Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач 23.10.2017 р. звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частки квартири укладеним та права власності на частку квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй та відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У 2012 році між нею та відповідачем [PERSON] було укладено усну угоду купівлі-продажу ? частки зазначеної квартири. 10 вересня 2015 року відповідач надала розписку про отримання від позивача коштів в рахунок сплати за придбану у неї частку квартири та зобов'язалася протягом місяця нотаріально оформити договір дарування або купівлі-продажу зазначеної частки квартири. До теперішнього часу договір купівлі-продажу частки квартир нотаріально не укладено, гроші відповідач не повертає, тим самим перешкоджає позивачу у здійснені права власності на зазначену квартиру. Просить суд визнати договір купівлі-продажу ? частки квартири [ADDRESS] між позивачем та [PERSON] від 10.09.2015 року та визнати за нею право власності на зазначену квартиру. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи повідомлена належно, надала до суду заяву з клопотанням слухати справу без її участі, позовні вимоги визнала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, судом встановлено наступне. Позивачу та відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 11.10.2011 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 27.11.2017 року. Згідно з розписки, складеної 10 вересня 2015 року, [PERSON] отримала від [PERSON] кошти у розмірі 20000 грн. за належну їй ? частки квартири [ADDRESS]. [PERSON] зобов'язалася протягом місяця, але не пізніше 10.10.2015 року, нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу зазначеної частки квартири. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, та просила на підставі ст. 220 ЦК України визнати договір дійсним. Судом встановлено, що 10 серпня 2015 року [PERSON] та [PERSON] оформили шляхом складання письмової розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] суми за продану квартиру ? частки квартири [ADDRESS] договір купівлі - продажу зазначеної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Таким чином, судом не встановлено факту безповоротного ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Крім того, позивач в судовому засіданні посилалась на те, що посвідчити договір купівлі-продажу вона не має можливості через відсутність коштів для сплати відповідних платежів пов'язаних із оформленням договору. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання укладеним договору купівлі-продажу частки квартири та визнання права власності на частку квартири є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed