Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.02.2017 звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортних засобів недійсним, стягнення збитків та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що 12.06.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено простий письмовий договір купівлі-продажу автомобілів, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала: - автомобіль «Porsche» модель «Cayenne» 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 22.08.2007 за 304000 гривень; - автомобіль «Toyota» модель «Previa» 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 08.06.2007 за 200000 гривень. Всього за умовами договору купівлі-продажу автомобілів сплачено 504000 гривень, що станом на 12.06.2009 дорівнює 63 000 доларів США. Позивач стверджує, що умови договору щодо сплати грошових коштів у сумі 504000 грн. з її боку виконано у повному обсязі, однак з боку [PERSON] умови договору виконано частково, а саме фактично передано автомобілі, реєстраційні та експлуатаційні документи, основні та додаткові комплекти ключів та сервісні книжки. Вказані обставини встановлено рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі №522/21935/13-ц. [PERSON] вважає, що [PERSON] всупереч п. 8 договору, ввів її в оману відносно фактичних обставин, які мають істотне значення для його укладення, у зв'язку з чим, на думку позивача, в силу вимог 229, 230 ЦК України, вказаний договір є недійсним. Такими обставинами, на думку позивача, є ухвали Приморського районного суду м.Одеси щодо накладення арешту на вказані автомобілі по цивільних справах 522/21935/13-ц та 2-6242/10. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобілів від 12.06.2009 недійсним. Разом з цим, позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину, вчиненого внаслідок введення в оману та стягнути з відповідача збитки у подвійному розмірі, а саме: подвійний розмір сплачених коштів 3 427 200 гривень (еквівалент 126 000 доларів США) та моральну шкоду 572 800 гривень. Представник позивача [PERSON] до суду з'явився, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з наведених у позові підстав. Представник відповідача [PERSON] до суду з'явився, надав суду заперечення проти позову у повному обсязі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, не доведені і задоволенню не підлягають. Позивач стверджує , що він не позичав гроші та не укладав з [PERSON] договір купівлі-продажу автомобілів від 12.06.2009. Грошові кошти у сумі 504 000 гривень від [PERSON], за нібито придбані у нього автомобілі, [PERSON] не отримував. Відповідач вважає, що це частина плану, щодо заволодіння його майном з боку його колишнього захисника - адвоката [PERSON], який є зятем [PERSON] Щодо [PERSON] Суворовським районним судом м. Одеси розглядається кримінальне провадження №12017160470000497 від 07.02.2017 за ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ст.27 ч. 4 ст. 296 КК України. Враховуючи викладене, відповідач вважає ,що вищезазначений договір купівлі-продажу транспортних засобів є частиною плану щодо шахрайського заволодіння майном його родини. Також, відповідачем подано заяву про застосування по даній цивільній справі строків позовної давності. Вважає, що до позовної заяви [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортних засобів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди, необхідно застосувати загальний строк позовної давності у три роки та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивачка не просила суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Позивач вважає, що до вказаних правовідносин необхідно застосовувати спеціальний строк позовної давності у п'ять років, як для позовів, що ґрунтуються на ст.ст. 230, 231 ЦК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін вважає, що у позовних вимогах [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Між [PERSON] та [PERSON] 12.06.2009 було укладено простий письмовий договір купівлі-продажу автомобілів, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала автомобіль «Porsche» модель «Cayenne» 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 22.08.2007 за 304000 гривень; автомобіль «Toyota» модель «Previa» 2007 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузову [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 08.06.2007 за 200000 гривень. Вказане встановлено рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі №522/21935/13-ц, копії яких надано суду. Вивченням відомостей, що містяться у Єдиному реєстрі судових рішень не встановлено наявність ухвал суду по справах 522/21935/13-ц та 2-6242/10, на які посилається позивач, з приводу накладення арешту на спірне майно ухвалених до 12.06.2009. Таким чином твердження позивача [PERSON] про введення її в оману відповідачем [PERSON], відносно фактичних обставин, які мають істотне значення для його укладення договору купівлі-продажу автомобілів від 12.06.2009 не підтверджуються матеріалами справи. Інших відомостей або доказів на підтвердження наявності станом на 12.06.2009 накладених на автомобілі арештів позивачем суду не надано. Відповідно до ст. 49 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду. Суд зазначає, що за змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідачем 08.06.2017 у даній справі подано заяву про застосування позовної давності оскільки позивачка пропустила без поважних причин 3 річний строк звернення до суду. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Посилання позивача на застосування спеціальний строку позовної давності у п'ять років, як для позовів, що ґрунтуються на ст.ст. 230, 231 ЦК України безпідставні, оскільки така позовна давність застосовується для наслідків недійсності правочину та починає перебіг з дня набрання законної сили рішення суду про визнання правочину недійсним. Однією з позовних вимог [PERSON] є визнання договору купівлі-продажу від 12.06.2009 недійсним, інших відомостей про наявність інших рішень суду з цього приводу не надано. Таким чином, до вказаних правовідносин, а саме для визнання договору купівлі - продажу недійсним застосовується загальний строк позовної давності у 3 роки, встановлений ст. 257 ЦК України. Крім того, позивачем [PERSON] не доведено факт введення її [PERSON] в оману при укладанні договору купівлі - продажу автомобілів від 12.06.2009, а саме умисне приховування з боку [PERSON] наявності накладеного арешту, оскільки суду не надано доказів на підтвердження слів позивача. За таких обставин підстави для стягнення моральної шкоди також відсутні, оскільки факт введення в оману не підтверджено. Таким чином, позиція позивача [PERSON] не доведена, разом з цим відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної давності, поважні причини пропуску позовної давності позивачем в позові не наведені, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності, що згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, оскільки в позові відмовляється, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Outcome: dismissed