Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач 18.01.2018 року звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» про визнання неправильним формулювання причин звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення видної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у звязку із затримкою видачі трудової книжки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він з перебував з відповідачем у трудових відносинах. 19.05.2017 року під час перебування у відпустці, позивач відправив на адресу відповідач рекомендованим листом заяву про звільнення з 02.06.2017 року згідно із ст.. 38 КЗпП України за невиконання роботодавцем законодавства України про працю. Невиконання законодавства про працю полягає в порушенні ст.ст. 163, 165 КЗпП, ст.. 8 Закону України «Про охорону праці» та вимог Колективного договору, оскільки відповідач не забезпечив позивача спеціальним одягом, взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, а також миючи та знешкоджувальні засоби. Заяву про звільнення відповідач отримав 23.05.2017 року. Разом з тим, тільки 26.12.2017 року він отримав трудову книжку із записом про звільнення за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин на підставі наказу від 29.09.2017 року №126-П, запис №8. Вважає дії відповідача неправомірними. Просить суд визнати неправильним формулювання причин його звільнення в трудовій книжці - запис №8 від 02.06.2017 року на підставі наказу №126-П від 29.09.2017 року «Звільнено за статтею 40 п. 4 КЗпП України (за вчинення прогулу); змінити формулювання причин звільнення на «Звільнено за частиною 3 статті 38 КЗпП України, у звязку з невиконання власником законодавства про працю»; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 02.06.2017 року по 26.12.2017 року, у звязку із затримкою видачі трудової книжки. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.02.2018 року відкрито провадження по справі та зобовязано ДП «Селидіввугілля» ВП «шахта 1-3 Новогрордівка» надати суду: відомості про видачу підприємством і отримання [PERSON] спец.одягу, спец.взуття та мила за період 14.03.2011 року по 02.06.2017 року; завірену копію журналу видачі трудових книжок в частині, що стосується видачі трудової книжки [PERSON], з оригіналом для огляду судом, відомості про розмір заробітної плати [PERSON] за останні два місяці, що передують даті звільнення, тобто квітень, травень 2017 року; відомості про розмір середньомісячної і середньоденної заробітної плати [PERSON]; копію колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом. Відповідно до ст. 274 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] надав суду відгук на відзив відповідача, в якому фактично підтримав позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» та працював електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем під землею з 14.03.2011 року по 02.06.2017 року, даний факт сторонами не оспорюється, та підтверджується відповідними записами №7,8 у трудовій книжки позивача АХ№123862, виданої 25.05.2008 року. 19.05.2017 року під час перебування у відпустці, [PERSON] відправив на адресу відповідача рекомендованим листом заяву про звільнення з 02.06.2017 року згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП України за невиконання роботодавцем законодавства України про працю. Відповідач отримав зазначену заяву 23.05.2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №8548600074517. Згідно із записом №8 від 02.06.2017 року [PERSON] звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за вчинення прогулу) на підставі наказу №126-П від 29.09.2017 року. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В обґрунтування позовних вимоги позивач зазначав, що відповідачем порушено вимоги законодавства про працю, щодо зміни формулювання причин звільнення та відповідач не правомірно звільнив його на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Також позивач, зазначав, що підставою звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушенням відповідача норми ст.ст. 163, 165 КЗпП, ст.. 8 Закону України «Про охорону праці» та вимог Колективного договору. Так, стаття 163 КЗпП України передбачає, що на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов'язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний організувати комплектування та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативних актів про охорону праці. Статтею 165 ЦПК України визначено, що на роботах, зв'язаних з забрудненням, видається безплатно за встановленими нормами мило. На роботах, де можливий вплив на шкіру шкідливо діючих речовин, видаються безплатно за встановленими нормами змиваючі та знешкоджуючі засоби. Згідно з п. 7.8 розділу 7 Колективного договору на 2016 2021 рік ВП «Шахта 1-3 Новогродівська», який прийнято конференцією трудового колективу 07.10.2016 року, зареєстрованого Новогродівським УСЗН, адміністрацією та профспілковим комітетом від 28.11.2016 року за №193, вбачається, що з метою створення здорових та безпечних умов праці на підприємстві уповноважений власником зобовязується, зокрема безкоштовно забезпечити працівників, які працюють на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов'язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, спеціальним одягом, спеціальним взуттям та інші засоби індивідуального захисту відповідно до встановлених норм, згідно з Додатком №8. Протягом поточного року адміністрація зобовязується забезпечити працюючих спецодягом, спецвзуттям та ЗІЗ. Подальше забезпечення виконується у відповідності до нормативів. Представник відповідача у наданому суду відзиву на позовну заяву не заперечував з приводу того, що позивача не забезпечено у передбаченому законом та колективним договором спецодягом, спецвзуттям та іншими ЗІЗ. Суд вважає твердження представника відповідача з приводу нестабільного фінансового стану підприємства, що призвело до не забезпечення [PERSON] спецодягом, спецвзуттям та іншими ЗІЗ не спроможними, оскільки забезпечення даними предметами є обовязком роботодавця, а не правом, та значно погіршує становище позивача з приводу того, що він вимушений забезпечити зазначеними речами самостійно, оскільки працівник також несе відповідальність за виконання роботи без засобу індивідуального захисту. Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача щодо можливості [PERSON] самостійно забезпечити себе спецодягом, спецвзуттям та іншими ЗІЗ, за що в подальшому йому буде відшкодовано кошти, оскільки в даному випадку це не є обовязком позивача, а є його правом. За таких підстав, суд дійшов висновку, що відповідачем порушенні норми ст.ст. 163, 165 КЗпП, ст.. 8 Закону України «Про охорону праці» та вимог Колективного договору, що в свою чергу є правом позивача на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за невиконання роботодавцем законодавства України про працю, та у звязку з чим, позивачем, під час перебування у відпустці, на адресу відповідача було направлено відповідну заяву про звільнення. Заяву про звільнення, в якій позивач просить його звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 02.06.2017 року та направити йому трудову книжку, відповідач отримав 23.05.2017 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №8548600074517, та з копії заяви [PERSON] про звільнення вбачається, що 24.05.2017 року на заяву накладено резолюцію із приміткою «До вирішення питання». Позивачу від ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» на адресу: Донецька область, с. Цукурине, вул.. Средня, б.22, 06.06.2017 року за вихідним №13-304. було направлено повідомлення, в якому відповідач повідомив , що звільнити [PERSON] з 02.06.2017 року правові підстави відсутні та зазначив, що 02.06.2017 року є робочим днем згідно з графіком виходу, а тому є останнім робочим днем, коли [PERSON] не вийшов на роботу без поважних причин, у звязку із чим адміністрацією не прийнято рішення про його звільнення. Дане повідомлення [PERSON] отримав 20.06.2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №8548300856122, тобто майже через місяць після отримання відповідачем його заяви про звільнення та майне через півмісяця після закінчення його відпустки. Суд звертає увагу, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що підприємством прийнято обґрунтоване рішення про неможливість звільнити [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що в свою чергу свідчить про порушення відповідачем норм трудового законодавства та право позивача на працю, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим, ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Стаття 38 КЗпП України зобов'язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Крім того, роботодавець зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Отже, виходячи із змісту положення ст. 38 КЗпП України, у разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем законодавства про працю, не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивача до закінчення відпустки повідомлено про те, що 02.06.2017 року є робочим днем згідно графіку виходу, що в свою чергу є порушенням права позивача на захист своїх інтересів. Разом з тим, на підставі наказу №126-П від 29.09.2017 року [PERSON] звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за вчинення прогулу). Суд вважає дії відповідача такими, що не відповідають діючому законодавству про працю виходячи з наступного. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Підставою для складання наказу №126-П від 29.09.2017 року «Про звільнення» зазначено доповідна начальника дільниці ПР 5 [PERSON] про відсутність [PERSON] 02.06.2017 року на роботі без поважних причин і надання документів, які зазначали поважність відсутності на робочому місці та рішення засідання профкому ППО ПРУПУ ВП «Шахта 1-3 «Новогродіввська» протокол №2 від 29.09.2017 року, яким надано згоду на звільнення [PERSON]. Згідно із наказом ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 31.05.2017 року №5 [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 20 днів з 03.05.2017 року по 01.06.2017 року. Актом, складеним 02.06.2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтверджено факт не виходу на роботу 02.06.2017 року в 1 зміну електрослюсаря підземного [PERSON] Суд звертає увагу, що даний акт не містить інформації щодо місця та часу його складання, а також найменування посада осіб, якими складено акт, що в свою чергу не може бути належною підставою для проведення перевірки відсутності працівника на робочому місці. Начальником УПР-5 [PERSON] на імя директора ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» складено доповідну щодо відсутності [PERSON] на робочому місці з 02.06.2017 року без поважних причин. Суд звертає увагу, що дана доповідна не містить дати складання та резолюції Директора ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» щодо її розгляду. Комісією у складі начальника УПР -5 [PERSON], в.о. механіка УПР-5 [PERSON], прохідника [PERSON] 30.06.2017 року та 31.07.2017 року складено акти за місцем проживання [PERSON] за адресою: м.Гірник, вул.. Пушкіна, б. 4, кв.4, яким встановлено відсутність [PERSON] за місцем проживання. Суд звертає увагу, що зазначені акти складені за адресою: м.Гірник, вул.. Пушкіна, б. 4, кв.4, без участі будь-яких свідків, та з невідомих причин відповідачем повідомлення від 06.06.2017 року про те, що 02.06.2017 року є робочим днем згідно з графіком виходу, направлено за іншою адресою, а саме: Донецька область, с. Цукурине, вул.. Средня, б.22. Начальником УПР-5 [PERSON] на імя директора ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» складено доповідну, якою просив скласти клопотання до профкому ППО ПРУПУ про звільнення електрослюсаря підземного УПР-5 [PERSON] за прогул без поважних причин. Суд звертає увагу, що дана доповідна не містить дати складання та резолюції Директора ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» щодо її розгляду. Згідно із виписки з протоколу засідання профкому ППО ПРУПУ «Шахта 1-3 Новогродівська» №22 від 29.09.2017 року вбачається, що на засіданні прийнято рішення надати згоду на звільнення з підприємства електрослюсаря підземного [PERSON] за прогул. Суд звертає увагу, що у засіданні профкому [PERSON] не брав участь, та представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] був належним чином повідомлений про засідання комісії. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що 02.06.2017 року прийнято рішення з приводу перевірки відсутності [PERSON] 02.06.2017 року на робочому місці, а також те, що саме зазначені у наданих відповідачем документах особи мають відповідні повноваження щодо проведення відповідної перевірки. Суд звертає увагу на те, що надані відповідачем докази не містять головної інформації, а саме те, що у [PERSON] за графіком роботи 02.06.2017 року є робочим днем, а надана відповідачем копія табелю обліку використання робочого часу по дільниці ПР-5 ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» за червень 2017 року містить інформацію лише про звільнення за прогул на підставі наказу №126-П від 29.09.2017 року. Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що складання наказу №126-П від 29.09.2017 року «Про звільнення» [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України було прийнято з порушенням норм трудового законодавства, та відповідач повинен був звільнити [PERSON] 02.06.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України без будь-якої зміни формулювання причин звільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Виходячи з вищевикладеного, судом було встановлено, що формулювання причин звільнення позивача не відповідає фактичним обставинам. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати, що розірвання трудового договору між [PERSON] та ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» відбулось 02 червня 2017 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме в зв'язку з невиконанням з боку роботодавця вимог законодавства про працю, а тому вважає за необхідне визнати невірним формулювання причин звільнення [PERSON] в трудовій книжці запис №8 від 02.06.2017 року на підставі наказу №126-П від 29.09.2017 року «Звільнено за статтею 40 п. 4 КЗпП України» та змінити формулювання причин звільнення зазначивши «Звільнено за частиною 3 статті 38 КЗпП України, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю». У відповідності до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки з боку відповідача допущено порушення вимог законодавства про працю, в зв'язку з чим позивач подав заяву про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому відповідач, згідно ч. 3 ст.38 та ст. 44 КЗпП України, зобов'язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу при припиненні ним трудового договору із зазначених підстав та дати. Згідно довідки ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 23.03.2018 року №05-119 середньомісячний заробіток позивача складав 7075,58 грн. Колективний договір не визначає розміру вихідної допомоги, яка має бути виплачена працівникові при звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому оскільки суд прийшов до висновку про зміну підстав звільнення позивача, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 21226,74 грн. (7075,58 *3). Згідно із п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Статтею 235 КЗпП визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що позивача згідно наказу №126-П від 29.09.2017 року звільнено з підприємства 02.06.2017 року. Трудову книжку позивач отримав 26.12.2017 року, про що відповідач не заперечував у своєму відзиві до позовної заяви, та у заяві про звільнення позивач надав згоду, щоб трудову книжку йому направили поштою на адресу:Донецька область, с. Цукурине, вул.. Средня, б.22. Затримка видачу трудової книжки виникла з вини власника, та позивач весь цей час був позбавлений можливості працевлаштуватись, чим відповідач порушив його право на працю. Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР визначається за правилами, закріпленими у порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України. Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 порядку). Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує довідку №05-119, видану 23.03.2018 року ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввігілля», згідно вбачається, що за два місці що передують звільненню [PERSON] отримав 6894,16 грн., а тому розмір середньоденного заробітку позивача складає 176,77 грн. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2017 році» від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13, кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 02.06.2017 року, по 26.12.2017 року виходячи із зазначеного листа складає 143 дні, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 25275,58 грн. з розрахунку 176 грн. 77 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 143 (кількість робочих днів з часу звільнення по день отримання трудової книжки). Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу, у звязку із затримкою видачі трудової книжки, у розмірі 25275,58 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, та з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду, в сумі 1409,60 грн. за вимоги майнового характеру та 704,80 грн. за вимогу немайнового характеру, що разом складає 2114,40 грн.

Outcome: approved