Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах, якої діє [PERSON] 07 травня 2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в обґрунтування якого зазначила, що [PERSON] 26 червня 2017 року уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] , в інтересах якої діяла [PERSON] . Відповідно до умов вищевказаного договору до неї перейшло праві власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Натомість відповідач до теперішнього часу не знявся з реєстрації за вищевказаною адресою, що перешкоджає позивачу, як власнику, вільно користуватися та розпоряджатися власністю. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням [PERSON] , за адресою [ADDRESS] та зняти останню з реєстраційного обліку. 07 травня 2020 року Селидівський міський суд Донецької області у порядку вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України звернувся до відділу реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради Донецької області, щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви з підтримання позовних вимог та просять суд слухати справу без їх участі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідачів з дотриманням вимог, встановлених законом. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири (кімнати) від 26 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Донецької області Лук`янець Л.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 503, [PERSON] придбала у [PERSON] кімнату, що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 07-29д від 16 квітня 2020 року виданої Центром надання адміністративних послуг Авдіївської міської ради, за адресою [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , в інтересах, якої діє [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме слід визнати відповідача [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Тоді як, позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, на думку суду, задоволенню не підлягають, оскільки по своїй суті рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття даної особи з реєстрації. На підставі викладеного та

Outcome: partial