Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , 03.04.2019 року звернулася до суду із позовною заявою про визнання права власності на частину квартири та зняття арешту з приміщення, позовні вимоги мотивовані тим, що їй на праві спільної сумісно власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Іншими співвласниками квартири є її батько - [PERSON] , мати - [PERSON] та брат [PERSON] , який [INFO] помер. У зв`язку з чим, після смерті брата відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частки вищевказаної квартири. Натомість, після звернення до приватного нотаріуса Селидівського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , постановою від 02.02.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постанова мотивована тим, що 22.11.2010 року державним виконавцем Селидівського МВ ДВС було накладено арешт на все майно померлого у зв`язку із виконанням вироку Селидівського міського суду Донецької області в частині конфіскації майна. Після звернення до Селидівського МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області позивачу було повідомлено, що 17.02.2012 року виконавчі листи про стягнення з [PERSON] судових витрат та конфіскації майна були повернуті стягувачеві на підставі ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у боржника майна. Згідно акту № від 30.01.2016 року «Про вилучення проваджень для знищення» було проведено знищення виконавчих проваджень, завершених у 2012 році, через закінчення строків їх зберігання. Виконавче провадження № 20526117 було включено до вищевказаного акту та знищено. Таким чином, на теперішній час всі виконавчі провадження за якими здійснювалася конфіскація майна спадкодавця та стягнення судових витрат закриті. В Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні будь-які відомості про накладення арешту на майно [PERSON] . Вказані обставини не дають можливості реалізувати позивачу своє право на спадщину. З урахуванням позовних вимог, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а також скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно постанову про арешт майна та оголошення заборони його відчуження серія АА 47092 від 22.11.2010 року державного виконавця відділу ДВС Селидівського МУЮ Таран Т.В. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 08.04.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20.05.2019 року задоволено клопотання позивача та витребувано приватного нотаріусу Селидівського міського нотаріального округу Нечипоренко Т.І., копію спадкової справи № 37/2018 після смерті [PERSON] Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20.05.2019 року змінено порядок розгляду справи на загальне позовне провадження, замінивши судове засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просить задовольнити її у повному обсязі та провести розгляд справи без її участі. В судове засідання представник відповідача Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи та надаючи заперечення на позов до зміни позовних вимог, зазначив, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про арешт майна боржника та повернення виконавчого документу стягувачеві є правомірними, у зв`язку з чим, просить відмовити задоволені скарги та слухати справи без його участі. Представник відповідача Селидівської територіальної громади в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] - в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суд клопотання про розгляд справи без їх участі та проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечують. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 06.11.2000 року, виданого відділом РАЦС м. Селидове Донецької області, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 15.08.1987 року, виданого відділом РАЦС м. Селидове, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За змістом ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно зі ст. 370 ЦК України у випадку виділення частки в праві спільної сумісної власності вважається, що частки кожного із співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до свідоцтва про право на житло № [NUMBER] від 21.11.2008 року, виданого Селидівською біржею нерухомості, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї, дружині - [PERSON] , сину - [PERSON] та дочці - [PERSON] . Як вбачається з витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно № 21312542 від 18.12.2008 року, форма власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визначена, як приватна спільна сумісна. Суд звертає увагу, що позивач [PERSON] та треті особи у справі [PERSON] та [PERSON] не заперечують про те, що їх долі в праві спільної сумісної власності є рівними, тобто ї належить по 1/4 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.. Згідно зі ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1268 ч. 5 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 25.06.2018 року, виданого Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис про смерть № 376 від 25.06.2018 року. Відповідно до заяв [PERSON] та [PERSON] від 06.12.2018 року, які посвідчені приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Нечипоренко Т.І., вони відмовилися від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на користь доньки [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з постанови приватного нотаріусу Селидівського міського нотаріального округу Нечипоренко Т.І. від 02.02.2019 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину законом після смерті [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] , оскільки при перевірці у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спадкодавця по прізвищу, імені та по батькові встановлено наявність арешту нерухомого майна (невизначене майно, все нерухоме майно, постанова про арешт майна та оголошення заборони його відчуження АА 47092 від 22.11.2010 року, відділ державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Таран Т.В. заявник ВДВС Селидівського МУЮ.). Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд звертає увагу, що в аспекті ст. 1218 ЦК України до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналізуючи вищевказані норми закону та враховуючі, що спадкоємці першої черги за законом відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за законом, до складу якої входить нерухоме майно - 1/4 частка квартири, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/4 частку квартири, що належала спадкодавцеві [PERSON] , в порядку спадкування за законом, підлягають задоволенню, так як способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , в частині скасування арешту на нерухоме майно у вигляді 1/4 частки квартири, що належить [PERSON] накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Таран Т.В. серія АА 470922 від 22.10.2010 року, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. В судовому засіданні було досліджено матеріали кримінальної справи № 1-35-2010 року, з яких встановлено, що вироком Селидівського міського суду Донецької області від 10.06.2010 року [PERSON] було засуджено за ст. ст. 307 ч. 2, 309 ч. 1, 317 ч. 1, 311 ч. 1, 70 ч. 1 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю. 29.06.2010 року Селидівським міським судом Донецької області видано виконавчий лист № 1-60 про конфіскацію на користь держави всього майна, яке на праві власності належить [PERSON] . Згідно акту головного державного виконавця державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Козерук О . М . від 17.02.2012 року, виходом за адресою місця проживання [PERSON] : [ADDRESS] майна в рахунок погашення боргу не виявлено. Пунктом 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Як вбачається з постанови головного державного виконавця державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Козерук О.М. від 17.02.2012 року у виконавчому провадженні серія ВП № 20526117, виконавчий лист № 1-60 виданий 29.06.2010 року Селидівським міським судом Донецької області про конфіскацію на користь держави всього майна, яке на праві власності належить [PERSON] повернуто стягувачеві відповідно до ст. 50, п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 резолютивної частини вищевказаної постанови, головний державний виконавець державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Козерук О.М. зазначив «Припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення». Відповідно відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 18.01.2011 року на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Таран Т.В. серія АА 470922 від 22.10.2010 року накладено арешт та оголошено заборону його відчуження. Реєстраційний номер обтяження 10722511. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) у випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції ) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа) виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа) строки пред`явлення виконавчого документу до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документу до виконання. Частиною 2 вищевказаної статті було визначено, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документу до виконання перебіг строку поновлюється, Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Аналогічна норма містилася в ч. 2 ст. 23 Закону України Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинні на момент повернення виконавчого листа відповідно до постанови державного виконавця від 17.02.2012 року. Отже, в аспекті вищевказаних положень Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа та на момент його повернення), після повернення виконавчого листа № 1-60 від 29.06.2010 року, згідно постанови головного державного виконавця державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Козерук О.М. від 17.02.2012 року, строки його пред`явлення до виконання сплили та підстав для їх поновлення у суду не має. Окрім цього, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що арешт майна, яке належало спадкодавцеві [PERSON] наразі є безпідставним та порушує цивільні права позивача [PERSON] щодо реалізації права власності належного їй в порядку спадкування за законом майна, а тому позов в частині скасування арешту на майно позивача, накладеного в рамках вищевказаного виконавчого провадження є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved