Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 квітня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, який під час розгляду справи уточнив та згідно з останньою редакцією позову поданою 07.02.2019 року, просить суд стягнути з [PERSON] на свою [PERSON] користь суму боргу за договором позики від 30 квітня 2014 року в сумі 100000 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 2721580 гривень, а також судові витрати. В обґрунтування вказаного позову позивач посилається на те, що 30 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]Д, зареєстрований в реєстрі за №205, згідно умов якої вона [PERSON] надала в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 доларів США, які остання зобовязалась повернути [PERSON] в строк до 30 квітня 2017 року. Як стверджує позивач, відповідач в обумовлений у договорі від 30 квітня 2014 року строк грошові кошти не повернув, у звязку з чим вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості в сумі 100000 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 2721580 гривень. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу за вказаною позовною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07 травня 2018 року на підставі вищевказаної позовної заяви було відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 21 травня 2018 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/5100/18, а саме накладено арешт на нерухоме майно - будинок, житловий з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Степова, буд.1, реєстраційний номер нерухомого майна 22804482, який належить на праві приватної власності [PERSON]. 16 жовтня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 15.02.2019 року представник надав до суду заяву, в якій позов підтримав, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 15.02.2019 року не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується довідковим листом про сповіщення останнього в минулому судовому засіданні наявним в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив. Також суд зазначає, що відповідач під час розгляду справи був присутнім в судовому засіданні 16.10.2018 року, в якому не заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що дійсно він укладав з [PERSON] договір позики від 30 квітня 2014 року, отримував в борг від останньої грошові кошти в сумі 100000 доларів, однак не має можливості на цей час повернути борг. Судом було ухвалено провести розгляд справи у відкритому судовому засіданні 15.02.2019 року за відсутності сторін по справі. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 30 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №205. За умовами вказаного договору позикодавець [PERSON] передає у власність позичальнику [PERSON], а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 1140000 гривень 00 копійок, що є еквівалентом 100000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення цього договору. За користування позикою позичальник зобовязаний сплатити позикодавцю проценти в розмірі 2 процентів щомісячно. Позичальник зобовязується повернути зазначену в пункті 1 цього договору позику позикодавцю в національній валюті України гривня в сумі, еквівалентній 100000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу, з кінцевим терміном повернення по 30 квітня 2017 року. Пунктом 6 договору позики передбачено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, згідно п.2 ст. 625 ЦК України. Пунктом 7 договору встановлено, що сторони домовилися, що, у разі якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки та у спосіб, передбачені чинним законодавством України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування у даному спорі є факт наявності боргових зобовязань між сторонами та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 100000 доларів США за договором позики від 30 квітня 2014 року. Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд зазначає, що відповідачем в судовому засіданні 16.10.2018 року підтверджено, що ним отримувався вказаний розмір грошових коштів відповідно до умов договору від 30.04.2014 року . Суд також зазначає, що судом було оглянуто оригінал договору позики та встановлено відповідність його копії наявної в матеріалах справи на аркуші справи №4. Наявність у позивача оригіналу договору позики свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Суд приймає вказаний документ в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобовязання за договором позики, укладеного 30.04.2014 року між позивачем та відповідачем. Відповідно до ст.\~525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею\~526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ч. 1 ст. 530 ЦК України,\~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1\~ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014 року по справі № 6-79цс14 вказав: «Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою\~статті 533 ЦК України\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга\~статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України\~гривня. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за договором позики від 30 квітня 2014 року у національній валюті в гривні згідно курсу НБУ, станом на день уточнення позовних вимог, а саме 07.02.2019 року, що в загальній сумі складає 2721580 гривень 00 копійок, що є еквівалентом 100000 доларів США. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем [PERSON] не було повернуто у строк, зазначений у договорі позики від 30 квітня 2014 року, [PERSON] позику, а саме: грошові кошти у розмірі 100000 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає позовні вимоги [PERSON]\~про стягнення\~з відповідача\~заборгованості за\~договором позики\~всумі 2721580 гривень 00 копійок, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в сумі 8810 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved