Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач 28.01.2019р. подав позов, в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 1594791,79грн. - в рахунок погашення боргу за позикою, а також 141302,92грн. - 3% річних та 630175,58грн. - інфляційні втрати - згідно ч.2 ст.625 ЦК України, всього 2337311,56грн. і судові витрати 9605грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 27.11.2015р. сторонами уклали договір позики, оформлений розпискою; за договором позики відповідач отримав грошові кошти в сумі 59500доларів США, готівкою в іноземній валюті, за домовленістю кошти від подач зобов`язався повернути 27.02.2016р. Станом на 26.12.2018р. відповідач повернув лише частину боргу періодичними платежами незначними сумами, що в цілому склало 2174,63 долари США, решту в сумі 57325,37доарів США, що становить за курсом НБУ на 28.01.2019р. (подання позову) 1594791,79грн., не повернув. 3% річні нараховані за період з 16.02.2016р. по 28.01.2019р. - 1078 днів прострочення, інфляційні втрати нараховані за період з березня 2016р. по грудень 2018р. за індексами інфляції, встановленими у законному порядку. 18.03.2019р. позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути 1561543,08грн. - в рахунок погашення боргу за позикою (виходячи з конвертації долара у гривню за курсом не на день подання позову як у первісному позові. А станом на день повернення боргу, визначений у розписці; а також 3% річних за весь час прострочення в сумі 136945,19грн. інфляційні втрати в сумі 638823,29грн., і судові витрати 12105грн. 3% річні нараховані за період з 27.02.2016р. по 28.01.2019р. - 1067 днів прострочення. Інфляційні втрати нараховані за період з березня 2016р. по січень 2018р. за оприлюдненими індексами інфляції. Відповідач позов не визнав, подав відзив, у якому послався на те, що надана позивачем розписка не відповідає вимогам до договору позики, оскільки в ній не вказано дату і факт отримання грошових коштів та не вказано про обов`язок відповідача повернути кошти, тому дана розписка не є укладенням договору позики; розписка безгрошова і в дійсності відповідач грошових коштів, вказаних у розписці, від позивача не отримував; крім того, навіть і у разі визнання договору позики та факту боргу, то відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат на суму, вказану в доларах. 20.05.2019р. позивач подав заяву про уточнення розміру заборгованості, просив стягнути 1581135,98грн. (еквівалент 58026,32доларів).- в рахунок погашення боргу за позикою, а також за ч.2 ст.625 ЦК України 136563,35грн. - 3% річних і 646838,70грн. - інфляційні втрати, та стягнути судові витрати. Збільшення розміру заборгованості за позикою полягало в уточненні суми боргу, яка була повернута позичальником згідно отриманої позивачем виписки по рахунку з банку (надходження платежів від відповідача по поверненню позики). За підрахунком позивача відповідач за вказаний період після написання розписки повернув йому 41450грн., еквівалент 1473,68 долари США. 3% річних та інфляційні втрати позивачем перераховані з урахуванням всіх платежів відповідача по погашенню боргу (згідно відомостям з виписки по рахунку) на суми простроченого боргу , який періодично зменшувався у зв`язку з платежами боржника. У відповіді на відзив позивач послався на те, що договір позики між сторонами був укладений в 2011році, гроші були передані позичальнику, і у відповідача за розпискою від 2011року виникло зобов`язання повернути кошти; позичальник повернення позики прострочив, і в серпні 2015р. позивач звертався до суду з позовом про стягнення боргу за позикою і процентів, в процесі розгляду справи відповідач визнав наявність у нього заборгованості, що виникла з договору позики, на загальну суму 59500доларів США, зобов`язався повернути всю суму боргу до 27.02.2016р. , і написав нову розписку, саме визнання відповідачем вказаної уми боргу за договором позики і зобов`язання повернути весь борг не пізніше 27.11.2016р. і було підставою для написання позивачем заяви про залишення позову без розгляду, тобто правовідносини між сторонами виникли в 2011році з договору позики, станом на 2015рік не припинились, боржник мав прострочені зобов`язання за договором позики, визнав їх розмір, визнав, що вказаний борг є позикою і підлягає поверненню у вказаний у розписці строк, є боргом за договором позики. В судовому засіданні позивач підтримав позов, просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за договором позики; з приводу конкретних обставин пояснив, що в 2011 році був укладений договір позики, за яким позивач дав відповідачу у позику грошові кошти у валюті в сумі 58000 доларів США, а відповідач гроші взяв і написав розписку з зобов`язанням повернути борг у визначений у розписці строк, борг не повернув, тому він в 2015 році звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики, в процесі розгляду справи вони домовились з відповідачем про продовження строку повернення боргу, відповідач визнав наявність боргу за договором позики у сумі 59500 доларів США, враховуючи розмір невиконаного грошового зобов`язання за договором, укладеним в 2011році, і грошові зобов`язання , що виникли у боржника внаслідок прострочення повернення позики, і тоді ж домовились, що даний борг є позикою з зобов`язанням повернути борг до 27.02.2016р., тоді ж відповідач написав нову розписку на суму боргу за позикою і з строком повернення, саме тому він подав 27.11.2015р. до суду заяву про залишення позову без розгляду, і суд виніс відповідну ухвалу. У подальшому відповідач декілька разів йому сплатив незначні суми, залишився борг 58026,32доларів (еквівалент 1581135,98грн.), для обліку заборгованості та платежів відповідача, які здійснювались ним у гривнях, позивач вказані платежі враховував у погашення боргу за чинним на день платежу курсом валют. Представник позивача позов підтримав, пред`явлення позовних вимог у національній валюті обґрунтував тим, що єдиною валютою грошового зобов`язання в Україні є гривня; для конвертування доларів у гривню взятий курс на 27.11.2016р.- день повернення боргу за розпискою, також для обчислення суми боргу у національній валюті позивачем взятий курс на день подання позову до суду. вимоги щодо нарахування інфляційних втрат представник позивача обґрунтував тим, що сума боргу після закінчення строку його повернення була конвертована у гривню, і надалі у відповідача вже існувало зобов`язання, виражене у гривні, і таке зобов`язання прострочене боржником, тому є підстави для нарахування інфляційних втрат за весь період прострочення, а також 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України, такі розрахунки проведені за індексами інфляції, що офіційно оприлюднені у вказаному періоді прострочення. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, на які послався відповідач у відзиві, доводячи безгрошовість наданої позивачем розписки від 27.11.2015, відповідно відсутність у відповідача будь-яких грошових зобов`язань перед відповідачем за даною розпискою. Представник не заперечував факту написання відповідачем вказаної розписки, пояснив, що договір позики мав місце між сторонами у 2011році, сума позики 58000доларів США, що відповідач повертав позичені кошти, про що зазначалось на зворотній стороні розписки від 2011року; останній платіж у сумі 6200грн. відповідач повернув 25.12.2018р., чим повністю закрив заборгованість, що існувала за договором позики від 2011року. Просив у позові відмовити. Суд визнавав явку відповідача обов`язковою для дачі особистих пояснень, але відповідач неодноразово по викликам до суду не явився, пояснень особисто не надав. З наданих доказів суд встановив такі обставини і відповідні ним правовідносини: Згідно розписки, датованої 27.11.2015р., написаної власноручно відповідачем [PERSON] , чого він не заперечує, і підписаної обома сторонами, - в ній зазначено, що [PERSON] «взяв у [PERSON] 59500доларів США до 27.02.2016р.». Дана розписка надана позивачем суду на підтвердження грошового зобов`язання відповідача і розміру такого зобов`язання. Дана розписка досліджена судом в оригіналі, який знаходиться у позивача. Дана розписка судом визнається належним письмовим доказом. Згідно розписки, наданої відповідачем, написаної власноручно ним і датованої 27.05.2011, - відповідач взяв у [PERSON] у борг суму 58000доларів США строком на два роки, зобов`язався повернути до 27.05.2013р. Розписка підписана обома сторонами, в ній далі по тексту після підписів є припис про зміну адреси позикодавця. Далі в розписці є припис, датований 22.05.2014, підписаний обома сторонами, наступного змісту: «Повний розрахунок за взаємною згодою в сумі 56285 доларів перенесено до 27.05.2014р.». На зворотній стороні розписки є приписи, виконані [PERSON] , з зазначенням за хронологією дат з першої дати 19.10.2011р. по останню дату 29.05.2014р. (всього 15 записів) та вказанням отриманих сум у доларах; після чого є припис від 28.05.2014р. за підписами обох сторін про продовження договору розписки до 27.12.2014р., визначена сума боргу 55655доларів США. Ухвалою суду від 8.12.2015р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики позов залишено без розгляду, підстава: п.5 ч.2 ст.207 ЦПК (заява позивача про залишення позову без розгляду). В даній ухвалі зазначено, що позивач звернувся з позовом у серпні 2015р., просив стягнути за договором позики, укладеним 27.05.2011р., борг у сумі 1742207,05грн. основного боргу і 3% річних; 27.11.2015р. позивачем подано заяву про залишення позову без розгляду, оскільки відповідач зобов`язався добровільно повернути борг в розмірі 59500доларів США в строк до 27.02.2016р., про що надав йому власноручно написану розписку. Ухвала набрала законної сили. Відповідач [PERSON] подав до суду позов про визнання договору позики від 27.11.2015р. неукладеним, у даній позовній заяві позивач [PERSON] зазначив такі обставини: що в 2015 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, після чого запропонував [PERSON] написати розписку про отримання ним 59500доларів в обмін на те, що відкличе свою позовну заяву; таку розписку [PERSON] написав у вкрай невигідному для нього скрутному становищі, не маючи можливості отримати кваліфіковану правову допомогу. У статті 1046 ЦКУ визначено, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦКУ - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч.2 ст.1047 ЦКУ - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст. 626 ЦКУ - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 638 ЦКУ - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ). Згідно ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно ст.1051 ЦКУ позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно ст.1053 ЦКУ за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики в ст.1047 цього Кодексу (новація боргу у позикове зобов`язання). Згідно ст.1048 ЦКУ позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 2. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Згідно ст.1049 ЦКУ позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ч.3. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Належними доказами підтверджено і судом на їх підставі встановлено такі обставини: 27.05.2011р. сторони уклали договір, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти 58000доларів США строком на два роки з строком повернення до 27.05.2013р. Даний договір є договором позики, укладений у відповідній письмовій формі; складена позичальником розписка є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики і строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Договір позики є реальним, і з даного договору для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договором, і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання. Після укладення договору позичальник частково (у незначній частині) виконував грошові зобов`язання, про що свідчать приписи позикодавця на звороті боргової розписки, але з підсумку вказаних у розписці повернутих сум видно, що позичальник виконав грошові зобов`язання лише частково і допустив суттєве прострочення у виконанні зобов`язання за договором позики. У подальшому згідно припису на розписці від 27.05.2011р., датованому 22.05.2014р. (тобто вже після виникнення прострочення боржника щодо повернення боргу), сторони уклали додаткову угоду, якою продовжили кінцевий строк повернення боргу (позики) - до 27.05.2014р. і визначили при цьому розмір боргового зобов`язання : 56285доларів США. У подальшому згідно другому припису на розписці від 27.05.2011р., датованому 28.05.2014р., сторони знову узгодили новий кінцевий строк повернення боргу: перенесли його на до 27.12.2014р. і (з урахуванням часткової виплати) визначили розмір боргу на вказану дату в сумі 55655доларів США. Даними діями позичальник підтвердив наявність боргу, його розмір, взяв зобов`язання повернути вказаний борг у визначений додатково строк, і крім того, даною дією перервав перебіг строку позовної давності. Грошові зобов`язання , які виникли у відповідача за договором позики, станом на 2015 рік не були виконані, тому позикодавець мав підстави для звернення до суду з відповідним позовом. Розпискою від 27.11.2015р., яку позичальник видав позикодавцю в межах виконання грошових зобов`язань за раніше укладеним договором позики, він підтвердив наявність у нього невиконаного грошового зобов`язання, визнав розмір боргу за договором позики, який сторони за взаємною згодою визначили станом на вказану у розписці дату 27.11.2015р. в 59500доларів США. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини на підставі укладеного в 2011році договору позики. Дійсність даного договору не викликає сумніву і визнається відповідачем, і факт отримання коштів у позику за даним договором відповідач не оспорює, як не оспорює і того факту, що станом на день видачі ним позикодавцю другої розписки (27.11.2015р.) він мав невиконані і прострочені грошові зобов`язання перед позивачем за договором позики. Розписка від 27.11.2015р. (за якою подано позов, що розглядається) написана позичальником власноручно, в ній чітко визначено розмір наявного грошового зобов`язання станом на 27.11.2015р. - 59500доларів США. Розписка є належним письмовим доказом на підтвердження наявності у позичальника невиконаного перед позикодавцем і визнаного позичальником грошового зобов`язання, його валюти і розміру. Тому суд виходить з того, що вказана у даній розписці сума боргу 59500долаірв США -є боргом позичальника, який виник у нього саме з договору позики. Даний борг існував станом на 27.11.2015р. Таким чином, у розписці від 27.11.2015р. позичальник визнав борг у сумі 59500доларів США, визнав природу боргу, та наявне зобов`язання по його поверненню («взяв до…»). Відповідач посилається на те, що невиконаним у нього було грошове зобов`язання на меншу суму, ніж вказано у розписці (з урахуванням зазначених на розписці від 2011року виплат позикодавцю). Разом з тим, неоспоримим і доведеним даним письмовим доказом є факт, що позичальник визнав борг саме у вказаній сумі; така сума боргу є співмірною розміру позовних вимог позикодавця до позичальника, вона не суперечить вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. Так, станом на 27.12.2014р. визнана позичальником сума боргу становила 55655доларів США. З урахуванням положень закону, що регулює договір позики і, зокрема, передбачає право позикодавця на отримання процентів за користування позикою і передбачає негативні матеріальні наслідки для позичальника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, а також враховуючи період прострочення після дати визнання боргу в сумі 55655доларів (на 27.12.2014р.) - з 27.12.2014р. по дату написання боргової розписки 27.11.2015р. - то сама по собі сума боргу, вказана у розписці від 27.11.2015р. (59500), є адекватною і співмірною наявному на той час боргу за договором позики, тому посилання відповідача на відсутність боргу у вказаній сумі та його посилання на написання розписки на вкрай невигідних для нього умовах, - є таким, що суперечить дійсно встановленим обставинам і правовідносинам між сторонами. Посилання відповідача, що безпосередньо 27.11.2015р. він не брав від позивача вказану суму, не спростовує наявності у нього грошового зобов`язання у вказаній сумі, визнаного ним станом на день написання розписки, і того, що вказаний борг у нього виник саме з договору позики. У розписці не вказано про обов`язок повернення суми (на що посилається відповідач), але це не має істотного значення, оскільки за загальним змістом розписки - позикодавець визнав розмір наявного боргу і словами «взяв до…» фактично вказав дату повернення вказаної суми і відповідно взяв н себе таке зобов`язання . Таким чином, розписка містить у собі підтвердження факту отримання позики від позикодавця, розмір неповернутої позики і відповідно розмір грошового зобов`язання, а також строки виконання зобов`язання по поверненню боргу. У постанові від 18.12.2018р. у справі №686/21857/16-ц Верховний Суд зазначив, що відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути вказані у розписці кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень закону щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику. Таким чином, судом встановлено наявний у відповідача борг за договором позики станом на 27.11.2015р. в сумі 59500 доларів СЩА, визначена валюта позики і валюта грошового зобов`язання (позичальник зобов`язався повернути долари) і встановлено строк повернення боргу. Тобто у позичальника як з договором позики так і безпосередньо з даної розписки, укладеної сторонами у тих самих правовідносинах (що по суті є укладенням додаткової угоди в межах існуючого договору позики) виникло грошове зобов`язання, яке має бути виконане належним чином і відмова від виконання якого суперечить вимогам закону, що регулює дані правовідносини. Відповідач грошове зобов`язання виконав частково, чого сам не заперечує. Позивач визнає факт часткового повернення боргу після написання розписки, і за його підрахунками відповідачем повернуто 1473,68 долари США (сплачені 41450грн., конвертовані в долари за курсом НБУ). Розмір і періоди виконаного частково грошового зобов`язання (декілька платежів - на рахунок позивача у вказаний період) відповідач не оспорює, це слідує з виписки з карткового рахунку позивача, і виконання грошового зобов`язання у більшій сумі відповідач не довів. Його посилання на записи в розписці від 2011р. щодо передачі коштів, до уваги не беруться, оскільки досліджуваним є період після написання розписки 27.11.2015р. Таким чином, борг становить 59500-1473,68= 58026,32долари США. Відповідач не довів належними доказами того факту, що після написання ним розписки від 27.11.2015р. він повернув позивачу суму, вказану у цій розписці, тому встановленим є факт невиконання вказаного у розписці грошового зобов`язання, що виникло з договору позики, його розмір та валюта, і факт його прострочення, - що є підставою як для стягнення суми боргу так і для покладення на прострочившого боржника обов`язку, передбаченого у ч.2 статті 625 ЦК України у вигляді 3% річних від простроченої суми боргу за весь період прострочення . Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного: За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, і що у позичальника як з укладеного в 2011р. договору позики так і за умовами домовленості (що по суті є додатковою угодою до договору позики) згідно розписки від 27.11.2015р. виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах (59500доларів США), а не в національній валюті. Правильним також є залік в доларах сум, сплачених позичальником (часткове виконання грошового зобов`язання по поверненню позики) у гривнях, за курсом НБУ, і відповідно правильним буде визначити наявне у відповідача невиконане ним грошове зобов`язання по поверненню позики саме у доларах США, а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Таким чином стягненню з відповідача підлягає борг в сумі 58026,32долари США. Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, доведені і підлягають задоволенню. У позовній заяві позивач просить стягнути борг у гривнях, при цьому застосовує різні курси іноземної валюти у національну валюту (станом на кінцеву дату повернення боргу згідно розписки, станом на день подання позову до суду, тощо). Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, доцільно є зазначити у рішенні суду про стягнення боргу у доларах США, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін. Тому суд вважає правильним і доцільним у судовому рішенні зазначити про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. З даних підстав, враховуючи, що предметом позики були долари, що борг у розписці був визначений сторонами договору у доларах і відповідно відповідач зобов`язаний повернути долари (або - допустимо - вказану суму у гривнях в еквіваленті, розрахованому за курсом валют на день платежу), - то відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат, передбачених у ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому суд бере до уваги наступне: За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют - статтею 625 ЦК України не передбачено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у його постанові від 20.02.2019 у справі №638/10417/15ц, а також у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Позивач , обґрунтовуючи дану позовну вимогу, послався на судову практику, зазначивши певні рішення Верховного Суду України. Разом з тим, вказаними позивачем рішеннями суду вищої інстанції були врегульовані інші правовідносини, зокрема: в постанові ВСУ від 13.12.2017р. у справі №309/3458/14-ц Верховний Суд України погодився з рішенням апеляційного суду про стягнення суми позики та 3% річних і відмовив у вимозі про стягнення інфляційних втрат за прострочення повернення позики у доларах; такі самі висновки зроблені Верховним Судом України у справі №6-79цс14 в постанові від 2.07.2014р.; в постанові від 1 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14 Верховний Суд України і в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Верховний Суд визначили, що інфляційні втрати стягуються у випадку, коли грошове зобов`язання виникло з вироку суду про відшкодування шкоди, визначивши, що відшкодування шкоди є грошовим зобов`язанням і до нього ч.2 ст.625 ЦК застосовується, тобто викладені висновки зроблені у інших правовідносинах; у справі №758/1303/15-ц Верховний Суд визначив, що спір щодо стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України - є цивільним, а не адміністративним спором, і не робив висновків щодо застосування положень закону про відшкодування інфляційних втрат до зобов`язання , визначеного у іноземній валюті. Таким чином, оскільки грошове зобов`язання відповідача за умовами договору виникло і існує до повного його виконання у доларах США, при цьому всі ризики від коливання валют мають покладатись на обидві сторони (у разі підвищення курсу долару- такі ризики і негативні наслідки покладаються на боржника, відповідно у разі зменшення курсу долару кредитор не вправі перекладати негативні наслідки на боржника у спосіб перерахування суми боргу у національну валюту з тим, щоб стягнути інфляційні втрати. Ніяких додаткових умов сторони не приймали і відповідних змін до укладеного між ними договору позики з приводу переведення суми боргу у гривню сторони не вносили, а при розгляді даної справи слід виходити з вимог закону і з умов договору, які не суперечать чинному законодавству, і які для вирішення конкретного спору між сторонами договору мають головне значення. Предметом позики є долари, грошове зобов`язання визначене в іноземній валюті, всі ризики від знецінення національної валюти для кредитора захищені самим курсом валюти; частиною 2 ст.625 ЦК передбачено відшкодування інфляційних втрат виключно у разі прострочення гривневого грошового зобов`язання. Щодо стягнення 3% річних, то суд виходить з наступного: Боржник прострочив грошове зобов`язання, тому згідно ч.2 ст.625 ЦК України є підстави для стягнення з нього 3% річних, нарахованих за весь час прострочення на всю суму боргу. Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, приписи ч.2 ст.625 ЦК України в частині нарахування 3-х відсотків річних, на відміну від інфляційних втрат, застосовуються до прострочених грошових зобов`язань, виражених у іноземній валюті. Тому є підстави для стягнення з відповідача 3% річних за весь період прострочення, починаючи з 28.02.2016р. (день, наступний за вказаним у розписці днем повернення суми боргу), на всю прострочену суму, а оскільки відповідач частково суму боргу виплачував декількома платежами, то і з урахуванням зменшення розміру простроченого зобов`язання. Позивач надав розрахунок 3% річних з урахуванням всіх платежів боржника, відсотки нараховував на прострочену суму (на суму боргу, що залишалась після чергового платежу). Суд погоджується з таким розрахунком трьох відсотків річних і вважає його правильним та таким, що проведений за формулою, за якою прострочена сума помножується на кількість днів прострочення, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365. Даний розрахунок відповідачем не оспорений, іншого розрахунку відсотків відповідач не надав. Разом з тим, суд враховує наступне: Згідно висновків Верховного Суду у наведених вище справах - проценти можуть нараховуватись на прострочену суму боргу також в доларах - тобто в тій самій валюті, в якій існує борг. Разом з тим, такий спосіб нарахування процентів не виключає можливість їх нарахування у гри національній валюті, яка вважається у будь-якому разі належним засобом платежу за грошовими зобов`язаннями в Україні. Позивач провів розрахунки процентів у національній валюті, посилаючись на приписи закону щодо валюти грошових зобов`язань в Україні, і враховуючи, що боржник здійснював платежі у гривнях; при цьому обраховуючи проценти позивач виходив з суми боргу, переведеної ним у гривню за офіційним курсом валют з урахуванням проведеного кожного разу платежу. Виходячи з того, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України та наведених вище висновків Верховного Суду - вимагати виплати відсотків у валюті кредитування це є правом кредитора, то суд вважає, що не є порушенням закону і умов договору, якщо кредитор пред`являє вимогу про сплату процентів у національній валюті. Суд вважає, що стягнення процентів у національній валюті не буде порушенням вимог закону, який регулює дані правовідносини. Суд також виходить з того, що чи будуть відсотки нараховані у доларах а після того переведені у гривню, чи навпаки, - кінцева сума є тотожною, оскільки застосовується той самий курс валют. Також суд враховує, що нарахування трьох відсотків річних за ч.2 ст.625 ЦК України не є умовою договору, якою б самі сторони визначили валюту нарахування таких відсотків, що підстави для нарахування даних відсотків виникли після прострочення грошового зобов`язання, тобто після кінцевої дати повернення боргу за умовами договору. Тому суд вважає можливим прийняти надані позивачем розрахунки процентів у національній валюті , а не в валюті кредитування, і вважає можливим стягнути такі відсотки з відповідача у валюті, визначеній позивачем, що не буде порушенням вимог закону, не буде відступленням від висновків Верховного Суду з цього приводу. Суд також враховує, що відповідач дані розрахунки не оспорив, не надав своїх розрахунків процентів у доларах. Відсотки нараховані позивачем за рекомендованою в постанові Верховного Суду формулою . Таким чином, у даному випадку, суд вважає можливим відсотки стягнути у гривнях, у сумі, вказаній позивачем, яка розрахована правильно. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає: борг в сумі 58026,32 долари США і 3% річних в сумі 136563,35грн. З урахуванням часткового задоволення позову, згідно з приписами ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають частковому задоволенню, пропорційно частині задоволених позовних вимог, виходячи з того, що позов задоволено на 73%. Судові витрати позивача складаються з витрат по оплаті судового збору 9605грн. З урахуванням частини задоволених позовних вимог відшкодуванню позивачу відповідачем підлягають понесені позивачем судові витрати у розмірі 73%, що становить 7011,65грн.

Outcome: partial