Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

позивач [PERSON] 8 вересня 2020 року звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 50\~212,52 доларів США за договором позики від 5 квітня 2020 року та судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що 5 квітня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики на суму 30\~000 доларів США. Відповідачем надану позивачу розписку від 5 квітня 2020 року на підтвердження отримання позики. Відповідно до п. 1.2 договору відповідач зобов`язувався здійснювати плату за користування коштами у розмірі 5\~000 доларів США за кожен місяць користування та здійснювати її 5 травня 2020 року, 5 червня 2020 року, 5 липня 2020 року та 5 серпня 2020 року. Таким чином сума за користування коштами становить 20\~000 доларів США. Позика повинна була бути повернена до 5 серпня 2020 року, що визначено п. 2 договору. У зазначений термін відповідач борг не повернув, плати за користування коштами не сплатив. А тому просить стягнути з відповідача окрім суми боргу 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 526, 536, 625, 1049, 1050 ЦК України. Ухвалою суду\~від 21\~вересня 2020\~року позов\~було прийнято\~до розгляду,\~відкрито провадження у справі та призначено таку в підготовче засідання. Також 21 вересня 2020 року ухвалою суду було частково задоволено заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] , що діяв на підставі ордеру серії ВС №103629 від 8 вересня 2020 року, про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] в межах 50 212,52 доларів США (1 393 397,43 гривень), а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Акціонерне товариство «Банк 3/4» про визнання недійним договору позики в частині п. 1.2 щодо сплати за користування коштами по 5\~000 доларів США в місяць готівкою до 5 травня 2020 року, 5 червня 2020 року, 5 липня 2020 року та 5 серпня 2020 року; п. 7 щодо сплати по 200 доларів США за кожний день прострочення. Зустрічний позов мотивує тим, що сторони знайомі з 2010 року, а спільним бізнесом займаються з 2017 року. [PERSON] і [PERSON] є подружжям і працюють фінансовими керівниками Львівського відділення АТ «Банк 3/4». Вони фінансово спонсорували відповідача банківськими грошима, для чого останнім писалась розписка, куди крім суми боргу вносились для позивача проценти за користання коштами. Сума процентів за використання грошей не була за рік, а одноразовою і сплачувалась позивачу за наслідками проведеної одноразової торгової операції під яку бралась позика. 4 квітня 2020 року відповідач позичив у позивача 25\~000 доларів США, при чому договір не укладався, а писалась лише боргова розписка з зазначенням суми 30\~000 доларів США, з включення до суми 25\~000 доларів США 5\~000 доларів США процентів за надання позики. Отримані кошти були витрачені для придбання товару, який дотепер є у відповідача, оскільки його не вдалось реалізувати. В серпні 2020 року на організованому фуршеті позивачем, відповідачу поміж жартами було підсунуто ряд документів, де вже були підписи [PERSON] і [PERSON] , для візування по роботі. Оскільки така ситуація вже неодноразово практикувалась, відповідач довіряючи іншій стороні, підписав ряд документів, не підозрюючи обману з боку позивача. Договір позики не відповідає дійсності, оскільки з відповідачем текст договору не узгоджувався та не укладався, домовленостей про сплату по 5\~000 доларів США за користування грошима на місяць впродовж чотирьох місяців не було. Про такі обставини не вказано в розписці від 5 квітня 2020 року, яка сама по собі є договором. Хоча у розписці не вказано від кого отримано гроші, відповідач стверджує, що отримав у позивача 25\~000 доларів США та в розписку включено 5\~000 доларів США процентів за користування коштами та кінцева сума боргового зобов`язання становила 30\~000 доларів США. Крім того вказує, що договір є неправдивим за текстом, перша сторінка без підпису сторін, на другій сторінці зазначено про згоду дружини відповідача із укладенням договору, хоча вона як і відповідач договору не укладали, договір ніким не затверджений, положень ст. 1047, 1048 ЦК України відповідачу ніхто не роз`яснював, пункти 9.1-9.8 договору до відома доведені не були, такі порушують права та законні інтереси відповідача, членів його сім`ї, включаючи неповнолітніх дітей, волевиявлення відповідача не було вільним, усвідомленим та не відповідало внутрішній волі відповідача, додаткові умови договору не відповідають реальній домовленості сторін. Договір не відповідає вимогам ст. 203, 212, 214 п. 4, 215, 216 ЦК України. Договір не засвідчений у встановленому законом порядку. Позивач навмисно ввів в оману відповідача і скористався його довірою, а відповідач не був обізнаний з текстом договору, хоча можливо і завізував своїм підписом одну зі сторінок договору, хоча сумнівається в ідентичності підпису. При цьому вказує, що визнає суму боргу в розмірі 30\~000 доларів США, відносно інших вимог заперечує. Також вказує, що частину грошей повернув, а саме 1450 доларів США, які передав через сина позивача [PERSON] , а також надав доручення на продаж автомобіля. Як на підставу позову посилається на положення ст. 203, 230 ЦК України. 