Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 705 779 грн. 36 коп. та судових витрат в сумі 10 586 грн. 69 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 червня 2007 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № PLRMGL00007872, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 28 693 долари США 75 центів строком до 28 червня 2032 року. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язувалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами та комісію за надання та обслуговування кредиту та всі інші платежі. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором з [PERSON] був укладений договір поруки № PLRMGL00007872/1. Внаслідок порушення відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань станом на 05 квітня 2016 року утворилась заборгованість на загальну суму 27 155 доларів США 80 цент, яка складається з кредиту в сумі 22 450 доларів США 51 цент, процентів 2 683 доларів США 29 центів, комісії 132 долари США 60 центів, пені 587 доларів США 11 центів та штрафи: фіксована частина 9 доларів 62 центи, процентна складова - 1 292 долари США 68 центів. Просили стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на їх користь заборгованість за кредитним договором № PLRMGL00007872 від 26 червня 2007 року у розмірі 27 155 доларів США 80 центів, що за курсом 25,99 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.04.2016 року складає 705 779 грн. 36 коп. До початку розгляду справи до суду звернулася [PERSON] з зустрічним позовом до [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк», третя особа: [PERSON] про розірвання договору поруки та просила розірвати договір поруки № PLRMGL00007872/1 від 26.06.2007 р. укладений між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством [PERSON] «ПриватБанк». В обгрунтування своїх вимог посилається, що 26 червня 2007 року між нею [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір поруки № PLRMGL00007872/1 в забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № PLRMGL00007872. Вважає, що даний договір підлягає розірванню, оскільки [PERSON] акціонере товариство [PERSON] «ПриватБанк» до позовної заяви про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором, яка перебуває в провадженні суду, не надав жодного підтвердження про надання позичальнику грошових коштів, а надання кредиту не може підтверджуватися лише договором. До початку розгляду справи до суду звернулася [PERSON] з зустрічним позовом до [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № PLRMGL00007872, де просила прийняти її до розгляду та визнати кредитний договір № PLRMGL00007872 від 26 червня 2007 року укладений між нею і [PERSON] акціонерним товариством [PERSON] «ПриватБанк» недійсним. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається, що 26 червня 2007 року між нею та відповідачем [PERSON] акціонерним товариством [PERSON] «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № PLRMGL00007872, зміст якого визначений на основі стандартної форми запропонованої відповідачем для клієнтів-фізичних осіб. Вважає, що при його укладенні були порушені її права як споживача. Крім того зазначила, що видача готівкової іноземної валюти відповідно до актів цивільного законодавства та актів Національного банку України можливо лише з банківського рахунку клієнта банку (банківського рахунку, клієнтського рахунку, поточного рахунку, балансового рахунку 2620). Банківський рахунок на її імя в Публічному акціонерному товаристві не відкривався і до цього часу не відкритий, що унеможливлює надання та отримання кредиту готівкою іноземною валютою з операційної каси з банківського (поточного) рахунку. Ухвалою суду від 01 березня 2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № PLRMGL00007872 від 26 червня 2007 року та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк», третя особа: [PERSON] про розірвання договору поруки прийняті до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою від 17 серпня 2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» про розірвання договору поруки на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України залишено без розгляду. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] «ПриватБанк» в судове засідання свого представника не направили, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу у їх відсутність, позов підтримали, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити за безпідставністю. В наданому до суду раніше запереченні на зустрічну позовну заяву зазначають, що позивач [PERSON] посилаючись на порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не вказує, яку саме норму закону ними порушено. Її твердження, що банк повинен був відкрити рахунок 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб» для отримання кредитних коштів є хибним, оскільки даний тип рахунку призначений для обліку поточних, а не кредитних коштів клієнта, у тому числі й депозитних. В той же час рахунок групи 2909 призначений для проведення кредитних та транзитних операцій клієнтів, що й було передбачено кредитною угодою. Крім того зазначають, що [PERSON] пропустила строк позовної давності, який необхідно обчислювати з часу укладення кредитного договору, тобто з 26 червня 2007 року, та який закінчився в липні 2010 року та просили його застосувати і відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі, в задоволенні первісного позову відмовити. Суд, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В статті 129 Конституції України визначено, що одним із основних засад судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обовязків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин 1-3статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин 1-2 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Установлено, що 26 червня 2007 року сторони: [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] «ПриватБанк» і [PERSON] уклали кредитний договір № PLRMGL00007872, згідно п. 7.1 якого позивач зобов'язувався надати відповідачу кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу банку на строк з 26 червня 2007 року по 28 червня 2032 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 28 693 доларів США 75 центів на наступні цілі: придбання квартири 25 500 доларів США, а також у розмірі 3 193 долари США 75 центів на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструмента у розмірі суми 0,04 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, яким вважати період з 21 по 28 число кожного місяця. Позивач надав відповідачу кошти в сумі 25 500 доларів США, виконавши таким чином свої зобов'язання в повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 2 від 26 червня 2007 року. Внаслідок невиконання [PERSON] умов кредитного договору станом на 05 квітня 2017 року утворилась заборгованість в сумі 27 155 доларів США 80 центів, що за курсом 25,99 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.04.2016 року становить 705 779 грн. 36 коп., а саме: кредит в сумі 22 450 доларів США 51 цент, що становить 583 488 грн. 75 коп., проценти 2 683 доларів США 29 центів, що становить 69 738 грн. 71 коп., комісія 132 долари США 60 центів, що становить 3 446 грн. 27 коп., пеня 587 доларів США 11 центів, що становить 15 258 грн. 99 коп. та штрафи: фіксована частина 9 доларів 62 центи, що становить 250 грн., процентна складова - 1 292 долари США 68 центів, що становить 33 596 грн. 64 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який судом перевірений та визнаний правильним. Також в судовому засіданні встановлено, що одночасно з Кредитним договором 26 червня 2007 року з відповідачем [PERSON], яка відповідно до свідоцтва про шлюб укладеного 11 серпня 2006 року змінила прізвище на [PERSON], позивач уклав Договір поруки № PLRMGL00007872/1, відповідно до п.п. 4, 6 якого [PERSON] зобовязувалася солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобовязань, що випливають з кредитного договору і у випадку невиконання або неналежного виконання нею обовязків зобовязана в строк не пізніше 5 днів з дати предявлення вимоги повернути позивачеві кредит, сплатити проценти за його користування і виконати інші зобовязання за договором, що нею не було зроблено. З урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про правомірність пред'явлення позовних вимог банку про стягнення з відповідачів заборгованості по кредиту в сумі 583 488 грн. 75 коп., процентах 69 738 грн. 71 коп., комісії 3 446 грн. 27 коп., пені 15 258 грн. 99 коп. та штрафів: фіксована частина 250 грн., процентна складова - 33 596 грн. 64 коп. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № PLRMGL00007872 від 26 червня 2007 року необхідно відмовити і до такого висновку суд прийшов враховуючи наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено умови чинності правочинів, в разі недотримання яких правочин є недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину вказані такі: - зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, - правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. В ст.204 ЦК України вказано, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним, то він є правомірний. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 20 частини 1 цієї ж Постанови встановлено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У відповідності з вимогами ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції в розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про одержання субсидії, на які споживач право, або від кого може отримати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15,23 цього Закону. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку про неспроможність тверджень позивача за зустрічним позовом, що відповідач перед укладенням кредитного договору не повідомив його письмово про кредитні умови. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі № PLRMGL00007872 від 26 червня 2007 року, який був особисто підписаний позивачем за зустрічним позовом, докази чого було надані представником відповідача. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими. Крім того, представник позивача за первісним позовом [PERSON] надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, розглядаючи яку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Установлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовною заяво про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № PLRMGL00007872 від 26 червня 2007 року 12 січня 2017 року, а кредитний договір № PLRMGL00007872 укладений 26 червня 2017 року. Отже, зустрічний позов подано після спливу строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При таких встановлених в судовому засіданні обставинах справи суд відмовляє в задоволенні зустрічної позовної заяви. Так як первісний позов задоволено, то в відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати в сумі 10586 грн. 69 коп.

Outcome: approved