Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Момот М.В., 11.08.2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та володінні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на договору купівлі-продажу від 05.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського нотаріального округу, належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Крім неї, у вищевказаній квартирі з серпня 2014 року зареєстрована її донька [PERSON] , яка з серпня 2014 року по теперішній час в квартирі не мешкає, її особистих речей в квартирі немає. Відповідач [PERSON] мешкає у іншому місці, і до теперішнього часу не знялася з реєстрації за вищевказаною адресою, що перешкоджає позивачу, як власнику, вільно користуватися та розпоряджатися власністю. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] та представник позивача Момот М.В. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від представника позивача надійшла заява з підтримання позовних вимог та просить суд слухати справу без її участі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи. Відповідачем надано до суду письмову заяву від 06.10.2020 року, посвідчену тимчасово виконуючим обов`язки нотаріуса Магдагачинського нотаріального округу Амурської області РФ Оссою М.О., в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі та проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частково задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Малімон А.О., [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відомості про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №7748200 від 15.11.2004 року. Згідно довідки центру надання адміністративних послуг Авдіївської міської ради № 07-29д/3701 від 24.07.2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованими значаться - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно акту від 23.07.2020 року, складеного головою мікрорайону «Залізничний» Красовою Г.А. в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , 1994 року народження, яка мешкала за адресою: [ADDRESS] , з 29 серпня 2014 року мешкає в Росії. З матеріалів справи видно, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Олександрівка, Олександрівського району, Донецької області, 23.06.2017 року отримала паспорт громадянина РФ, виданий відділом УФМС Росії по Амурській області в Магдагачинському районі. Згідно довідки філії Білогорського центру організації роботи залізничних станцій дирекції управління руху на східному полігоні центральної дирекції управління руху ВАТ «РЗД» № 34 від 29.07.2020 року, [PERSON] працює з 01.02.2019 року в Білогорському центрі організації роботи залізничних станцій на посаді чергового по залізничній станції Гудачі. Як вбачається з інформації Відділу реєстрації місця проживання громадян Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка № 431 від 31.08.2020 року , згідно наявного картотечного обліку [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі без поважних причин понад один рік, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності вищевказаних відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними, в судове засідання не надано. Натомість враховуючи положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та вищенаведену правову позицію Верховного суду України, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкоди в здійсненні позивачем права користування та розпорядження належною їй на праві власності квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: partial