Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач 29.04.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в розмірі 237 610,90 грн., що виникла за кредитним договором №0613/01 укладеним 13.06.2013 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 13.06.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №0613/01, за умовами якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію та надав кредит, ліміт заборгованості за якими в сумі не перевищував 200 000,00 грн., а останній зобов'язався погасити кредит не пізніше 10.06.2016 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 22% річних. Банк повністю виконав свої зобов'язання перед позичальником за кредитним договором та надав позичальнику кредит на умовах визначених договором. Відповідач станом на 09.04.2015 року порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість у розмірі 237 610,90 грн., яка складається: 200 000, 00 грн. - сума поточної заборгованості за кредитом; 36 645,51 грн. - сума заборгованості за простроченими процентами за кредитом; 964,39 грн. сума заборгованості за поточними процентами. Відповідач повідомлявся про виникнення заборгованості по оплаті передбачених договором платежів перед позивачем, однак кошти позичальником повернуті не були, що змусило останнього звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 29.10.2015 року представник позивача [PERSON] підтримав позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач до суду тричі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 99, 105, 106), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 13.06.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №0613/01, за умовами якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію та надав кредит, ліміт заборгованості за якими в сумі не перевищував 200 000,00 грн., а останній зобов'язався погасити кредит не пізніше 10.06.2016 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 22% річних (а.с. 3-5). Банк повністю виконав свої зобов'язання перед позичальником за кредитним договором та надав позичальнику кредит на умовах визначених договором. Відповідач станом на 09.04.2015 року порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість у розмірі 237 610,90 грн., яка складається: 200 000, 00 грн. - сума поточної заборгованості за кредитом; 36 645,51 грн. - сума заборгованості за простроченими процентами за кредитом; 964,39 грн. сума заборгованості за поточними процентами (а.с. 6 - розрахунок заборгованості). Відповідач повідомлявся позивачем про виникнення заборгованості по оплаті передбачених договором платежів, однак кошти позичальником повернуті не були. Таким чином, враховуючи зазначене та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а отже такими, які слід задовольнити. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п.22) ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Таким чином, відповідно до ст. 88 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243,60 грн., понесені судом по предмету спору, бо позивач при подачі до суду позову по закону був звільнений від сплати судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: approved