Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач 21.11.2019 р. звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просив визнати за ним право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . Заявлений позов обґрунтовував тим, що його померлий [INFO] дід, [PERSON] , був власником домоволодіння в [ADDRESS] . Право власності останнього підтверджено дублікатом свідоцтва про право власності на будинковолодіння яке було видане тільки 06.09.2000р. на підставі рішення виконавчого комітету Лисецької селищної ради №172 від 11.06.2000р., однак на даний час свідоцтво втрачене. Правовий статус майна на час його утворена був врегулюваний ст. 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Після смерті [PERSON] , що настала [INFO] , його баба [PERSON] ( [PERSON] ) (дружина спадкодавця) успадкувала спірне майно, як спадкоємець за законом першої черги, відповідно до вимог ст.ст. 535, 549 ЦК УРСР, шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження, так як продовжувала користуватися спадковим майно і проживала в ньому. Однак, у зв`язку з втратою правовстановлюючих документів не оформила своє право власності на майно. Після померлої [INFO] [PERSON] належне їй будинковолодіння успадкував позивач, як спадкоємець за заповітом, посвідченим в його користь 18 травня 1987 р., відповідно до вимог відповідно до вимог ст.ст. 535, 549 ЦК УРСР (ст.ст.1235, 1268 ЦК України) шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном, так як він продовжує проживати в спірному будинковолодінні, проводив ремонт в ньому, користувався речами побутового вжитку покійної. З огляду на те, що на спадкове будинковолодіння втрачено правовстановлюючі документи, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому, він змушений звернутись до суду з даним позовом про визнання права власності. Позивач позов підтримав, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, і просив його задовольнити. Відповідач, у поданій суду заяві позов визнав, не заперечував щодо його задоволення, просив справу розглянути у його відсутності. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що спірне будинковолодіння в [ADDRESS] , збудоване до 1991 року. Право власності на вказане будинковолодіння що складається з житлового будинку, незавершеного будівництва готовністю 44% та господарських будівель і споруд, підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності виданим Лисецькою селищною радою 06.09.2000р. на підставі рішення виконавчого комітету Лисецької селищної ради №172 від 11.06.2000р., технічним паспортом, довідкою ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 01.02.2019р. за №00154, звітом про незалежну оцінку будинковолодіння від 04.11.2019р., довідками Лисецької селищної ради №676, №677 від 09 жовтня 2019 року, що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ, на даний час, відсутній. Вартість домоволодіння, згідно звіту про оцінку від 04.11.2019р. становить 417189 грн.. Після смерті [PERSON] , що настала [INFO] , спадщину прийняла його дружина [PERSON] ( [PERSON] ) шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном. Однак, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на майно, остання, в установленому законом порядку, не оформила свої спадкові права. 18 травня 1987 року [PERSON] при житті, склала заповіт, який було посвідчено секретарем Лисецької селищної ради та внесено в реєстр за №21 про те, що після її смерті, все належне їй майно заповіла [PERSON] . На даний час, зазначений вище заповіт не відмінявся і не змінювався, що підтверджується довідкою Лисецької селищної ради №676 від 09.10.2019 року. Після померлої [INFO] [PERSON] позивач, який є спадкоємцем за заповітом, успадкував належне будинковолодіння відповідно до вимог ст.ст. 535, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.1235, 1268 ЦК України у зв`язку з тим, що останній вступив в управління, володіння та розпорядження спадковим майном, так як продовжував проживати в спірному будинковолодінні, проводив ремонт в ньому, користуюся речами побутового вжитку спадкодавця. Вказані обставини, що не оспорювались відповідачем, який позов визнав, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що спірне будинковолодіння в [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] було успадковане дружиною останнього [PERSON] , а після її смерті, що настала [INFO] успадковано позивачем [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Однак, відсутність правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позбавляють позивача можливості оформити належне йому право на спадщину в нотаріальному порядку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 11.10.2019р. за №186/02-31. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб особа набула права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Отже, ст.392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України). Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). По-скільки нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в нотаріальному порядку, тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі , а права позивача - судовому захисту. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 535, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. ст.5, 392, 1216, 1218, 1233-1236, 1268 ЦК України,

Outcome: approved