Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач 28 листопада 2018 року звернувся до Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.2-5). Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати дії державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Логвінової Людмили Іванівни щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 42620344 від 20 серпня 2018 року незаконними; скасувати запис №27562627 про державну реєстрацію за Територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права комунальної власності на нежитлове приміщення в житловому будинку літ.А-5 нежитлове приміщення №130 розташоване на 1 поверсі поз.1 загальною площею 63,3 кв.м., за адресою: М. [ADDRESS] . На підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.23). Ухвалою суду від 13 червня 2019 року прийнято цивільну справу до провадження (а.с.28). В ході розгляду справи позивачем заявлено клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, у задоволенні якого ухвалою суду від 28.08.2019 року, відмовлено. Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8, ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місцезнаходження, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відзиву на позов та письмових заяв відповідач не надсилав суду. Третя особа - Дніпровська міська\~рада в\~особі свого\~представника [PERSON] ,\~надала суду письмові пояснення, в яких посилаючись на викладені обставини просить відмовити у задоволенні позову (а.с.40-41). Третя особа ТОВ «Караван-2013» будь-яких письмових заяв та пояснень суду не надсилала. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 46 від 27.11.1991 та рішення Дніпропетровської міської ради № 26/23 від 26.09.2001 року. На підставі протоколу № 39 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] 130, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , 10.07.2013 року між КВ ЖРЕП Ленінського району та ПП «Цесія» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 63.3 кв.м., який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1108, про внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі №\~38/5005/5752/2012 про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району скаргу прокуратури Дніпропетровської області на дії ліквідатора задоволено, визнано неправомірними дії ліквідатора КВЖРЕП Ленінського району арбітражного керуючого щодо включення до ліквідаційної маси підприємства - банкрута нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення № 130, що розташоване за адресою: вул [ADDRESS] в [ADDRESS] .\~Дніпро та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів проведених 27.12.2012 року товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення № 130, що розташоване за адресою: Галицького [ADDRESS] ) [ADDRESS] в [ADDRESS] Дніпро, загальною площею 63,3 кв.м. оформлених протоколом № 39 від 27.12.2012 року та визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1108 від 10.07.2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В., укладеного між ліквідатором-арбітражним керуючим та ПП «Цесія» з відчуження нежитлового приміщення [ADDRESS] 130, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , в [ADDRESS] Дніпро, загальною площею 63,3 кв.м. Вказане нерухоме майно Приватним підприємством «Цесія» було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Караван-2013» за договором купівлі-продажу №\~3080 від 23.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 року по справі № 904/9156/16 витребувано від ТОВ «Караван-2013» на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради нежитлове приміщення №130, що розташоване за адресою: вул [ADDRESS] 25 в м. Дніпро (а.с.42-46). Так, виходячи з вищевикладеного вбачається, що Дніпровська міська рада як власник вищезазначеного приміщення, здійснила реєстрацію його на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2018 по справі №\~904/9156/16 (а.с.51-53). У відповідності до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Згідно із ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та ї\~обтяжень» від\~01.06.2004\~року №1952-ІV\~врегульовано відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Статтею 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ї обтяжень» встановлено систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав. Організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав; виконавчі органи сільських, селищних та міських ради, Київська, Севастопольська міськрайонні, районні у місті Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; державні реєстратори прав на нерухоме майно. Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфер державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення. Проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ, згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ї обтяжень» від 01.06.2004 року №1952-ІV, належить до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав. Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфер державної реєстрації прав тощо регулює Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою кабінету міністрів України від 22.06.2011 року №703. Рішенням Дніпровської міської ради від 01.12.2016 року № 61/16 затверджено Положення про Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур міської ради (Далі - Департамент адміністративних послуг). Відповідно до приписів Положення, - Департамент адміністративних послуг (самостійним виконавчим органом міської ради. Метою створення Департаменту є, зокрема, забезпечення реалізації державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Одним із основних його завдань є державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав. Враховуючи мету та завдання Департаменту адміністративних послуг, до його повноважень віднесено забезпечення проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до закону; надання інформації про зареєстровані права на нерухомість; вжиття заходів щодо ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно. Діяльність Департаменту адміністративних послуг полягає також в забезпеченні ведення та зберігання реєстраційних справ, у тому числі, переданими державними реєстраторами, які не перебувають у трудових відносинах з міською радою та проводять державну реєстрацію прав; облікових справ, які сформовані департаментом під час проведення державної реєстрації прав; справ, переданих суб`єктами господарювання після проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна. Пунктами 7, 10, 12,16, 23.26.27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою кабінету міністрів України від 22.06.2011 року №703 встановлено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію. Заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ї обтяжень» від 01.06.2004 року №1952-ІV підставою для державної реєстрації прав є документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Пунктом 67 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 № 127 визначено, що для реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд зауважує, що позивачем не надано жодних допустимих, достовірних та належних доказів того, яке він має відношення до нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення в житловому будинку літ.А-5 нежитлове приміщення №130 розташоване на 1 поверсі поз.1 загальною площею 63,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , жодних доказів права власності, зокрема права володіння, користування та розпорядження цим майном, позивачем не надано суду, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: dismissed