Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивач 18.05.2013 року звернулася в суд з вищевказаним позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного між ними 21.12.2009 року та просила суд встановити, що цей договір є договором довічного утримання, за яким [PERSON] зобов'язується доглядати за нею та її чоловіком - [PERSON] та надавати можливість проживати у будинку. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що оспорюваний нею правочин був укладений на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом тяжких обставин, а саме невиліковної хвороби, внаслідок якої вона потребувала стороннього догляду та допомоги, а тому вона була змушена переоформити уступку права власності на будинок шляхом його продажу, хоча ніяких грошей по договору не отримувала та залишалася проживати в будинку, а тому на її думку спірний договір є недійсним. Зазначила, що 28.12.2012 року відповідач [PERSON] без її відома уклав договір купівлі-продажу вказаного будинку з третьою особою - [PERSON], внаслідок чого побавив її права на проживання в цьому будинку. За твердженнями позивача, за відсутності цих тяжких обставин, вона б ніколи не позбавила себе та свого чоловіка житла. Крім того, позивачка вказувала, що проживає у цьому будинку зі своїм чоловіком [PERSON], являються літніми людьми, мають невиліковні хвороби, обоє потребують стороннього догляду, в зв'язку з чим продавали будинок відповідачу [PERSON] на тих умовах, що останній зі своєю дружиною будуть надавати їм матеріальну та іншу допомогу за проданий їм у власність будинок, внаслідок чого договір купівлі-продажу цього будинку від 21.12.2009 року вважала удаваним. Посилаючись на ці викладені обставини, на підставі ст.ст.233,235 ЦК України, позивач просила її позов задовольнити, а саме: визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], що був укладений між нею і відповідачем 21.12.2009 року та просила суд встановити, що цей договір є договором довічного утримання, за яким відповідач [PERSON] зобов'язується доглядати її та [PERSON] до смерті та надавати їм можливість проживати у будинку. Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26.06.2013 року позов було задоволено частково. Визнано недійсним нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], що був укладений 21.12.2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] та встановлено, що цей договір є договором довічного утримання, укладений між сторонами, відповідно до якого [PERSON] зобов'язується доглядати за [PERSON] до смерті та надавати їй можливість проживати у будинку. Судовим рішенням було розподілено судові витрати. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24.10.2013 року було скасовано це рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26.06.2013 року та ухвалено нове рішення, яким позивачу у задоволені її позову було відмовлено. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи по справі нове рішення про відмову у задоволені позову, апеляційний суд виходив з того, що положення ст.ст.233 та 235 ЦК України, на які як на підставу позову посилався суд і застосував при вирішенні спірних правовідносин, є взаємовиключними, так як законом передбачено різні підстави для їх застосування та різні цивільно-правові наслідки їх застосування і, що суд першої інстанції повинен був роз'яснити позивачу ці обставини та уточнити підстави позову, у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України. Ухвалою колегії судів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2014 року були скасовані рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26.06.2013 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24.10.2013 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення нижчестоящих судів, суд касаційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, у порушення ст.ст.213,214 ЦПК України, не звернув уваги на наявність взаємовиключних правових підстав у заявленому позову, передбачених ст.ст.233 та 235 ЦК України, не визначився з характером спірних правовідносин, не уточнив у позивача істинних підстав її позовних вимог. При новому розгляді справи в суді першої інстанції, позивач уточнила свої позовні вимоги і, посилаючись на ті ж обставини справи, змінивши підстави позову, зазначила, що укладений 21.12.2009 року між нею і відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], є удаваним договором, який було вчинено з метою приховати договір довічного утримання, який вони фактично вчинили. Посилаючись на удаваність правочину щодо купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], на поважність причин пропуску строку позовної давності, позивач у своїх уточнених вимогах просила суд визнати недійсним нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], який був укладений 21.12.2009 року між нею і відповідачем [PERSON] та просила встановити, що цей договір є договором довічного утримання, за яким відповідач [PERSON] зобов'язується доглядати її та [PERSON] до смерті та надавати їм можливість проживати в будинку. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримала уточнений позов та посилаючись на викладені в позові обставини, просила суд цей позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні повністю визнав заявлений до нього позов та просив суд задовольнити уточнений позов [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] заперечив проти задоволення позову та посилаючись на його безпідставність і недоведеність правових підстав та пропуск позивачем строку позовної давності, просив суд повністю відмовити в задоволені позову. Залучений до участі в розгляді справи в якості третьої особи приватний нотаріус Новоодеського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча неодноразово належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи. На адресу суду від третьої особи - нотаріуса [PERSON] надійшла письмова заява з проханням розглянути справу у його відсутність. На підставі письмової заяви, у відповідності до вимог ст.169 ЦПК України, справа розглянута у відсутність приватного нотаріуса [PERSON], враховуючи наявність у справі достатніх даних про права та взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника третьої особи - [PERSON], покази свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, проаналізувавши та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що уточнена позовна заява є безпідставною, недоведеною, в зв'язку з чим, задоволенню не підлягає. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, якими передбачено принципи змагальності сторін та обов'язок доведеності обставин справи, кожна сторона повинна довести перед судом ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову, так і на заперечення позовних вимог. Суд зазначає, що позивачу та її представнику, судом, у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України, було роз'яснено їх права та обов'язки та, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, судами була надана можливість позивачу визначитись з правовими підставами заявленого нею позову, про що свідчать, в тому числі і факти, що викладені в рішенні колегії судів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2014 року, з яким позивач ознайомлена. Разом з тим, позивач, після роз'яснення всіх її процесуальних прав, так і не скористалась своїм процесуальним правом у виборі правильного способу захисту, на її думку, порушених прав. Так, в уточненому позові, позивач знову просила суд визнати недійсним нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], який був укладений 21.12.2009 року між нею і відповідачем [PERSON], посилаючись на його нікчемність, та просила встановити, що цей договір є договором довічного утримання, за яким відповідач [PERSON] зобов'язується доглядати її та [PERSON] до смерті та надавати їм можливість проживати в будинку. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Виходячи із силогічного аналізу змісту ст.325 ЦК України, удаваність правочину може визнаватися, без визнання недійсним того правочину, який сторони вчинили, з метою приховати істинний правочин. Удаваність правочину не пов'язується з його обов'язковою недійсністю(ст.215 ЦК України). В обґрунтування своїх позовних вимог, представник позивача, як на доказ удаваності нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS], укладеного 21.12.2009 року між нею і відповідачем [PERSON], посилалася на покази допитаних в суді її свідків. Згідно абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, у справах щодо вирішення спірних правовідносин з приводу правочинів, які повинні оформлюватися письмово. На ці обставини також звертає свою увагу Пленум Верховного Суду України в п.12 своїх керівних роз'яснень, викладених в постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Тому суд, не може вважати доказами покази допитаних свідків позивача з приводу того, що сторони по справі уклали 21.12.2009 року удаваний правочин купівлі-продажу будинку [ADDRESS], з метою приховати істинний правочин - договір довічного утримання, за яким відповідач [PERSON] зобов'язувався доглядати позивача та її чоловіка - [PERSON] до смерті та надавати їм можливість проживати в будинку. Разом з тим, досліджені в судовому засіданні фактичні обставини справи свідчать про зворотне, а саме про те, що 21.12.2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], за яким [PERSON] у відповідності до свого вільного волевиявлення продала у власність відповідачу, а відповідач [PERSON] у неї купив у власність вищевказаний житловий будинок, з усіма господарськими будівлями і спорудами. Цей договір було посвідчено нотаріально, приватним нотаріусом Новоодеського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] (а.с.9), і як свідчить текст цього договору, з роз'ясненням його сторонам як змісту цього договору, так і всіх його цивільно-правових наслідків, про що свідчать особисті підписи сторін договору у цьому документі. Відповідач [PERSON] провів державну реєстрацію свого права власності на куплений житловий будинок в органах БТІ, про що свідчить відповідна запис про це від 26.01.2010 року ( зворотна сторона а.с.10). Та обставина, що відповідач [PERSON] після сплину трирічного строку укладення цього договору, перепродав цей житловий будинок третій особі [PERSON], і як зазначено в позові, без дозволу позивача, що викликало її невдоволення, і як наслідок, звернення до суду з позовом, не може бути достатньою правовою підставою вважати попередній договір купівлі-продажу цього житлового будинку удаваним. Тому, стверджувати про те, що цей договір є удаваним, з метою приховати інший - істинний договір, а саме договір довічного утримання, у суду не має жодних правових підстав, так як позивачем не доведено в судовому засіданні удаваності цього правочину. Договір довічного утримання передбачений положеннями ст.ст. 744-758 глави 57 підрозділу 1 розділу ІІ книги п'ятої ЦК України і за своєю правовою природою регулюємих правовідносин, немає нічого спільного з оспорюваним позивачем договором купівлі-продажу житлового будинку. Договір довічного утримання передбачає наявність чітко визначених умов його дійсності, як за змістом, так і за формою, яких суду позивачем не надано. Обов'язковою умовою дійсності договору довічного утримання є також його нотаріальна форма посвідчення(ст.745 ЦК України). Що ж стосується позовних вимог щодо недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку, то суд зазначає, що загальні вимоги до правочинів, додержання яких являється необхідним для їх чинності, передбачені ст.ст.203-205 ЦК України. Дослідженні в судовому засіданні фактичні обставини справи, дають підстави суду стверджувати, що ці загальні вимоги правочинів були повністю дотриманні сторонами при укладені цього оспарюваного позивачем договору від 21.12.2009 року про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS], а доводи позивача в обґрунтування заявлених нею позовних вимог не спростовують висновків суду щодо законності цієї угоди. Суд вважає безпідставними, такими що не ґрунтуються на вимогах чинного цивільного законодавства посилання позивача на недійсність цієї оспарюванної угоди через її удаваність. Ті посилання позивача в її позовних вимогах на поважний вік, хворобу, потребу в постійному сторонньому догляді, як на підставу заявленого позову, можуть свідчити про інші цивільно-правові підстави для звернення до суду, про які позивач в уточненому позові не заявляла і з якими в позові до суду не зверталася. Дослідженні в судовому засіданні фактичні обставини справи свідчать про те, що сторони договору купівлі-продажу будинку від 21.12.2009 року і нотаріус при його оформлені не вчиняли ніяких протиправних дій по цій угоді. В зв'язку з цими обставинами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги являються безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню, так як дослідженні в судовому засіданні фактичні дані, повністю спростовують доводи позивача щодо підстав та предмету його позову, не дивлячись на повне визнання відповідачем заявленого до нього позову. Таку заяву відповідача про визнання ним позову, суд прийняти не може, поскільки вона суперечить чинному законодавству. Також суд не може взяти до уваги заяву представника третьої особи [PERSON] щодо застосування до даних спірних правовідносин строку позовної давності, поскільки, відповідно до вимог ст.266 ч.4 ЦК України, застосування строку позовної давності можливе тільки по заяві сторони у спорі, а третя особа, у розумінні ст.ст.30,35 ЦПК України, не є стороною у спорі. Тому, з у урахуванням викладено, в зв'язку з відсутністю передбачених чинним законодавством підстав для задоволення позову, суд відмовляє в його задоволені повністю. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України, у випадку повної відмови позивачу в задоволені позову, понесені нею судові витрати їй не компенсуються.

Outcome: dismissed