Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач 29 серпня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що 04 січня 2014 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина домоволодіння № 60, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоноармійська, с. Таромське. У січні 2014 року позивач дізналася, що дружина її батька [PERSON], з якою батько перебував у шлюбі з 11.10.1973 року, було укладено договір довічного утримання з [PERSON], згідно якого [PERSON] передала, а [PERSON] отримала у власність на умовах цього договору домоволодіння № 60, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоноармійська, с. Таромське, на земельній ділянці площею 2067 кв.м. У 2009 році [PERSON] померла. Після її смерті єдиним спадкоємцем залишився батько позивачки [PERSON], який фактично і прийняв спадщину, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. [PERSON] була власником вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.1985 року, видане Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. [PERSON] договір довічного утримання не підписувала, підпис на договорі довічного утримання не належить [PERSON], підпис на договорі істотно відрізняється від справжнього підпису [PERSON], який вказаний в її паспорті. [PERSON] на час укладання договору довічного утримання був непрацездатним, знаходився в похилому віці, був дитиною війни, ветераном праці. За життя за хворою [PERSON] піклувався та доглядав батько позивача [PERSON] Із письмових заяв батька до прокурора Дніпропетровської області позивач дізналася, що [PERSON] жодної допомоги згідно з договором довічного утримання не надавала, взятих за договором зобовязань не виконувала. Позивач просила визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 09 червня 2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2724. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням відкласти розгляд справи, оскільки позивач перебуває за кордоном, представник позивача теж не зможе з`явитися, у звязку з відрядження. У разі неможливості відкладення розгляду справи просили слухати справу у їх відсутність, позовну заяву підтримали та просили задовольнити. Від відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву не визнала та заперечувала проти її задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вивчивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступних підставах. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 09 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2724 (Т.1, а.с.125-126). Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, відчужувач ([PERSON]З.) передає, а набувач ([PERSON]М.) отримує у власність на умовах цього договору домоволодіння № 60, розташоване на земельній ділянці розміром 2067 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську , смт. Таромське, вул. Червоноармійська. [PERSON], у свою чергу, зобовязалася матеріально забезпечувати позивача з утриманням (доглядом), який щомісячно має надаватись у розмірі 450 грн., забезпечуючи її харчуванням, надання побутових послуг, щомісячно забезпечувати відвідування громадських заходів, забезпечувати належними лікувальними засобами. Відповідно до статті 744 ЦК України,за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. [PERSON] 17 листопада 2009 року померла (Т.1, а.с.73). Відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини. У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Змістом ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Статтею 209 ЦК України передбачено нотаріальне посвідчення правочину, обов'язкове щодо договорів дарування нерухомих речей згідно ст. 745 ЦК України. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За клопотанням позивача [PERSON] по справі була призначена та проведена посмертна судова почеркознавча експертиза. Так, згідно висновку № 2217-16 судової почеркознавчої експертизи від 22.07.2016 року, складеного судовим експертом [PERSON] Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені [PERSON], що розміщений на другому аркуші договору довічного утримання, посвідченого 09.06.2007 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 2724, в графі «відчужувач» - виконаний самою [PERSON]; рукописний запис «Ільченко» від імені [PERSON], що розміщений на другому аркуші договору довічного утримання, посвідченого 09.06.2007 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 2724 в графі «відчужував» - виконаний самою [PERSON] (Т.2, а.с.38-46). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що не має підстав для визнання договору довічного утримання (догляду) від 09 червня 2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2724 недійсним. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed