Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач 31.08.2017 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив\~ стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 22\~849,89 гривень , а також\~ середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36\~523,20 гривень, 10\~000 гривень в відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що згідно трудового контракту №01/17 від 10.01.2017 він був призначений на посаду директора Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси»\~. 28.04.2017 він був звільнений з посади за угодою сторін. На час звільнення відповідач не здійснив з ним повного розрахунку, станом на 12.07.2017 залишилася заборгованість по заробітній платі 24\~349, 89 гривень. У вступному слові представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явився повторно, у зв»язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи . У наданих суду запереченнях представник відповідача [PERSON] в задоволенні позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що заборгованість по заробітній платі виникла саме під час керівництва філією [PERSON], вина підприємства в цьому відсутня , оскільки позивач, перебуваючи на посаді керівника, не вживав всіх необхідних заходів щодо виплати йому належних сум при звільненні , і відповідальність повинен нести сам позивач. Також представник відповідача зазначив, що [PERSON] не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди саме через дії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси»\~. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази , вважає, що позов належить частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що підтверджено трудовим контрактом № 01/17 з директором Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси»\~ від 10 січня 2017 та копією трудової книжки , що [PERSON] з 11.01.2017 працював на посаді директора Запорізької філії Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси». 28.04.2017 позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем надані належні та допустимі докази того, що на час звільнення, йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в повному обсязі . Наразі заборгованість складає 22\~849,89 гривень. Зазначене підтверджено довідкою підприємства, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні , яка містить всі необхідні реквізити, в тому числі і печатку, а також Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків , за якими позивачу за 3 квартала 2017 року було нараховано дохід у вигляді заробітної плати за період з 11.01.2017 по 28.04.2017 в розмірі в сумі 30\~248,30 гривень, з яких сплачено суми 621,12 гривень та 1242,24 гривень, та перераховано відповідно податків 111,80 гривень та 223,60 гривень . В свою чергу відповідач не надав суду доказів, що заборгованість із заробітної плати відсутня, або є іншою, не надавши суду відповідні первинні бухгалтерські документи . У суду також не викликає сумніви довідка підприємства № 32 від 12.07.2017, оскільки зазначені в ній відомості відповідають відомостям з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, крім того, в ній зазначені ПІБ позивача, його РНОКПП та період нарахування доходу співпадає з періодом, протягом якого [PERSON] працював на посаді керівника філії. Відповідно до вимог\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. Згідно зі\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до [PERSON] відповідачем було порушено норми\~ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1\~ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці, які передують події, з якою повязана виплата. Як вбачається з довідки, наданої відповідачем, заробітна плата позивача [PERSON] за березень та квітень 2017 склала 10\~825,89 гривень , а тому його середньоденна заробітна плата відповідно складає 10\~825,89 гривнь / 41 день (кількість робочих днів в березні квітні 2017) = 264,05 гривень. Оскільки , з позивачем при звільнені розрахунку в повному обсязі проведено не було , а за період позовних вимог з 01.02.2017 по 31.08.2017 минуло 144 робочих дня , то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 144 дні * 264,05 гривень = 38\~023,20 гривень . Разом з тим, позивач заявляє позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку в розмірі 36\~523,20 гривень , з незрозумілих причин при здійсненні розрахунку вираховуючи з встановленої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суму виплаченої заробітної плати 27.04.2017, 12.07.2017, 14.07.2017 в загальному розмірі 1500,00 гривень. З огляду на те, що відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог , суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку саме в розмірі суми визначеної позивачем - 36\~523,20 гривень. Слід зазначити, що суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що заборгованість утворилася саме з вини [PERSON], а вина підприємства відсутня у несвоєчасному розрахунку, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був звільнений з посади за угодою сторін , доказів того, він притягувався до адміністративної, кримінальної чи дисциплінарної відповідальності через порушення трудового законодавства, суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. У п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до\~\~ст. 237-1 КЗпП України\~(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було дійсно порушено права [PERSON] у сфері трудових правовідносин, що виразилося в невиплаті йому належних сум заробітної плати , через що у суду не викликає сумнівів , що вищевикладене призвело до моральних страждань позивача, вимусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя і йому дійсно було заподіяно моральну шкоду. Проте, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд приходить до висновку, що вказаний позивачем розмір відшкодування 10\~000,00 гривень є завеликим,не підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, і тому приходить до висновку, що з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань заподіяних позивачу , а також вимог розумності та справедливості , з Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси»\~ на користь [PERSON] в відшкодування моральної шкоди слід стягнути 1000,00 гривень. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Outcome: partial