Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.11.2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю, посилаючись в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що 25 травня 2007 року між нею, [PERSON], та [PERSON] було укладено досягнуто домовленості щодо продажу автомобіля СНЕVRОLЕТ LАСЕТТІ NА 483, 2005 року випуску, який належить відповідачу на праві власності. Згідно їхної домовленості, нею було передано [PERSON] 900 доларів завдатку та 14400 доларів США як оплату за вищевказаний автомобіль, що підтверджується розписками відповідача від 10 травня 2007 року та 25 травня 2007 року відповідно, а відповідач передала їй у власність автомобіль СНЕVRОLЕТ LАСЕТТІ NА 483, 2005 року випуску, ключі від автомобіля у 2 екземплярах, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також виписала довіреність на її ім'я з питань експлуатації вищезазначеного автомобіля з правом продажу, обміну, застави, здачі в оренду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України, за якою у випадку досягнення сторонами домовленості щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд визнає такий договір дійсним. Згідно Закону України №8397 від 15.04.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» було ліквідовано техогляд, а також скасовані довіреність та інші документи. У зв'язку із юридичною необізнаністю, а саме, що наявність свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не дає правових підстав для його продажу, вона не вважала за необхідне переоформити його на себе. Однак у січні цього року у неї виникли сімейні труднощі, через наявність яких змушена була виставити автомобіль на продаж. На її неодноразові звернення до відповідача із проханням щодо видачі нової довіреності для переоформлення транспортного засобу на себе, остання відмовила їй, вказавши, що це її проблеми та її клопіт, і нічого вона робити не буде. Слід також, звернути увагу, що коли вона купувала у [PERSON] автомобіль, останній знаходився у кредитній заставі, однак згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 23 червня 2014 року на теперішній час [PERSON] виконані зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з чим автомобіль СНЕVRОLЕТ LАСЕТТІ NА 483, 2005 року випуску, виведений з під застави Банку та не його заставним майном. З моменту придбання транспортного засобу та станом на день звернення до суду вищевказаний транспортний засіб знаходиться у її володінні, вона користується ним для власних потреб. На даний час вона має намір зареєструвати вказаний транспортний засіб на своє ім'я у МРЕВ № 2 м. Донецька, однак за відсутності інших документів, які б підтверджували її право власності на вказаний транспортний засіб, не може реалізувати своє право власності, захистити його в іншому порядку крім судового. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти... рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Позивач просила, визнати за нею право власності на автомобіль СНЕVRОLЕТ LАСЕТТІ NА 483, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зобов'язати МРЕВ № 2 м. Донецька зареєструвати зазначений автомобіль за [PERSON] та зняти з нього арешт. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], представник третьої особи МРЕВ № 2 м. Донецька , в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що автомобіль СНЕVRОLЕТ LАСЕТТІ NА 483, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого Донецьким МРЕВ -2 12 серпня 2005 року, належить на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с. 13). Згідно довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 25 травня 2007 року, зареєстрованій в реєстрі за № 537, відповідач [PERSON] уповноважила [PERSON] або [PERSON] представляти її інтереси з питань експлуатації та розпорядження належним їй вищезазначеним автомобілем, доручення дійсне до 25 травня 2010 року (а.с. 11). Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Посилання позивача [PERSON] на те, що вона добросовісно заволоділа чужим майном, в зазначеному випадку 1 автомобілем СНЕVRОLЕТ LАСЕТТІ NА 483, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом п'яти років, не підтверджено належними доказами, оскільки згідно довіреності, на яку вона посилається відповідач [PERSON] лише уповноважила [PERSON] або [PERSON] представляти її інтереси з питань експлуатації та розпорядження належним їй вищезазначеним автомобілем, причому доручення було дійсним до 25 травня 2010 року (а.с. 11). Крім того, в своєму позові позивач [PERSON] посилається на ст. 220 ч. 2 ЦК України. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З аналізу положень ст. 220 ЦК України вбачається, що в судовому порядку дійсним може бути визнаний лише договір, який підлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню. В той же час законом не передбачено обов»язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до роз»яснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов»язковому нотаріальному посвідченню. Згідно вимогам п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачена необхідність вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998р. №1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» також передбачена письмова форма договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Таким чином, у суду відсутні підстави для застосування норми ст. 220 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу не підлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню і заявлені позивачем вимоги не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Також безпідставні посилання позивача на ст. 392 ЦК України, відповідно до норм якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, оскільки позивач не являється власником автомобіля, а його власником згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є відповідач [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed