Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач 21 листопада 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень зазначила, що її мати [PERSON] померла 24.11.1984 року. На випадок своєї смерті залишила заповіт, яким розпорядилася належній їй 6/15 частин домоволодіння № 60 по вул. Кропивницького в м. Дніпропетровську на користь трьох дітей, а саме, 4/15 частин - [PERSON], 1/15 [PERSON], 1/15 - [PERSON]. Сестра позивачки та брат спадщину після смерті матері прийняли, але не оформили. Після смерті брата його дружина [PERSON] спадщину прийняла, однак не оформила. Таким чином фактично позивачка прийняла у спадщину та користується за прямим призначенням всіма частинами спірного домоволодіння. Позивачка постійно проживає у домоволодінні, постійно сплачує комунальні послуги, проводить необхідний ремонт та догляд за домоволодінням. Брат позивачки [PERSON] помер 08.10.2000 року, не прийняв у спадщину частину домоволодіння, яку йому заповіла мати. У звязку з тим, що [PERSON] та [PERSON] не прийняли спадщину після смерті матері 2\\15 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Кропивницького, 60, та ця частина продовжує належати [PERSON], тому позивачка продовжує добросовісно користуватися цим домоволодінням. Позивач просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 2/15 частин домоволодіння № 60 по вул. Кропивницького в м. Дніпропетровську, що були предметом заповіту після смерті [PERSON] квартира № 2 в житловому будинку літ. А-1 з наступними приміщеннями: 2-1 кухня 9,2 кв.м.; 2-2 ванна кімната площею 5,1 кв.м.; 2-3 житлова кімната площею 3,5 кв.м.; 2-4 житлова кімната площею 21,2 кв.м.; 2-5 веранда площею 6,9 кв.м.; 2-6 кладова площею 1,4 кв.м.; загальна площа квартири складає 47,3 кв.м. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином. Від [PERSON] надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Треті особи у судове засідання не зявилися. Від представника Другої [PERSON] державної нотаріальної контори надійшла письмова заява з проханням слухати справу у відсутність їх представника. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, зясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, \~кожна сторона повинна довести ті обставини, \~на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, \~встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист її невизнаних особистих майнових прав, повязаних із володінням, користуванням та розпорядженням обєктом нерухомого майна 2/15 частин домоволодіння № 60 по вул. Кропивницького в м. Дніпропетровську. Матеріалами справи встановлено, що 4/15 частин домоволодіння № 60 по вул. Кропивницького в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.10.1990 року, виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-2625. 2/15 частин вказаного домоволодіння зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.07.1975 року, яка померла 24 листопада 1984 року (а.с.8). 6/10 частин домоволодіння зареєстровано за [PERSON], [PERSON] (а.с.7). За життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого заповіла належну їй частину домоволодіння [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.74). Як зазначила в судовому засіданні позивач її брат [PERSON] помер 08.10.2000 року, не прийняв у спадщину частину домоволодіння, яку йому заповіла мати. У звязку з тим, що [PERSON] та [PERSON] не прийняли спадщину після смерті матері 2\\15 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Кропивницького, 60, та ця частина продовжує належати [PERSON], тому позивачка продовжує добросовісно користуватися цим домоволодінням, сплачує комунальні послуги. Тобто, позивач стверджує, що після смерті [PERSON] вона відкрито, безперервно користується спірним майном понад десять років, сплачує комунальні послуги, тощо. Проте, суд з такими твердженням позивача не погоджується, за нижченаведеним. Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст. 344 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном \~протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме [PERSON] (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Разом з тим обов'язковою умовою можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю є безтитульність майна. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і, тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. \~\~\~\~\~\~\~\~Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Із зазначеного можна дійти висновку, що спірне майно входить до складу спадкової маси, право власності на яке переходить відповідно до Книги 6 ЦК України, а не на підставі ст. 344 ЦК України. На підставі зазначеного, суд доходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права є неналежним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed