Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.03.2020 року звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітку плату - 15116,15грн., середній заробіток за період затримки розрахунку з лютого 2018 року по 26.01.2020 року в сумі 122230,00грн. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 25.06.2016р. працював у Приватному акціонерному товаристві «Криворіжіндустрбуд», звільнений 12.01.2018 року на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України. Однак, відповідачем на день звільнення заборгованість по заробітній платі в сумі 15116,15грн. не виплачена, тому звернувся до суду за захистом своїх прав та просить також стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться. Відповідач - ПрАТ «Криворіжіндустрбуд» копію позовної заяви з додатками не отримав, поштове відправлення, направлене за юридичною адресою у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: м. Кривий Ріг, вул. Криворіжсталі, буд.№10, повернулося до суду з позначкою «адресат вибув». Правом на подання відзиву на позов відповідач не скористався. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 25.06.2016 року працював у ПАТ «Криворіжіндустрбуд», яке перейменовано у ПрАТ «Криворіжіндустрбуд», звільнений 12.01.2018 року відповідно ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, що вбачається з трудової книжки (а.с.21). Відповідно до ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Згідно з ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з довідкою відповідача на звернення позивача від 15.01.2019 року №2766 заборгованість по заробітній платі складає 15116,15грн., у т.ч. за липень 2017 року - 2892,98грн., серпень 2017р. - 3842,22грн., вересень 2017р. - 1791,93грн., жовтень 2017р. - 2231,36грн., грудень 2017р. - 1202,35грн., січень 2018 року - 3173,31грн. (а.с.5). Відомості щодо виплати позивачу цих коштів станом на день розгляду справи відсутні. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом із цим, суд враховує, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями). За положеннями абз.3 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за кожен день не виплати заробітної плати з лютого 2018 року по 26.01.2020 року із розрахунку середньоденної заробітної плати 170,00грн. та 719 днів прострочення виплати заробітної плати в сумі 122230,00грн. Однак довідок про суму середнього заробітку суду не надав. Інформації щодо кількості робочих днів у розрахунковому періоді суду не надано. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом (ч.2 ст.13 ЦПК України). Оскільки, позивачем не надано документально підтвердженого розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд позбавлений можливості самостійно проводити такі розрахунки. Крім того, суд звертає увагу, що позивача звільнено з підприємства у січні 2018 року, у січні 2019 року він звернувся до відповідача щодо отримання довідки про заборгованість по заробітній платі, і лише у березні 2020 року звернувся до суду, тобто він не приймав жодних заходів для якнайшвидшого отримання невиплаченої заробітної плати, не зважаючи на роз`яснення відповідача щодо можливості звернення до суду з заявою про видачу судового наказу у зв`язку з неможливістю виплатити належні при звільненні суми через арешт рахунків підприємства державним виконавцем в рамках зведеного виконавчого провадження, тому відмовляє у задоволенні цієї вимоги та задовольняє позов в частині стягнення заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивача при зверненні до суду звільнено від сплати судового збору щодо вимоги про стягнення заробітної плати , тому суму судового збору слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі ст.ст.115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 13, 77, 121, 141, 265, 280, 315, 354, 430 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial