Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Будівельно-монтажна фірма «Азовстальбуд» (далі ПАТ «БМФ «Азовстальбуд») звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання особами, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з квартири № 45, яка розташована за адресою м. Маріуполь, проспект Перемоги, будинок № 77. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач є субєктом господарювання приватної форми власності та йому на підставі договору купівлі-продажу реєстраційний № 1-1654, який засвідчений 13.05.1994 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у МКП «Маріупольське БТІ» 01.04.1997 року реєстраційний № 542, на праві приватної власності належить квартира № 45, що розташована за адресою: м. Маріуполь, пр. Перемоги б.77. Після придбання у власність житлового багатоквартирного будинку по пр. Перемоги, 77 підприємством було прийнято рішення про передачу у тимчасове безоплатне користування квартири № 45 для проживання в ній відповідача [PERSON]В, та після чого в 1999 році він з дозволу адміністрації підприємства вселився та зареєструвався в ній. Будь-яких письмових договорів про безоплатне користування квартирою між підприємством та [PERSON] та його сином укладено не було. Проте фактично між сторонами внаслідок вчинення ними конклюдентних дій виникли цивільні правовідносини, які притаманні договірним. Відповідач разом із своїм повнолітнім сином безкоштовно проживають і зареєстровані в квартирі, що належить підприємству, незалежно від того, що [PERSON] не має жодного юридичного звязку з підприємством ПАТ БМФ «Азовстальбуд». Вважає, що такі правовідносини врегульовані договором позички, відповідно до умов якого одна сторона (позикодавець) безоплатно передає, або зобовязується передати другій стороні (користувачу) у користування протягом встановленого строку. На підприємстві виникли непередбачувані обставини, та з метою недопущення банкрутства підприємства та погашення боргів перед працівниками та обовязковими платежами перед бюджетом, підприємством було прийнято рішення про продаж належних йому на праві власності житлових квартир, в тому числі квартири [ADDRESS], в якій на даний час безоплатно проживають відповідачі. З цією метою підприємством неодноразово направлялися письмові повідомлення пропозиції про першочергову пропозицію із можливістю придбання квартири, а саме 27 травня 2016 року, 7 жовтня 2016 року, про що свідчать копії повідомлень з особистим розписом відповідача. 13 січня 2017 року та 26 січня 2017 року відповідачам були направлені цінні листи з описом вкладення, направлялися остаточні повідомлення про розірвання договору та виселення. Проте відповідачі жодних дій, спрямованих на придбання квартири не вжили, категорично відмовлялись купувати квартиру та відмовляються звільнити займане майно та виселитися із квартири, що стало причиною звернення до суду з даним позовом. Позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: у звязку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому. Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків, тому відповідачі, з урахуванням загальних положень вимог глави 58ЦК України, яка містить ст.785 ЦК України, відповідно до якої у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, зобовязані в примусовому порядку повернути займане ними житло шляхом виселення. Крім того позивач обґрунтовує свої позовні вимоги ст.ст. 317-319, 321 ЦК України, які передбачають право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та непорушність права власності, та ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вважає, що з урахуванням зазначеного, у звязку з розірванням договору позички та відсутністю підстав для подальшого проживання в квартирі, відповідачі мають обовязок звільнити займане ними житло. В резолютивній частині позовних вимог просить суд визнати [PERSON], [PERSON] особами, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою [ADDRESS], та виселити їх з даної квартири. У судовому засіданні представник позивача [PERSON]В,, який діяв на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні змісту позовних вимог. Крім того суду пояснив, що ордер на квартиру відповідачам не видавався, в 1990 році адміністрація підприємства дала згоду на вселення відповідачів. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, суду пояснили, що [PERSON] вселився в дану квартиру на підставі ордеру. Він та його син постійно проживають в цій квартирі, оплачують комунальні послуги, тому відсутні підстави для визнання відповідачів особами, які втратили право користування квартирою. Ніякого договору позички між ними та позивачем не укладалося, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Просили суд відмовити у задоволені позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволені позову. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та його дружині [PERSON] на підставі ордеру на жилу площу в гуртожитку від 14 вересня 1994 року була надана кімната № 45 в будинку № 77 по пр.Перемоги в м. Маріуполі. [PERSON], відповідно до інформації Лівобережного районного відділу надання адміністративних послуг департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, зареєстрований в даному жилому приміщенні з 2 червня 1995 року. Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 126 від 19.04.2000 року про зміну статусу гуртожитків ЗАТ «БМФ «Азовстальбуд» на пр. Перемоги, 77, вул.Орджонікідзе, 52, вул.130 Таганрозькій дивізії, 108, вул.Московській, 58/42, жилі приміщення № 1-46 у будинку № 77 на пр. Перемоги, який має статус гуртожитку, перевести у ордерні. БТІ внести відповідні зміни у технічну документацію. Відділу з обліку та розподілу житлової площі міськради видати ордери за списками ЗАТ «БМФ «Азовстальбуд». ПАТ «БМФ «Азовстальбуд» на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 1-1654, який засвідчений 13.05.1994 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у МКП «Маріупольське БТІ» 01.04.1997 року реєстраційний № 542, на праві приватної власності належить квартира № 45, що розташована за адресою: м. Маріуполь, пр. Перемоги б.77. 27 травня 2016 року, 7 жовтня 2016 року, відповідачам неодноразово направлялися письмові повідомлення пропозиції про першочергове право придбання квартири у відповідача в звязку з виникненням на підприємстві непередбачуваних обставин, які загрожували банкрутством, про що свідчать копії повідомлень з особистим розписом відповідача. 13 січня 2017 року та 26 січня 2017 року відповідачам були направлені цінні листи з описом вкладення до цих листів, а саме остаточні повідомлення про розірвання договору та виселення. Відповідачем [PERSON], у судовому засіданні, в підтвердження проживання в даній квартирі, були надані копії квитанцій про сплату ним комунальних послуг за час проживання в цій квартирі, що свідчить про факт проживання його та [PERSON] в цій квартирі. Яких-небудь доказів, які б спростували факт проживання відповідачів в цій квартирі, позивачем суду не надано. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Зобов'язання не може виникнути з договору, який сторона не підписувала, зобов'язання виникає для осіб, що укладають договір, відповідно, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не випливає із суті зобов'язання (стаття 652 ЦК України). Відповідно до вимог ст. ст. 827, 828 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. Договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно. Договір позички між юридичними особами, а також між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі. В порядку ч. 2 ст. 834 ЦК України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі, якщо у зв'язку з непереборними обставинами річ стала потрібною йому самому. Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (ст. 836 ЦК України). З урахуванням вищенаведених норм права, а також з урахуванням відсутності наявності укладеного між позивачем та відповідачами в письмовій формі договору позички, в якому повинні бути зазначені узгоджені сторонами умови договору, обовязки сторін за даним договором, та правові наслідки невиконання умов договору, припинення умов договору, розірвання умов договору, строк, на який укладено договір, суд дійшов висновку про відсутність правового обґрунтування позовних вимог позивача, та відсутність підстав повернення квартири позивачу, в яку позивачі вселилися на підставі ордеру, а не на підставі договору позички, що свідчить про відсутність наявності перешкод у користуванні власністю, внаслідок чого відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача про виселення відповідачів з вищевказаної квартири. Крім того, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів особами, які втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], оскільки в доводах позовної заяви не наведено жодної правової підстави, як підстави для визнання осіб, які втратили право користування жилим приміщенням в сенсі вимог норм ЖК України (ст.ст.70, 71 ЖК України), та норм ЦК України (ст.405 ЦК України), зміст яких передбачає умови, при яких особи втрачають право користування житлом, внаслідок чого відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Outcome: dismissed