Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач 27 березня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач [PERSON] посилався на те, що 14 травня 1995 року він у Крутівській сільській раді, Кодимського району Одеської області зареєстрував шлюб з відповідачем, актовий запис №2. Від шлюбу мають одну малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені через розбіжності поглядів на життя. Дружина допустила подружню зраду. Спільне господарство не ведеться. Спору про поділ спільного майна немає. Примирення не можливе. Просить шлюб розірвати. Дитина залишиться проживати з ним. Відповідач в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі. Пояснила, що з позивачем погодили, що дитина залишиться проживати з тим. Після розірвання шлюбу просить залишити шлюбне прізвище. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 14 травня 1995 року Крутівської сільською радою Кодимського району Одеської області, [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 14 травня 1995 року, актовий запис №2. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - [PERSON], дружині - [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 24 січня 2007 року Крутівською сільською радою Кодимського району Одеської області, [PERSON] народилася [INFO] Вислухавши вимоги позивача, пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 травня 1995 року у Крутівській сільській раді, Кодимського району Одеської області (свідоцтво про одруження серії [NUMBER]). Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до частини 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, оскільки подружжя має різні погляди на життя, різні вподобання, внаслідок чого між ними не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки. До того ж, відповідач допустила подружню зраду. Вони не живуть однією сім»єю. Кожен має свій бюджет. Не ведуть спільного господарства. Фактично сім»я розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам сторін. Таким чином, суд прийшов до переконання, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів спрямованих на примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об»єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям не можливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов»язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрати почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає стаття 55 СК України, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу між ними. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то суд прийшов до такого. Позивач просить залишити дитину з ним. Відповідач з цим погодилася, про що вона підтвердила в судовому засіданні. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та неповнолітньої дитини. Згідно роз»ясень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов»язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітньої дитини - з батьком. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2 СК України,

Outcome: approved