Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач 13.08.2021 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. Позов мотивований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від сумісного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . 28.08.2020 року між [PERSON] та ВНЗ «Університет імені Альфреда Нобеля» був укладений договір № 417/20 про надання освітніх послуг для [PERSON] . За період навчання спільної з відповідачем доньки було сплачено плату за навчання, що підтверджується квитанціями від 28.08.2020 року на суму 24286,00 грн. та від 11.08.2021 року на суму 21857,10 грн. У своєму позові позивач просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 23071,55 грн., що складає половину вартості додаткових витрат, понесених позивачем на утримання дочки [PERSON] за 2020-2021 рік. Позивач письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.02.2003 року по 11.06.2009 року (а.с. 7, 9). Від сумісного шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Відповідно до довідки від 09.07.2021 року № 753 [PERSON] навчається у вищому навчальному закладі «Університет імені Альфреда Нобеля», денна форма навчання, стипендії не отримує. Термін навчання на освітньому ступені «бакалавр» до 30.06.2024 року (а.с. 25). На підставі підписаного 28.08.2020 року між [PERSON] та ВНЗ «Університет імені Альфреда Нобеля» договору № 417/20 про надання освітніх послуг для [PERSON] , за період навчання [PERSON] було сплачено плату за навчання, що підтверджується квитанціями № 10758 від 28.08.2020 року на суму 24286,00 грн. та № 3760 від 11.08.2021 року на суму 21857,10 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки - задоволено. Стягнуто щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) батька, починаючи з 16.08.2021 року до досягнення донькою двадцяти трьох років за умови продовження нею навчання. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1489цс17 від 13.09.2017 року та в постанові Верховного Суду № 61-21441св18 від 05.07.2018 року. У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, вона має право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання до досягнення двадцяти трьох років, таке ж право на звернення має той з батьків, з ким проживає дитина (частина третя статті 199 СК України). Таким чином, у разі якщо повнолітня дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення двадцяти трьох років, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу, правила статті 185 СК України до цих правовідносин не застосовуються. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24.02.2016 року у справі № 6-1296цс15 та Верховний Суд в постанові від 08.08.2018 № 61-8373св18. Оскільки позивач звернулася до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на повнолітню доньку в порядку статей 180, 185 СК України, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, її позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судовий збір слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed