Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.03.2015 року звернулася в суд із позовною заявою, в якій просить визнати незаконним рішення виконавчого комітету Сколівської міської Ради народних депутатів Львівської області № 111 від 20.11.1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок мешканцям м. Сколе», визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий головою Сколівської міської Ради народних депутатів Львівської області [PERSON] 01.04.1997 року на ім'я гр. [PERSON] і зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 185, визнати за нею право на користування ? частиною земельної ділянки площею 0, 103 га., розташованої у [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON], з яким, а також його матір'ю - [PERSON], проживала у [ADDRESS]. 15.07.1997 року виконавчим комітетом Сколівської міської Ради народних депутатів Львівської області їй надано дозвіл на будівництво житлового будинку за вказаною адресою, який завершила у 2002 році, а рішенням виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 21.03.2006 року новозбудованому житловому будинку присвоєно адресний [ADDRESS] і тоді ж об'єкт здано прийнято до експлуатації. Правовстановлюючий документ на вказаний об'єкт нерухомого майна вона виготовила у березні 2007 року. У березні 2008 року помер її чоловік [PERSON], а у січні 2014 року і його матір - [PERSON], спадкоємцем прав та обов'язків після смерті якої за заповітом є [PERSON]. Тоді ж (січень 2014 року) їй стало відомо, що ще за життя, а саме 01.04.1997 року, гр. [PERSON] виготовила оспорюваний державний акт на землю площею 0,103 га. за вказаною адресою для обслуговування належного їй житлового будинку [NUMBER], на підставі оскаржуваного рішення № 111 від 20.11.1996 року. Відтак, ставши власником новозбудованого житлового будинку [NUMBER], вона не може отримати у встановленому порядку земельну ділянку для його обслуговування в силу її передачі у власність гр. [PERSON]. Оскільки оскаржуваними рішенням органу місцевого самоврядування та актом порушується її право на землю, то вона у порядку ст. ст. 38, 40, 102-1, 120, 141 та 152 ЗК України була змушена звертатися до суду із даним позовом про визнання їх незаконним та недійсним відповідно, а також ставити питання про визнання за нею право на користування половиною згаданої вище земельної ділянки. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини (а. с. 4-7), просила позов задовольнити повністю. У судовому засіданні надала пояснення, аналогічні наведеним у позові, а також додатково вказала, що була змушена звертатися до суду із даним позовом у першу чергу через ту обставину, що отримати частину спірної земельної ділянки у користування або у власність іншим передбаченим законом шляхом (придбання в силу договору відчуження, встановлення сервітуту, суперфіцію тощо), є для неї фінансово обтяжливим і, таким чином, вона має намір уникнути сплати всіх передбачених законом виплат. Належним чином уповноважений представник відповідача Сколівської міської ради Львівської області Адамовський Ю.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, вважає позовні вимоги надуманими та необґрунтованими. Надав пояснення, згідно з якими земельна ділянка площею 0,103 га. по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку надавалася нині покійній гр. [PERSON] у власність ще на підставі рішення виконавчого комітету у 1996 році, а Державний акт на таку земельну ділянку виготовлений останньою у квітні 1997 року. Будь-яких порушень діючих на той час норм законодавства при передачі у власність гр. [PERSON] зазначеної землі, як і порушень прав позивача, не допущено, у зв'язку з чим немає підстав визнавати їх незаконним та недійсним відповідно. Після смерті гр. [PERSON] у 2014 році право на вказану земельну ділянку без зміни її цільового призначення за заповітом успадкував гр. [PERSON], який у встановленому порядку не виготовив новий правовстановлюючий документ на земельну ділянку, однак у цьому перешкод немає. Таким чином, вказана земельна ділянка давно, ще задовго до побудови позивачем житлового будинку по [ADDRESS] і виготовлення останньою на нього правовстановлюючого документа, вибула із земель комунальної власності у приватну власність гр. [PERSON], право на яку після смерті останньої успадкував гр. [PERSON], що ще не оформив таке право у визначеному порядку. Разом з тим, коли такі дії гр. [PERSON] будуть вчинені, він вправі відчужити певну частину згаданої земельної ділянки позивачу, проти чого, власне, не заперечує. Однак наміру придбати цю частину земельної ділянки на підставі укладення цивільно-правового договору позивач не має, так як відмовляється проводити відповідну оплату. Окрім того, є ще можливість захистити своє право на спірну частину земельної ділянки шляхом оформлення сервітуту чи укладення договору суперфіцію, чого позивач також робити не хоче, а вирішила звернутися до суду за захистом своїх прав у спосіб, що не є вірним. З огляду на вказане, просив у позові відмовити повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував, посилаючись на розуміння та усвідомлення тієї обставини, що позивачу дійсно необхідна певна частина спірної земельної ділянки для обслуговування належного їй новозбудованого житлового будинку, і він, власне, не заперечує проти того, щоб таку землю їй надати у власність чи передати у користування, у тому числі і шляхом укладення певного договору. Однак, якщо для цього необхідно скасування правовстановлюючого документа і рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий документ колись видавався нині покійній гр. [PERSON], то з цього приводу покладається на розсуд суду. При цьому не заперечував того, що є законним спадкоємцем прав та обов'язків, які залишились після смерті гр. [PERSON], у тому числі і прав на спірну земельну ділянку, однак такі права він не оформив і умисне зволікає з такими діями, так як існує даний спір. У разі його вирішення, він виготовить відповідний правовстановлюючий документ на своє ім'я на відповідну частину спірної земельної ділянки. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, давши належну оцінку доказам у справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Порядок передачі громадянам земельних ділянок у власність Радами народних депутатів на момент виникнення спірних правовідносин врегульовувався ст. 17 ЗК України, що набрав чинності 15.03.1991 року і втратив чинність 01.01.2002 року. За змістом ст. 22 зазначеного ЗК України (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки у натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняєлося.Відповідно до ч. 1 ст. 23 вказаного Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Як встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Сколівської міської Ради народних депутатів Львівської області № 111 від 20.11.1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок мешканцям м. Сколе» (а. с. 35) передано безкоштовно у приватну власність для обслуговування житлового будинку земельні ділянки мешканцям м. Сколе (згідно додатку № 1), серед яких гр. [PERSON], якій передано земельну ділянку орієнтовною площею 0,10 га. по [ADDRESS]. На підставі вказаного вище рішення у згаданій частині головою Сколівської міської Ради Львівської області [PERSON] гр. [PERSON] 01.04.1997 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а. с. 8), що був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 185. Уточнена площа земельної ділянки по [ADDRESS] із цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, становить 0,103 га.. Таким чином, передача гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,103 га. для обслуговування житлового будинку, розташованої у м. Сколе Львівської області по [ADDRESS], відбулась у встановленому діючим на час такої передачі законом порядку, а право власності гр. [PERSON] на таку земельну ділянку посвідчено у визначений спосіб. З огляду на вказане, підстав для визнання незаконним оскаржуваного рішення виконавчого комітету Сколівської міської Ради народних депутатів Львівської області № 111 від 20.11.1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок мешканцям м. Сколе» та визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 01.04.1997 року немає. [INFO] року гр. [PERSON] померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сколівського районного управління юстиції у Львівській області 16.07.2014 року (а. с. 16). За життя гр. [PERSON] склала заповіт від 25.11.2010 року (а. с. 56), згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла відповідачу [PERSON], який спадщину за заповітом прийняв у встановленому главою 87 ЦК України порядку, що підтверджується копією спадкової справи № 81/14 р. до майна померлої [INFO] року [PERSON] (а. с. 49-79). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадкодавцеві [PERSON] на момент відкриття спадщини - [INFO] року належало права на земельну ділянку площею 0,103 га. для обслуговування житлового будинку, розташованої у м. Сколе Львівської області по [ADDRESS] і таке право не припинилося внаслідок її смерті. Разом з тим, відповідач [PERSON], як спадкоємець прав та обов'язків гр. [PERSON] за заповітом, своє право на згадану вище земельну ділянку станом на дату ухвалення даного рішення суду у встановленому главою 89 ЦК України порядку не оформив. Однак, відповідачу [PERSON], враховуючи факт прийняття ним спадщини після смерті гр. [PERSON], ніщо не заважає вчинити такі дії у майбутньому, оскільки одержання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкодавця, а не його обов'язком. Як вбачається з копії будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику [PERSON] (позивачу у справі) у м. Сколе Львівської області по [ADDRESS] (а. с. 28-32) та копії рішення виконавчого комітету Сколівської міської Ради народних депутатів № 98 від 15.07.1997 року «Про надання дозволу на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] гр. [PERSON].» (а. с. 33), вказані дозвільні документи надавались позивачу вже після передачі гр. [PERSON] спірної земельної ділянки та виникнення в останньої права власності на таку землю у визначеному главою 2 ЗК України, що набрав чинності 15.03.1991 року і втратив чинність 01.01.2002 року, порядку. Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок, виготовленого КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 08.05.2006 року (а. с. 21-25), будівництво житлового будинку завершено позивачем лише у 2002 році, а рішенням виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області № 102 від 21.03.2006 року «Про присвоєння адресного номера новозбудованому житловому будинку, що знаходиться у [ADDRESS]» (а. с. 9), зазначеному будинку присвоєно адресу - [ADDRESS]. Свідоцтво про право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна видано позивачу лише 20.03.2007 року (а. с. 20). Таким чином встановлено, що позивачем здійснено забудову земельної ділянки, яка до цього передана гр. [PERSON] і увійшла до предмету спадщини після її смерті (здійснено забудову чужої земельної ділянки), а спадщину у встановленому порядку прийняв відповідач [PERSON], хоча ще її не оформив. Враховуючи час завершення забудови такої земельної ділянки (2002 рік) і прийняття житлового будинку в експлуатацію (2006 рік) (а. с. 27), відповідні правовідносини врегульовуються чинним ЗК України, що набрав чинності 01.01.2002 року із наступними змінами та доповненнями. Так, право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) врегульоване главою 16-1 ЗК України, якою, зокрема, визначена можливість виникнення такого права в особи на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Сторонами не наведено суду доказів з приводу існування будь-яких перешкод для укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] після оформлення ним спадщини договору суперфіцію, а, навпаки, встановлена реальна можливість укладення такого договору, оскільки відповідач [PERSON] проти цього не заперечує, враховуючи, що такі відносини вже між ним та позивачем склалися. Крім того, позивач вправі дійти згоди з відповідачем [PERSON] (після оформлення ним спадщини у встановленому порядку) з приводу відчуження ним частини земельної ділянки шляхом укладення одного із передбачених чинним ЦК України видів цивільно-правового договору, а судом встановлено, що відповідач [PERSON] розцінює будь-яку, визначену законом можливість передати частину спірної земельної ділянки позивачу у користування або ж відчужити її у власність, має намір дійти згоди з приводу запропонованих позивачем ймовірних варіантів. Посилання позивача у поданому позові на положення ст. ст. 38, 40 та 79-1 ЗК України, які визначають поняття земель житлової та громадської забудови, передбачають можливість надання таких земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку (під забудову), а також передбачають обов'язковість формування таких земельних ділянок, суд вважає безпідставними, так як наведені норми стосуються надання земельних ділянок громадянам із земель комунальної власності, а у даному випадку спірна земельна ділянка давно вибула із земель комунальної власності у приватну власність. До того ж, позовною вимогою є визнання права користування частиною спірної земельної ділянки (права користування чужою земельною ділянкою). Що стосується посилань позивача на положення ст. 102-1 ЗК України, яка врегульовує порядок користування чужою земельною ділянкою під забудову, а також тверджень останньої з приводу існування усної домовленості (згоди) між нею, її нині покійним чоловіком та його нині покійною матір'ю [PERSON] з приводу користування спірною земельною ділянкою, то такі суд розцінює як ще один доказ на підтвердження можливості захисту позивачем своїх прав на землю іншим способом, аніж у той спосіб, який нею обраний (шляхом пред'явлення позову до суду про скасування правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку і визнання незаконним рішення, на підставі якого такий документ був виданий іншому власнику), так як між нею, як особою, яка виявила бажання користуватися частиною спірної земельної ділянки для забудови, та відповідачем [PERSON], як власником всієї спірної земельної ділянки, фактично вже існує згода з вказаного приводу і така існувала ще з покійними чоловіком та його матір'ю, а залишається лише оформити її у визначений законом спосіб (укласти договір згідно з положеннями чинного ЦК України). Посилання ж позивача на положення ст. 120 ЗК України про перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок, який на ній розміщений, є також у даному випадку безпідставним, оскільки, як уже йшлося вище, спір виник з приводу права користування половиною спірної земельної ділянки, для забудови, і що знаходиться у приватній власності іншої особи, а не з приводу права лише на ту частину землі, на якій розміщений новозбудований будинок позивача. Відсутність у позивача коштів на оформлення необхідного договору і, як наслідок, звернення до суду із даним позовом з метою уникнення оплати передбачених законом витрат за перехід прав на частину спірної земельної ділянки і реєстрацію таких прав, суд не вважає обґрунтованим доказом на підтвердження підставності позовних вимог. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, не доведені матеріалами справи і до задоволення не підлягають у зв'язку з їх безпідставністю. Враховуючи час прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та виготовлення на його основі правовстановлюючого документа на земельну ділянку, судом також не встановлено будь-яких порушень прав та інтересів позивача заданими рішенням та Державним актом на право приватної власності на землю, у тому числі і прав на таку земельну ділянку, а, детально проаналізувавши та вивчивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту свого права на користування чужою земельною ділянкою.

Outcome: dismissed