Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] в червні 2018 року звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на той факт, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.08.2012 року, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що вони протягом останніх 1,5 років проживають окремо, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому вона вважає, що сім`я розпалась остаточно та просить суд шлюб розірвати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 15.06.2018 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. В ході підготовчого розгляду справи судом, відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , 3-особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та дружиною склались складні відносини, він не згоден, щоб їхній син залишався проживати з матір`ю, оскільки атмосфера, що склалась в родині дружини не є сприятливою для дитини, ним створено всі умови для проживання дитини і тому відповідач просив суд визначити місце проживання сина саме з ним. Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 17.08.2018 зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду з первинним позовом. Позивачем [PERSON] було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з матір`ю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за станом здоров`я дитини, син потребує постійного догляду та відповідного лікування, основна більшість послуг надається платно. При цьому відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні потреб дитини, не має власного житла та не зможе надати належне медичне забезпечення та утримання синові, а тому просила суд визначити місце проживання дитини саме з нею.. Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання заяву про збільшення розміру позовних вимог було прийнято до провадження. 29.11.2018 відповідачем [PERSON] було подано суду заяву про зміну предмету зустрічного позову, а саме відповідач звернувся до [PERSON] , 3-особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про встановлення порядку участі батька у вихованні неповнолітньої дитини відповідно до зазначеного ним у вказаній заяві графіку, посилаючись на той факт, що він не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з позивачем, однак враховуючи, що йому постійно з боку позивача та її родичів чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, він неодноразово звертався до служби у справах дітей з заявами щодо усунення вказаних перешкод. Однак вони були залишені службою без належного реагування, а тому він вимушений захищати свої порушені права батька на участь у вихованні неповнолітньої дитини в судовому порядку. Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 29.11.2018 заяву про зміну предмету зустрічного позову було прийнято судом до розгляду. Ухвалою суду від 17.01.2019 підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач та її представник - [PERSON] в суді остаточні вимоги позову підтримали у повному обсязі з підстав викладених у вказаних заявах. Вимоги остаточно поданого зустрічного позову визнали частково, посилаючись на обставини, викладені у поданих відзивах та заявах по суті справи. Відповідач та його представник - [PERSON] остаточні вимоги первинного позову визнали, не заперечували щодо розірвання укладеного між сторонами шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] з матір`ю - позивачем у справі. Зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому обставини. Представник 3-особи: Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації - Харченко О.В. позовні вимоги первинного позову в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю підтримала у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги щодо участі батька у вихованні неповнолітньої дитини визнала частково та просила суд про їх задоволення у відповідності до визначеного графіку, зазначеному у Висновку Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації з урахуванням наданого Міським центром дитини Висновку психологічного обстеження малолітньої дитини сторін у справі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї шлюбі з 25.08.2012 року (а/з № 1972) (а.с.3 т.1), мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно позовної заяви, позивач вказує, що вони з відповідачем тривалий час проживають окремо, близько двох років ведення спільного господарства між позивачем на відповідачем остаточно припинено, а відтак позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач в свою чергу пояснив, що вони проживали з батьками позивачки, після народження дитини він пропонував переїхати в квартиру його матері, де створив необхідні умови для сина, однак позивачка відмовляється, через постійні конфлікти він вимушений був покинути квартиру в якій вони спільно проживали та переїхати в квартиру своєї матері. Також пояснив, що не заперечує, щодо вимоги про розірвання шлюбу, оскільки стосунки між сторонами припинено. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вказує позивач з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, син залишився проживати саме з нею. Дитина з моменту народження має проблеми зі здоров`ям внаслідок чого була встановлена інвалідність. За станом здоров`я син потребує спеціального харчування та догляду і вона, як мама може його надати. Відповідач в свою чергу в суді не заперечував, щодо задоволення вимоги позивача про визначення місця проживання їх спільного сина саме разом з матір`ю. У відповідності до вимог ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, неповнолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. У відповідності до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Ст. 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до висновку, наданого Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією від 22.11.2018 року № 102/03/31-10624, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини зазначено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] .. Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, дійшла висновку, що виняткові обставини розлучати малолітню дитину зі своєю матір`ю - відсутні. Отже, на підставі викладеного враховуючи інтереси дитини Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 18.10.2018 року № 21) Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідач в ході розгляду справи пояснив, що не заперечує щодо проживання сина з матір`ю - позивачем у справі, що також підтверджується висновком служби. Отже на підставі викладених у позовній заяві по суті аргументів і оцінки наданих сторонами доказів суд дійшов до висновку про можливість визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] ною. [PERSON] є батьком неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначив відповідач в судовому засіданні, позивач перешкоджає йому у спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , саме тому він неодноразово звертався з відповідними заявами до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністраціїз метою усунення перешкод у спілкуванні з сином. Відповідно до Висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 09.04.2019 року за №102/05/37-2887 Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька, [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , а саме: Перша та третя субота місяця з 10.00 до 18.00 год.; Друга та четверта неділя місяця з 10.00 до 18.00 год.; 03 листопада кожного року з 12.00 год. до 19.00 год.; Святкові дні: Новий рік, Різдво Христове, Великдень з 15.00 год. до 18.00 год.. Також в матеріалах справи міститься копія листа Міського центру дитини Служби у справах сім`ї та дітей Київської міської державної адміністрації, де зазначено про те, що розглянуто запит Служби у справах дітей, щодо психологічного обстеження малолітнього [PERSON] , [INFO] , та надано відповідний висновок (а.с.49 т.2). Згідно з копією Висновку №149 від 31.07.2019 року психологічного обстеження малолітнього [PERSON] , [INFO] , наданого Міським центром дитини вбачається, що за результатами психологічної роботи з`ясовано наступне. [PERSON] - спокійний, доброзичливий хлопчик. [PERSON] має надійну прив`язаність до матері. Мама для хлопчика - людина, що забезпечує його потребу в безпеці, увазі, турботі. Наразі в сприйнятті дитини його родина складається з мами, дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] . До батька в дитини особисте ставлення не достатньо сформоване через відсутність спілкування між ними. Дитина пам`ятає лише про останню ситуацію конфлікту між батьком на дідусем, відповідно хлопчик негативно сприймає батька через цю ситуацію та не хоче з ним бачитися. Отже, враховуючи зазначене, рекомендовано: поступове налагодження позитивного спілкування батька з сином під час їх короткочасних зустрічей (на початковому етапі) та встановлення довірливих взаємовідносин, які мають відбуватися за присутності соціального працівника чи психолога Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді або іншої третьої особи, яка є безпечною для дитини. Зустрічі мають відбуватися в спокійній і безпечній атмосфері та за згодою дитини; батькам скористатися сімейною медіацією для налагодження конструктивної комунікації та досягнення домовленостей стосовно виховання дитини; батькам слід пам`ятати, що конфліктні ситуації між ними та залучення дитини до вирішення дорослих питань негативно впливають на її психічний висновок (а.с.50-52 т.2). Позивач та її представник у судовому засіданні категорично заперечували проти того, щоб відповідачу [PERSON] було встановлено запропонований саме ним графік побачень з сином, обґрунтовуючи тим, що наразі між батьком та сином відсутній тісний зв`язок, хлопчик на фоні постійних конфліктів негативно сприймає батька та не хоче з ним бачитись, а тому необхідно поступове налагодження відносин між ними та просили суд визначити графік, запропонований органом опіки у своєму висновку. Відповідно до ст. 18 вищевказаної Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року ЄСПЛ, установивши порушення ст. 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.. Таким чином, відповідачем порушено право позивача на спілкування з сином та право брати участь у вихованні дитини. Згідно ст.159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця її проживання тощо) місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Суд не приймає як доказ пояснення позивача та її представника - [PERSON] про те, що [PERSON] здійснює негативний вплив на дитину та своїм втручанням у виховний процес вносить психологічне напруження в роботу вихователів та вчителів, а визначений відповідачем [PERSON] графік спілкування з сином є неприйнятним, виходячи зі стану здоров`я дитини, його інтересів, потреб у розвитку, корекційній роботі та навчанні, оскільки дані обставини не доведені доказами, які б свідчили про те, що спілкування дитини з батьком негативно впливає на його психічний, фізичний стан, та не буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. За таких обставин, приймаючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову, суд керується виключено інтересами неповнолітньої дитини, яка має право на систематичне спілкування з батьком. Суд приходить до висновку, що дане спілкування буде відповідати інтересам дитини та вимогам закону щодо права батька на участь у спілкуванні та вихованні сина. Вирішуючи питання про спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд виходить з того, що [PERSON] наразі навчається у спеціалізованій школі, йому встановлено інвалідність та за станом свого здоров`я дитина потребує постійного догляду, додаткового розвитку за допомогою логопеда, дефектолога, сурдопедагога, роботи в корекційних центрах, а тому суд вважає за доцільне з урахуванням Висновку Міського центру дитини №149 від 31.07.2019 психологічного обстеження малолітнього поступове налагодження позитивного спілкування батька з сином під час їх короткочасних зустрічей (на початковому етапі) та встановлення довірливих взаємовідносин, дозволити [PERSON] наступний графік зустрічей з малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] : з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] десятирічного віку у вигляді побачень першої та третьої суботи щомісяця з 10.00 год. до 18.00 год., другої та четвертої неділі щомісяця з 10.00 год. до 18.00 год. з можливістю відвідування місця проживання батька; після досягнення малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] десятирічного віку у вигляді побачень кожної другої та четвертої неділі місяця з 18.00 год. п`ятниці до 15.00 год. неділі за місцем проживання батька; 03 листопада кожного року з 12.00 години до 19.00 години (якщо припадає на вихідний день) та з 15.00 години до 19.00 години (якщо припадає на робочий день); у святкові дні: Новий рік, Різдво Христове, Великдень на наступний за святковим днем день з 10.00 години до 19.00 години; після досягнення малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] десятирічного віку на період осінніх, зимових, весняних канікул дитини з 18.00 години п`ятниці напередодні канікул до 18 години вівторка поточного тижня канікул; після досягнення малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] десятирічного віку на період літніх канікул на протязі від 7 до 21 дня цілодобово за погодженням лікарем місця оздоровлення дитини з урахуванням стану здоров`я дитини. При цьому суд, приймаючи вказане рішення, виходив в першу чергу з інтересів малолітньої дитини сторін по справі, його віку, режиму дня і харчування. Також судом враховано той факт, що малолітній [PERSON] відвідує розвиваючі заняття, гуртки, спортивні оздоровлюючі заклади, спеціальних приватних викладачів, а тому суд не вбачає за можливе задовольнити зустрічні вимоги відповідача, щодо надання йому можливості побачення з малолітнім сином 02 листопада кожного року з 12.00 години до 18.00 години, з тих підстав, що таким чином будуть в першу чергу порушені права малолітньої дитини на отримання належної підготовки для здобуття повної загальної середньої освіти, оскільки таким чином дитина буде позбавлена можливості відвідувати зайняття, а також святкувати свій день народження з друзями (дітьми свого віку). Що стосується зустрічних вимог відповідача щодо надання судом дозволу під час його щорічних чергових відпусток строком від 7 до 21 дня цілодобово, з правом виїзду дитини за кордон з метою відпочинку і оздоровлення, суд приходить до наступного висновку. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. У відповідності до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п.п. 3 4 даних Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м.м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені ч. 5 ст. 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Важливою підставою для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Вказана позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. (№ 628/1973/16-ц) Не зазначення даних відомостей, фактично позбавляє одного із батьків дітей можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми . Слід зазначити, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 р. ( справа № 783/14/15-ц) зроблений висновок про правомірність висновку суду апеляційної інстанції, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення позбавить можливості в даному випадку матері, бути обізнаним про виїзд її дітей за межі України, про строк та мету поїздки. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16.03.2016 р. дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. У постанові від 12.04.2017 р. у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Отже, виходячи з положень СК України, ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 р. № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року ) Відповідач не надав належних та достатніх доказів дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, необхідності такого виїзду, тобто того, що дитина потребує оздоровлення та що вказані виїзди будуть сприяти найкращим інтересам дитини. Також, відповідачем суду не надано доказів про звернення до позивачки із проханням надання останньою згоди на виїзд дитини із визначенням мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування за кордоном до подання вказаного зустрічного позову до суду, як і доказів відмови позивачки у наданні такого дозволу, оформленого у встановленому законом порядку на виїзд дитини, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим її інтересам, такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, проте відповідач таких вимог не заявляв, а просив дозволити під час його щорічних чергових відпусток строком від 7 до 21 дня цілодобово, з правом виїзду дитини за кордон з метою відпочинку і оздоровлення, без визначення певного періоду та країн виїзду, що не відповідає вимогам законодавства України, а відтак суд приходить до висновку, що надання дозволу на виїзд малолітньої дитини до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення позбавить можливості в даному випадку матері бути обізнаною про виїзд дитини за межі України, про строк та мету поїздки, а відтак дана частина зустрічних позовних вимог [PERSON] не підлягає задоволенню судом. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічних вимог відповідача щодо безперешкодного відвідування дитини за місцем його фактичного знаходження чи проживання під час хвороби сина, виходячи з тих підстав, що між сторонами у справі наразі існує невирішена конфліктна ситуація, яка негативно впливає на психічний розвиток дитини і без налагодження конструктивної комунікації та досягнення домовленостей з даного приводу, призведе до поглиблення негативного впливу конфліктної ситуації на психічний розвиток дитини. Також не підлягає задоволенню судом зустрічна позовна вимога, щодо присутності відповідача під час відвідування неповнолітнім [PERSON] центру під час занять з логопедом за встановленим графіком з тих підстав, що суду не було надано безпосередньо для дослідження графік занять дитини з логопедом, а також не надано доказів, що вказана присутність не спричинить дискомфорту для дитини під час занять з логопедом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши всі докази в їх сукупності, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом у повному обсязі, вимоги зустрічного позову [PERSON] є частково обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн., від сплати якого була звільнена позивач при зверненні до суду з позовом, а також підлягає стягненню з позивача на користь відповідача понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн., сплаченого ним при зверненні до суду з зустрічним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: partial