22 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на первинний позов відповідно до якого в задоволені позову просить відмовити. Відзив на первинний позов є ідентичним по змісту зустрічній позовній заяві. Ухвалою суду від 23 жовтня 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Недоліки зустрічного позову були усунуті 3 листопада 2020 року. В підготовчому засіданні 19 листопада 2020 року зустрічний позов було прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним. 3 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача по зустрічному позову [PERSON] , відповідно до якого в задоволенні такого просить відмовити з наступних підстав. Твердження позивача по зустрічному позову [PERSON] про надання йому в позику банківських коштів є неправдивими, отримання коштів останнім від [PERSON] свідчить написана розписка в якій вказана сума позики, а тому посилання на отримання 25\~000 доларів США не відповідає дійсності. Договір укладено в письмовій формі з дотриманням вимог чинного законодавства. Частина друга ст. 65 СК України передбачає презумпцію згоди другого з подружжя при укладені іншим договорів. Вказує, що не надано жодних доказів погашення заборгованості. Просив в задоволені зустрічного позову відмовити. 8 грудня 2020 року від голови правління АТ «Банк 3/4» [PERSON] надійшли письмові заперечення щодо залучення банку до участі в справі в якості третьої особи, оскільки вказує, що рішення ухвалене за наслідками розгляду справи жодним чином не вплине на права, обов`язки та інтереси банку. Розгляд справи просить проводити у відсутності представника банку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав з мотивів викладених в ньому, вказав, що позика не повернута. Відносно задоволення зустрічного позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Крім того, вказав, що докази понесених судових витрат додатково надасть протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні відносно первісного позову заперечив частково з підстав викладених у відзиві. Вказав, що боргову розписку писав, однак позичав 25\~000 доларів США та в розписці відразу ж була вказана сума 5\~000 доларів США процентів за користування коштами, а тому розписка написана на 30\~000 доларів США. Зазначив, що договору не підписував. При цьому вказав, що позов визнає частково, а саме борг в сумі 30\~000 доларів США, щодо процентів заперечив. Зустрічний позов підтримав з мотивів викладених в ньому. Представник відповідача [PERSON] , який діяв на підставі ордера серії ЛВ № 002293 від 19 жовтня 2020 року, в судовому засіданні відносно первісного позову заперечив частково, вважає, що мала місце недобросовісна поведінка зі сторони [PERSON] , а сам договір позики не укладався. Відповідач борг в сумі 30\~000 доларів США визнає, однак відсутні підстави для стягнення відсотків. Вважає, що не надано доказів укладення договору. Зустрічний позов підтримав з підстав викладених в ньому. Відповідач по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 6 квітня 2021 року подала заяву, відповідно до якої відносно зустрічного позову заперечує, викладені в позові обставини не мають до неї жодного відношення. Розгляд справи просить проводити у її відсутності. Представник третьої особи по зустрічному позову АТ «Банк 3/4» в судове засідання не з`явився, 1 лютого 2021 року повторно надійшла заява від голови правління АТ «Банк 3/4» Іщенко В.А. про розгляд справи у відсутності представника банку. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справи у відсутності відповідача по зустрічному позову [PERSON] і представника третьої особи АТ «Банк 3/4». Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] 5 квітня 2020 року було укладено договір позики, копію якого надано стороною позивача, відповідно до умов якого [PERSON] отримав 30\~000 доларів США (п. 1 договору). Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми коштів (п. 1.1 договору). З наданої копії розписки від 5 квітня 2020 року вбачається, що [PERSON] підтверджує факт отримання коштів в сумі 30\~000 доларів США згідно договору позики від 5 квітня 2020 року та зобов`язується повернути кошти до 5 серпня 2020 року. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга\~стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій\~статті 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204\~ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц) Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Таким чином, оскільки в самій розписці від 5 квітня 2020 року, написання якої [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, він посилається на договір від 5 квітня 2020 року, а тому в суду відсутні підстави вважати, що такий договір не підписувався відповідачем [PERSON] . Крім того, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, у випадку заперечення підписання такого договору, саме [PERSON] повинен був надати відповідні докази, однак доказів не підписання договору не надав, клопотання про призначення експертизи на підтвердження своїх доводів про не підписання договору не подав. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя\~статті 203 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм\~статті 230 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях контрагента, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за\~статтею 230 ЦК України. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення таких обставин норми статей\~203,\~229,\~230 ЦК України\~у сукупності вважатимуться правильно застосованими. