Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 31.08.2014 року та 30.11.2015 року між [PERSON] та відповідачем по справі - [PERSON] було укладено 2 договори позики. За даними договорами, позивач передав позичальнику [PERSON] в борг гроші в сумі, по першому договору від 31.08.2014 року (600 доларів США) та по другому договору позики від 30.11.2015 року (300 доларів США) - 900 (дев'ятсот) доларів США. На підтвердження факту отримання суми позики в розмірі 900 доларів США відповідачем були власноручно складені та надані розписки від 31.08.2014 року та 30.11.2015 року. У вищезазначених розписках відповідач зобов'язався повернути позивачу отриману ним суму позики (900 доларів США) не пізніше по першій розписці 01.10.2014 року та по другій розписці до 10.01.2016 року. Однак протягом 2014-2016 років відповідач повернув частково суму у розмірі 200 дол. США. На вимогу повернути суму позики після спливу зазначених в розписці терміну відповідач пояснив, що у нього немає такої суми грошей. По сьогоднішній день на пропозиції про добровільну сплату боргу відповідач відповідає лише обіцянками. Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити позивачеві суму позики відповідно до розписок, в розмірі 700 доларів США, що за середнім курсом в банках України на дату подання позову (1 долар США = 27,00 грн.) становить 18 900 грн. та три проценти річних від суми яка вказана в розписці від 30.08.2014 року (600 доларів США), сума від процентів складає 480 грн. Загальна сума боргу відповідача станом на 16.03.2016 року становить 19 тис. 380 грн. В звязку із виниклими обставинами позивач звернувся до суду за захистом свої прав. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про що свідчить матеріали справи (зворотні поштові повідомлення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо закінчити без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. В тексті «Розписки від 31.08.2014 року» вчиненого в простій письмовій формі, зазначено, що позичальник [PERSON], [INFO] отримав позику в сумі 600 дол. США у [PERSON], [INFO], які зобовязувався повернути (а.с.6). В тексті «Розписки від 30.11.2015 року» вчиненого в простій письмовій формі, зазначено, що позичальник [PERSON], [INFO] отримав позику в сумі 300 дол. США у [PERSON], [INFO], які зобовязувався повернути в строку до 10.01.2016 року (а.с.7). Відповідно до Розрахунку 3 % річних на загальну суму неповернутого боргу 700 дол. США за період простроченого повернення з 31.08.2014 року по 16.03.2017 року, складає 486 грн. (а.с.8). За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 16 Цивільного кодексу України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених вимог, суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши обставини по справі та вивчивши докази, суд вважає, що дані правовідносини регулюються, зокрема, ст. 572, 1046,1049 ЦК України. Згідно ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до\~ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель дійсно набуває право звернення стягнення на предмет застави, однак, з даною позовною вимогою позивач до суду не звернувся. Згідно\~ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, судом є встановленим, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з приводу боргового зобовязання. Тобто, враховуючи вище викладене, суд враховує, що позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав в судовому порядку, оскільки у відповідності ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., судом забезпечується право на доступ до правосуддя, в звязку з чим суд вважає правомірним звернення до суду позивача, так як зняття з реєстрації у даному випадку, в звязку з наявністю спору між сторонами, може бути вирішено лише виключено шляхом постановлення судового рішення суду. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2\~ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3\~ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27\~постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до\~ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності заборгованості чи її відсутності перед [PERSON] яку [PERSON] проігнорував. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2\~ст.57 ЦПК України\~засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість\~одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. При цьому, суд враховує, що у відповідності до ст.383 ЦК України, власник має право використовувати власність для власних потреб. За \~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 526, 530, 623, 624, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений у ньому строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Та згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязань (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи доведення позивачем наявності боргу за кредитним зобовязаннями, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення. Визначаючись щодо стягнення судових витрат, суд встановив, що відповідно до ст.79 ЦПК України до судових витрат відносяться: судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати, повязані з явкою до суду, витрати, повязані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, а також витрати, повязані з проведенням огляду доказів та вчиненням інших дій. За ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved