Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

Позивач 20.02.2020р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, у якому посилаючись на викладені обставини просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення відповідача з квартири без надання житлового приміщення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2020р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав, про що свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення адресату, проте відзиву на позов та будь-яких письмових заяв чи клопотань не надавав до суду. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 року у справі №205/3257/15-ц, визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ) від 06.04.1999 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06.04.1999 року за реєстровим № 07/0321-Н та зареєстрований в КП МБТІ ДОР 16.01.2003 року в реєстровій книзі №114п за реєстровим №93-185 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; скасовано державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] ; визнано за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на квартиру загальною площею 37,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; витребувано вказану квартиру з незаконного володіння від [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-15). 11.01.2020 року на підставі Постанови Верховного суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 року у справі №205/3257/15-ц державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР [PERSON] було зареєстровано право власності на Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , та на Ѕ частки цієї квартири за [PERSON] на праві спільної часткової власності, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єднання нерухомого майна у виді інформаційної довідки за № 200710521 від 18.02.2020 року (19-20). Набувши право власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , та [PERSON] , здійснюючи своє право власності виявили бажання використовувати вказану квартиру для їх проживання та проживання їх членів сім`ї, але потрапити до квартири не змогли, оскільки ключі від вхідних дверей має тільки [PERSON] , і двері їм ніхто в квартиру не відчинив. З метою досудового врегулювання спору 29.01.2020 року позивачі направляли вимогу [PERSON] щодо звільнення вказаною квартири та віддати ключі від дверей. Вказана вимога була отримана 30.02.2020 року, але так і не була виконана відповідачем (а.с.16-18). Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Згідно із ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1ст.319 ЦК України). Згідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 98 Житлового кодексу України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Отже, заважаючи на надані докази, вищевикладене та за своїм власним переконанням, суд приходить до висновку, що позивачі своєї згоди на проживання відповідача у спірній квартирі не надавали, що свідчить про те, що останній проживає у спірній квартирі без жодних правових підстав, чим чинить перешкоди позивачам у реалізації їх права власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку із чим підлягає виселенню з неї без надання іншого жилого приміщення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно зі ст.. 141 ЦПК України, оскільки позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви сплачено судовий збір та понесені витрати на правову допомогу, вимоги позову задоволені, то з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн. та витрати на надану правничу допомогу в сумі 3500,00 грн..

Outcome: approved