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Аналізуючи надані стороною відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову доводи на обґрунтування своїх вимог, судом встановлено, що [PERSON] та його представник [PERSON] не надали жодного належного та допустимого доказу факту введення в оману [PERSON] [PERSON] під час укладення оспорюваного договору, навіть не заяви клопотання про допит [PERSON] в судовому засіданні в якості свідка з приводу обставин укладення спірного договору позики. У той час як наявність умислу в діях [PERSON] , істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Крім того, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення спірного договору [PERSON] помилявся щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочину. Натомість як судом зазначалось вище, в самій розписці [PERSON] вказує, що така надана згідно договору позики від 5 квітня 2020 року. Зазначення стороною про обставини введення в оману без надання відповідних доказів, не може бути взято до уваги судом, оскільки судове рішення не може базуватись на припущеннях. Від так судовим розглядом не встановлено обставин для визнання договору позики недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Частина друга ст. 65 Сімейного кодексу України визначає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. [PERSON] посилається на обставини, що його дружина не давала згоди на укладення спірного договору позики, водночас доказів оскарження нею такого договору до суду чи наявності рішення за її позовом про визнання договору недійним ним не надано. Як і не заявлено клопотання про допит вказаної особи в якості свідка. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Суд також критично відноситься до доводів викладених в зустрічному позові щодо не роз`яснення положень ст. 1047, 1048 ЦК України, оскільки такого обов`язку на іншій стороні договору не має, так як договір укладено між фізичними особами та в судовому засіданні не встановлено обставин введення [PERSON] в оману під час укладення вказаного договору. Відтак виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору від 5 квітня 2020 року в частині п. 1.2, 7 недійсним. Оскільки судом не встановлено обставин для визнання договору позики недійсним, відповідач [PERSON] позов в частині стягнення з нього 30\~000 доларів США визнає, від так слід вирішити питання, крім стягнення основної суми боргу, про стягнення плати за користування позиченими коштами та процентів у відповідності до ст. 625 ЦК України. Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Пункт 2 договору від 5 квітня 2020 року визначає, що позику та плату за користування коштами позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 5 серпня 2020 року. Статтею 545 ЦК України\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача [PERSON] , кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, що не заперечується відповідачем [PERSON] . Частина перша статті 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Пунктом 1.2 договору від 5 квітня 2020 року визначено, що сторони домовились, що сплата за користування коштами становить 5\~000 доларів США в місяць, та сплачуються готівкою 5 травня 2020 року, 5 червня 2020 року, 5 липня 2020 року та 5 серпня 2020 року. Правовідносини сторін за договором позики засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, сторони договору позики на підставі\~статті 627 ЦК України\~мають право визначити плату за користування коштами у твердій грошовій сумі. Такі дії учасників договірних правовідносин відповідають принципу свободи договору. \~Будь-яка визначена сторонами тверда сума оплати за користування позикою завжди може бути математичним способом перетворена у проценти відносно суми боргу. \~Стаття 1048 ЦК України\~не встановлює заборони визначати спосіб оплати за користування позикою. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі їхні відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, або така домовленість суперечить суті відносин сторін. На підставі принципу свободи договору вони вправі самостійно визначати умови договору, зокрема і плату за користування коштами не лише у відсотках, але й у твердій грошовій сумі. Таким чином відповідач [PERSON] повинен був сплатити чотири платежі по 5\~000 доларів США за користування позиченими коштами, а загалом 20\~000 доларів США, які ним сплачені не були. Згідно з частиною другою\~статті 625\~ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. За період після прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.\~\~ З наданих стороною позивача по первісному позову розрахунку заборгованості по сплаті 3% річних вбачається, що сума таких становить 212,52 доларів США. Вказаний розрахунок стороною відповідача по первісному позову не оспорювався та не заперечувався, а від так такі підлягають стягненню в користь позивача. Враховуючи наведене, оскільки відповідачем [PERSON] не оспорено факт отримання від позивача [PERSON] позики, судом не встановлено підстав для визнання договору від 5 квітня 2020 року недійсним в частині плати за користування коштами, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість по договору від 5 квітня 2020 року в розмірі 50\~212,52 доларів США, яка складається з 30\~000 доларів США суми позики, 20\~000 доларів США плати за користування коштами, 212,52 доларів США 3% у відповідності до ст. 625 ЦК України. Суд не бере до уваги доводи сторони відповідача по первісному позову про часткове погашення позики, оскільки суду не надано жодного доказу в підтвердження цих обставин. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судові витрати в розмірі 10 510 гривень судового збору, які документально підтвердженні.

Outcome: approved