Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 травня 2015 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування завданої моральної шкоди. В позовній заяві позивач вказав, що 03 травня 2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів, якими керував він та відповідач [PERSON] Внаслідок цього автомобілю, яким він керував, були спричинені значні пошкодження. Через відсутність у відповідача грошових коштів, необхідних для відшкодування спричинених збитків, останнім була написана боргова розписка про отримання ним позики в сумі 10300 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 07 січня 2013 року. Однак, до цього часу відповідач зазначеного боргу не повернув та ухиляється від виконання свого зобов'язання. Внаслідок невиконання відповідачем свого зобов'язання, просив стягнути з нього 10300 грн. суми боргу за договором позики, а також передбачені ст.625 ЦК України 2884 грн. інфляційних втрат та 360 грн.50 коп. - 3% відсотків за несвоєчасне виконання зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє відповідно до довіреності від 23 березня 2015 року, позов [PERSON] підтримав та підтвердив, що дійсно внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений легковий автомобіль, яким керував позивач [PERSON] Через відсутність грошових коштів для відшкодування завданих збитків, відповідач [PERSON] написав боргову розписку про отримання боргу в сумі 10300 грн., що є розміром спричинених йому збитків, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 07 січня 2013 року. Однак до цього часу відповідач своє зобов'язання не виконав, тому представник позивача просив вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] викликався в судове засідання шляхом направлення судових повісток за його зареєстрованим місцем проживання, встановленим відповідно до довідки Кодимського РС ГУДМС №30/1417 від 01 липня 2015 року (а це с.Лабушне Кодимського району Одеської області), однак в судові засідання відповідач двічі (20 жовтня 2015 року та 26 листопада 2015 року) не з'явився, будучи належним чином повідомленим про виклик до суду, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями №6600000573611 від 30 липня 2015 року та №6600000597707 від 31 жовтня 2015 року, про причини неприбуття суд не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без нього не надав, тому суд, відповідно до ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України, зі згоди позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно з ч.1 та п.п.1 і 3 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цих цивільних прав і обов'язків, є договори та правочини, а також завдання майнової чи моральної шкоди. При цьому, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] в позовній заяві, а його представник [PERSON] - в судовому засіданні, зазначили, що 03 травня 2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів, якими керував позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Внаслідок зіткнення автомобілю, яким керував позивач, були спричинені пошкодження на значну суму. Через відсутність у відповідача грошових коштів, необхідних для відшкодування спричинених збитків, останнім була написана боргова розписка про отримання ним позики в сумі 10300 грн., що є розміром спричинених збитків, які відповідач зобов'язався повернути до 07 січня 2013 року. Згідно із ст.ст.1046 та 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності зі ст.509 та 1049 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною чи безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.ст.526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору позики, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин, які склалися між сторонами, незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс13 та від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/39689407), які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Водночас, судом зі змісту позовної заяви позивача [PERSON] та з пояснень представника позивача [PERSON], наданих ним в судовому засіданні, встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, під час якої керований позивачем автомобіль був пошкоджений, між сторонами із підстав заподіяння шкоди виникли правові відносини, які регулюються нормами ст.ст.1166, 1187 ЦК України. При цьому, жодних доказів виникнення між сторонами правовідносин, врегульованих ст.1046,1047 ЦК України, заснованих на договорі позики грошових коштів, судом не встановлено. Відтак, виниклі між сторонами відносини, мають бути врегульовані відповідно до передбачених ст.ст.1166,1187 ЦК України правових норм щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а не нормами ст.ст.1046,1047 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо позики грошових коштів. У зв'язку з цим, у задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення боргу в сумі 10300 грн. за договором позики від 27 травня 2013 року слід відмовити через необґрунтованість. З цих же підстав задоволенню не підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача передбачених ст.625 ЦК України коштів - суми боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Окрім цього, як вказав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в листі №10-74/0/4-13 від 16 січня 2013 року, передбачений ч.2 ст.625 ЦК України обов'язок сплатити суму інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання поширюється на правовідносини щодо боргового (грошового) зобов'язання та не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, що фактично має місце між сторонами. Отже, наведені обставини є підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі, в т.ч. і у частині розподілення судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed