Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, зменшила розмір позовних вимог і просить суд стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 564637,12 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Рівненського міського суду від 29 листопада 2006 року з відповідача [PERSON] на її користь були стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 12 вересня 2006 року і до повноліття дітей, про що було видано виконавчий лист. 25 грудня 2006 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Камінською Є.В. на виконання згаданого виконавчого листа було відкрито виконавче провадження. Відповідач належним чином свої аліментні зобов'язання не виконує, внаслідок чого за період з 12 вересня 2006 року по 31 грудня 2014 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 39087,44 грн, неустойка (пеня) за прострочення сплати яких, згідно проведеного позивачем розрахунку, становить 564637,12 грн. Посилаючись на положення статей 20,196 СК України, просить стягнути з відповідача на її користь вказану неустойку (пеню). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково і просить суд зменшити розмір неустойки (пені), яка підлягає стягненню. На заперечення позовних вимог посилається на своє скрутне матеріальне становище, відсутність постійної роботи, необхідність надання допомоги батькам-пенсіонерам, а також на необхідність утримання житла, де він проживає з позивачем та дітьми. Визнав, що аліменти не платить з 2007 року, хоча і був обізнаний зі своїм обов'язком щодо їх сплати, оскільки був присутнім під час розгляду справи про стягнення аліментів на утримання дітей. Зазначив, що років три тому, коли перебував на заробітках в місті Умані, пересилав позивачу протягом року близько 300 грн щомісяця. Надавав грошові кошти і тоді, коли був на інших заробітках. Крім того, відповідач [PERSON] подав суду письмову заяву про застосування позовної давності, в якій просить суд відмовити у стягнення неустойки (пені) за несвоєчасно сплачені аліменти за період з жовтня 2006 року по 26 грудня 2013 року у зв'язку з спливом позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, оскільки позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 29 листопада 2006 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 12 вересня 2006 року і до повноліття дітей. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист № 2-7916/2006. 25 грудня 2006 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Камінською Є.В. на виконання згаданого виконавчого листа було відкрито виконавче провадження. Судом також встановлено, що рішення Рівненського міського суду від 29 листопада 2006 року відповідачем [PERSON] належним чином не виконується. Як слідує з розрахунку заборгованості по аліментах від 25 лютого 2015 року № 8-1239, загальна заборгованість відповідача по виконавчому листу № 2-7916/2006 за період з 12 вересня 2006 року по 31 грудня 2014 року становить 39087,44 грн. Зі згаданого розрахунку також слідує, що із загальної суми нарахованих до сплати за вказаний період аліментів - 39850,97 грн, відповідачем було сплачено лише 763,53 грн, а саме: в жовтні 2006 року - 359,60 грн, в січні 2007 року - 64,40 грн, в лютому та березні 2007 року - по 181,02 грн та в квітні 2007 року - 77,49 грн. Відповідно до вимог статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Визначений державним виконавцем розмір заборгованості за аліментами у сумі 39087,44 грн сторонами не оспорюється. Згідно вимог частини першої статті 196 СК України, якою встановлена відповідальність за прострочення сплати аліментів, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Як слідує з проведеного позивачем розрахунку, розмір неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів [PERSON] на користь [PERSON] становить 564637,12 грн. Вказаний розрахунок суд приймає до уваги, оскільки він проведений позивачем у відповідності до вимог частини першої статті 196 СК України. Відповідно до частини другої статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Згідно роз'яснень, наведених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є працездатною особою, інвалідності чи тяжких захворювань не має, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, інших утриманців, крім дочки [PERSON] та сина [PERSON], не мав і не має. Наявність інших обставин, що мають істотне значення для вирішення спору, судом не встановлена. Згідно вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На заперечення позовних вимог відповідач посилається на своє скрутне матеріальне становище, відсутність постійної роботи, періодичне надання матеріальної допомоги позивачу під час тимчасових заробітків, необхідність надання допомоги батькам-пенсіонерам, а також на необхідність утримання житла, де він проживає з позивачем та дітьми. Разом з тим, жодними належними та допустимими доказами вказані обставини відповідач в судовому засіданні не довів. Відповідач не довів будь-яких обставин, які свідчили б про його скрутне матеріальне становище; спроби працевлаштування чи факти тимчасової роботи; надання позивачу матеріальної допомоги на утримання дітей поза межами виконавчого провадження; надання матеріальної допомоги своїм батькам; несення витрат по утриманню житла чи інших витрат, які могли б вплинути на можливість сплати ним аліментів за рішенням суду. Натомість, як слідує з показань допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], рідної сестри відповідача, утримання житла, де проживають сторони, здійснюється нею, її матір'ю та частково позивачем, а не відповідачем, який за квартиру не платить. Батьки відповідача спільно з відповідачем не проживають. Щодо надання відповідачем допомоги батькам свідок жодних пояснень суду не надала. Разом з тим, свідок суду показала, що її брат [PERSON] є безвідповідальною особою і для того, щоб він платив аліменти, позивачу треба було б кожен місяць йому про це нагадувати. За встановлених по справі обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки за прострочення сплати аліментів, заборгованість за якими виникла з вини відповідача. При вирішенні спору суд не приймає до уваги заяву відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Суд враховує, що відповідно до частини першої статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 11 вересня 2013 року (справа № 6-81цс13) та від 01 жовтня 2014 року (справа № 6-149цс14).

Outcome: approved