Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.07.2017 року звернувся у суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON], Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та [PERSON] державного земельного кадастру, в якій, з урахуванням поданої 11.12.2017 року заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 564719, виданий 20.08.2009 року Управлінням Держкомзему у Сколівському районі Львівської області (правопопередником Головного управління Держгеокадастру у Львівській області) на імя [PERSON], а також скасувати запис у Поземельній книзі про земельну ділянку площею 0,0741 га. для обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Коростів Сколівського району Львівської області і котра належить на праві власності [PERSON] (кадастровий номер земельної ділянки: 4624583300:01:006:0127). Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача [PERSON]. Ухвалою судді від 04.07.2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Судові засідання у справі відбувались 20.05.2017 року, 10.08.2017 року, 07.09.2017 року, 20.10.2017 року, 17.11.2017 року, 12.12.2017 року, 13.02.2018 року, 16.03.2018 року та 16.04.2018 року. У свою чергу, у судовому засіданні, котре відбулось 20.10.2017 року, судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, про залучення до участі у даній справі Коростівської сільської ради Сколівського району Львівської області в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Також, у звязку із набранням 15.12.2017 року чинності Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», котрим ЦПК України викладено у новій редакції, у судовому засіданні, котре відбулося 16.03.2018 року, судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, про продовження судового розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження. Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1665 га. для обслуговування житлового будинку у с. Корсотів Сколівського району Львівської області. Позивачем 24.04.2009 року відчужено відповідачу [PERSON] 44/100 ідеальних часток вказаної земельної ділянки, що становить 0,0741 га.. Решта земельної ділянки площею 0,0924 га. залишилося у власності позивача. У свою чергу, відповідачем [PERSON] на придбану ним частину земельної ділянки 20.08.2009 року отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, котрий був зареєстрований у встановленому порядку. Позивач стверджує, що виготовляючи навесні 2016 року необхідну документацію для реєстрації права власності на належну йому частину вказаної земельної ділянки, йому стало відомо про існування у відповідача [PERSON] зазначеного вище Державного акта на право власності на земельну ділянку, при виготовленні та видачі котрого між ними як суміжними землевласниками не була погоджена у встановленому порядку межа по лінії А-В. Відтак, із посиланням на положення ч. 1 ст. 87, ч. 1 ст. 88, п. «а» ч. 2 абзацу 4 ч. 6 ст. 126 ЗК України (у редакції, котра діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин), позивач вважає такий Державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача [PERSON] недійсним, оскільки при відчуженні позивачем вказаному відповідачу частини земельної ділянки площею 0,0741 га. така не виділялась у натурі, а, отже, не могла бути зареєстрована як окремий обєкт права власності. Враховуючи, що між позивачем та відповідачем [PERSON] на даний час виник спір щодо існуючої між їхніми земельними ділянками межі, то такий, на переконання позивача, може бути вирішено виключно у судовому порядку у межах наданих повноважень, у спосіб визнання недійсним виданого відповідачу [PERSON] Державного акта на право власності на земельну ділянку, а також скасування запису про таку земельну ділянку у Поземельній книзі. Позивач та його належно у повноважений представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2-4) та заяві про уточнення позовних вимог (а. с. 154), надали пояснення, аналогічні наведеним у позові та заяві про його уточнення. Відповідач [PERSON] та його належним чином уповноважений представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили у повному обсязі з підстав, викладених у письмовому запереченні проти позову від 20.10.2017 року (а с. 128-132), просили у позові відмовити. Заперечення проти позову обґрунтовані чинністю існуючого договору купівлі-продажу 44/100 ідеальних частин земельної ділянки від 24.04.2009 року, на підставі котрого, власне відповідачу [PERSON] і виданий 20.08.2009 року оспорюваний Державний акт на право власності на земельну ділянку, а також наявністю серед документів, котрі стали підставою для укладення та посвідчення такого договору купівлі-продажу, схеми розподілу земельної ділянки із визначеною конфігурацією. Відтак, підстав для визнання недійсним вказаного Державного акта на право власності на земельну ділянку із подальшим скасуванням записів про земельну ділянку у Поземельній книзі, на переконання відповідача, немає, а спір щодо наявної межі може бути вирішено в інший передбачений чинним законодавством спосіб. Відповідач [PERSON] управління Держгеокадастру у Львівській області, будучи кожного разу завчасно та належно повідомленим про дату, час та місце судових засідань у справі, явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, однак подав письмове заперечення проти позову від 07.08.2017 року (а. с. 66-67), у котрому проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі. Заперечення проти позову обґрунтовані поданням такого позову до неналежного відповідача, оскільки до компетенції відділу як територіального органу Держгеокадастру України, не відноситься державна реєстрація та, відповідно, скасування державної реєстрації речових прав на земельні ділянки. Відтак, на переконання відповідача, він не може відповідати за жодною із предявлених позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у позовних вимогах, котрі стосуються саме Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. Відповідач [PERSON] державного земельного кадастру, будучи кожного разу завчасно та належно повідомленим про дату, час та місце судових засідань у справі, явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, однак подав письмове заперечення проти позову від 27.09.2017 року (а. с. 123-125), у котрому проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі. Заперечення проти позову також обґрунтовані поданням такого позову до неналежного відповідача, оскільки до компетенції такого державного підприємства та його регіональних філій, не відноситься державна реєстрація та, відповідно, скасування державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, в силу наявності лише адміністративних функцій. Відтак, на переконання відповідача, він не може відповідати за жодною із предявлених позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у позовних вимогах, котрі стосуються саме ДП «[PERSON] державного земельного кадастру». Належно уповноважена представник третьої особи Коростівської сільської ради Сколівського району Львівської області спеціаліст-землевпорядник [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила у повному обсязі, вважала їх безпідставними, оскільки позивачу у липні 2008 року у встановленому порядку було надано у власність земельну ділянку площею 0,1665 га. для обслуговування житлового будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області, частину котрої у розмірі 0,0741 га. він у квітні 2009 року відчужив відповідачу [PERSON], а після такого відчуження кожен з них, як позивач та і відповідач [PERSON] оформили відповідні правовстановлюючі документи на свої земельні ділянки. На даний час сторони володіють окремими земельними ділянками, з окремими кадастровими номерами, а оформлення таких правовстановлюючих документів відбувалося без порушення чинного земельного законодавства. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, які зявились у судове засідання, оцінивши зібрані письмові докази по справі, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, позивачу на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 151043, виданого Коростівською сільською радою Сколівського району Львівської області 23.03.2009 року та зареєстрованого у встановленому порядку (а. с. 18), належала земельна ділянка площею 0,1665 га. для обслуговування житлового будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області (кадастровий номер земельної ділянки: 4624583300:01:006:0004). 24.04.2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 44/100 ідеальних частин земельної ділянки (а. с. 16, 106), предметом котрого є 44/100 частин вказаної вище земельної ділянки, що становить 0,0741 га., без зміни її цільового призначення. Такий договір був посвідчений приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] та зареєстрований у встановленому порядку за реєстровим № 629. Такий договір є чинним, він станом на дату розгляду судом даної справи та ухвалення у ній рішення, не змінювався та не визнаний недійсним у встановленому порядку. З витребуваних судом з Львівського державного нотаріального архіву належно засвідчених копій документів щодо вчинення зазначеної вище нотаріальної дії (а. с. 105-121) вбачається, що при укладенні 24.04.2009 року договору купівлі-продажу 44/100 ідеальних частин земельної ділянки нотаріусу було надано схему розподілу такої земельної ділянки, погоджену Управлінням Держкомзему у Сколівському районі (а. с. 109), де чітко видно конфігурацію відчуженої частини земельної ділянки, а також визначено її розмір відповідно до відчуженої ідеальної частки 0,0741 га.. У свою чергу, у власності позивача залишилася частина невідчужуваної земельної ділянки із визначеною конфігурацією та розміром 0,0924 га.. Таким чином, після укладення у встановленому порядку згаданого вище договору купівлі-продажу, земельна ділянка площею 0,1665 га. для обслуговування житлового будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області стала власністю позивача та відповідача [PERSON] із визначенням часток кожного з них у такій земельній ділянці по 66/100 (0,0924 га.) та 44/100 (0,0741 га.) відповідно. В силу ч. 1 ст. 356 та ч. 1 ст. 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 вказаного Кодексу майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу ч. 1 ст. 86, п. «б» ч. 1 ст. 87 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами. Частиною 1 ст. 88 вказаного Кодексу встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, котра перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Згідно п. «а» ч. 2, ч. ч. 6, 7 ст. 126 ЗК України (у редакції Закону України від 05.03.2009 року № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, які посвідчують право на земельну ділянку, а також порядок поділу та обєднання земельних ділянок», який набрав чинності 01.05.2009 року), право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеного у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. У разі зміни співвласника або набуття права спільної власності на земельну ділянку орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, також вносить зміни до державного акта про право власності на землю щодо співвласників земельної ділянки. Відчуження частини земельної ділянки з виділенням її в окрему земельну ділянку здійснюється після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку. Як розяснюється у п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 05.03.2009 року № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, які посвідчують право на земельну ділянку, а також порядок поділу та обєднання земельних ділянок», положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у ч. 2 ст. 126 ЗК України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. У такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту, державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю або державний акт на право власності на земельну ділянку вилучається нотаріусом із його справ та, після здійснення відмітки про перехід права власності на неї, долучається до відповідного документа, зазначеного у ч. 2 ст. 126 ЗК України. Термін розгляду зазначеного запиту органом, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, не повинен перевищувати 14 календарних днів. У свою чергу, положення ч. 2 ст. 56 Закону України «Про землеустрій» (у редакції Закону України від 05.03.2009 року № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, які посвідчують право на земельну ділянку, а також порядок поділу та обєднання земельних ділянок», який набрав чинності 01.05.2009 року) встановлювали, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, котрі посвідчують право власності на земельну ділянку, при поділі чи обєднанні земельних ділянок включає, з-поміж іншого план частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему, акт прийомки-передачі межових знаків при поділі земельної ділянки по межі поділу та нотаріально посвідчена згода на поділ земельної ділянки. Як встановлено судом, договір купівлі-продажу 44/100 ідеальних частин земельної ділянки від 24.04.2009 року був укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] до набрання чинності Законом України від 05.03.2009 року № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, які посвідчують право на земельну ділянку, а також порядок поділу та обєднання земельних ділянок», однак державний акт на право власності на таку частину земельної ділянки площею 0,0741 га. станом на 01.05.2009 року виданий не був (виданий лише 20.08.2009 року). При цьому, приватним нотаріусом [PERSON] яка посвідчувала вказану вище угоду, не вживались передбачені згаданим Законом заходи щодо вилучення наявного у позивача первинного Державного акта на право власності на земельну ділянку (на площу 0,1665 га.), здійснення відмітки про перехід права власності на частину земельної ділянки площею 0,0741 га. відповідачу [PERSON] та долучення до посвідченої нею угоди. Встановлено й те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] як при укладенні договору купівлі-продажу 44/100 ідеальних частин земельної ділянки від 24.04.2009 року, так і після його укладення, був відсутній договір про порядок володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, котра перебуває у їх спільній частковій власності, або ж про виділення у натурі такої частини земельної ділянки. За таких встановлених судом обставин,суд погоджується з викладеними у позовній заяві та наведеними у судовому засіданні твердженнями позивача і його представника про те, що відчуження відповідачу [PERSON] позивачем 24.04.2009 року 44/100 ідеальних частин належної йому на праві власності земельної ділянки для обслуговування житлового будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області, що становить 0,0741 га., відбулось без виділення її у натурі, у тому числі без виготовлення проекту землеустрою із невідємною його складовою у виді плану виділеної у майбутньому в окрему частини земельної ділянки та акта прийомки-передачі межових знаків при поділі земельної ділянки по межі поділу, що відповідно, має наслідком можливість встановлення недійсності виданого відповідачу [PERSON] 20.08.2009 року оспорюваного Державного акта на право власності на земельну ділянку. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач 30.08.2016 року зареєстрував своє право на належну йому частину згаданої вище земельної ділянки площею 0,0924 га., що стверджується рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31144410 від 30.08.2016 року (а. с. 8) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 66887186 від 30.08.2016 року (а. с. 9). При цьому, такій земельній ділянці присвоєно новий кадастровий номер 4624583300:01:006:0098, а, отже, земельна ділянка площею 0,0924 га. для обслуговування житлового будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області, котра належить позивачу, сформована як окремий обєкт нерухомості. У свою чергу, належна відповідачу [PERSON] земельна ділянка площею 0,0741 га. для обслуговування житлового будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області має свій кадастровий номер4624583300:01:006:0127 і, відповідно, є самостійним обєктом нерухомості. Відтак, позивач, виготовивши правовстановлюючий документ на земельну ділянку як окремий обєкт нерухомості, з визначеною конкретною площею, фактично погодився із наявним станом речей, зокрема із тим, яка саме частина колись цілісної земельної ділянки повинна перейти у власність за чинною цивільно-правовою угодою до відповідача [PERSON], а яка частина такої земельної ділянки повинна залишитись у його власності. Про це також свідчить і уже згадана вище схема розподілу такої земельної ділянки, що була виготовлена та погоджена Управлінням Держкомзему у Сколівському районі на замовлення позивача при укладенні ним з відповідачем [PERSON] цивільно-правової угоди (а. с. 109), оскільки встановлено, що поділ колись цілісної і належної позивачу земельної ділянки відбувся саме за такою схемою, без будь-яких відхилень чи зміни площ. Натомість, для звернення позивача із даним позовом до суду послужила необхідність в узгодженні межі між його земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача, оскільки у позивача виникли певні зауваження з вказаного приводу і усунення зазначених розбіжностей, власне, є єдиною підставою позову. З огляду на вищевикладене, з метою дотримання справедливого балансу між правами відповідача [PERSON] на мирне володіння і розпорядження своїм майном у формі земельної ділянки та втручанням у здійснення ним такого права у належний спосіб, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог саме шляхом визнання недійсним оспорюваного Державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування записів про земельну ділянку у Поземельній книзі, у даному конкретному випадку є невиправданим, такий спосіб захисту прав позивача буде непропорційним із метою його застосування. При цьому, суд виходив з існуючої практики Європейського суду з прав людини, котрий у своїх рішеннях по справі «East/West Alliance Limited» проти України» («CASE OF\~EAST/WEST ALLIANCE LIMITED\~v. UKRAINE» від 23.01.2014 року), по справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece від 27.05.2004 року) та ін. наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння та розпорядження майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд переконаний, що захист прав позивача при викладених у позові обставинах та зібраних у ході судового розгляду справи доказах можливий у спосіб, менш обтяжливий для відповідача [PERSON], оскільки вирішення спору щодо узгодження межі земельних ділянок між їх власниками можливе без визнання недійсними правовстановлюючих документів на такі суміжні земельні ділянки, що буде гарантувати дотримання принципу співмірності, а втручання у здійснення зазначеним відповідачем своїх прав щодо користування та розпорядження власністю, у разі доведеності заявлених позовних вимог, буде виправданим. Відтак, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 564719, виданого Управлінням Держкомзему у Сколівському районі Львівської області 20.08.2009 року на імя відповідача [PERSON] та скасування запису у Поземельній книзі про земельну ділянку площею 0,0741 га. для обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Коростів Сколівського району Львівської області і котра належить на праві власності відповідачу [PERSON] (кадастровий номер земельної ділянки: 4624583300:01:006:0127), слід відмовити. Одночасно, у звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідача [PERSON] на користь позивача не підлягає до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed