позивача щодо помилковості зазначення у позові суми збитку у розмірі 105\~651, 91 грн. та визнання суми збитку згідно звіту від 22.01.2017 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та стягнення з військової частини [NUMBER] на його користь матеріальної шкоди у розмірі 58\~540 грн.15 коп. (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот сорок гривень 15 копійок), оскільки це право представника позивача і така сума повністю знайшла своє підтвердження за розглядом справи. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №146 від 21.02.2017 року за складання звіту позивач сплатив кошти на суму 1200 грн. (одну тисячу двісті гривень 00 копійок), які також підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи питання про розмір стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачеві вчиненим військовослужбовцем відповідача правопорушенням, передбаченого ст.124 КпроАП України, заподіяна моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням характеру й тривалості страждання позивача, викликаних ушкодженням автомобіля, моральних страждань позивача з приводу пошкодження його власності та неможливістю користування автомобілем, порушення укладу життя позивача, внаслідок чого позивачу заподіяна моральна шкода. Аналіз норм статей 1187 та 1172\~Цивільного кодексу\~України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6 листопада 2013 року N 6-108цс13. Таким чином, суд вважає, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду. У зв`язку із цим, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди частково та й стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2500,0 грн. Вказану суму суд вважає співмірною та такою, що відповідає принципу розумності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно від задоволених вимог, а саме у розмірі 1042 грн.24 коп. (одну тисячу сорок дві гривень 24 копійок). На підставі викладеного,

Outcome: partial