Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - «Позивач») звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач»), третя особа - [PERSON] (далі - «Третя особа») про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. Він перебував у шлюбі із Відповідачем з 11.11.2000 року по 21.02.2017 року. [INFO] від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] . [PERSON] виповнилось 18 років, але на сьогоднішній день він навчається на 1-му курсі Національної академії внутрішніх справ (IV-го рівня акредитації) на денній формі навчання, за державним замовленням, ступеня вищої освіти бакалавра. Термін навчання з 26.08.2019 року по 05.07.2023 року. Дитина проживає разом із батьком, Відповідач будь-якої участі в його фінансовому забезпеченні не приймає. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягувати із Відповідача на його користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки щомісячно з усіх видів заробітку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до закінчення сином навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років. Ухвалою суду від 08.11.2019 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. а.с.20 - 21). 11.12.2019 року на адресу суду від Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві зазначено наступне. Відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог. 14.11.2000 року нею було зареєстровано шлюб з Позивачем, однак, спільне життя не склалося. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2017 року шлюб було розірвано. За час спільного життя з Позивачем у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . За період сімейного життя Позивач проявив себе як диктатор та тиран, оскільки неодноразово забороняв Відповідачу виходити на вулицю, повноцінно спілкуватися з друзями, вести нормальне життя. Замість щасливого подружнього життя вона отримувала лише синці, психологічний натиск та приниження. Останньою краплею було те, що Позивач в стані неконтрольованої агресії, не даючи оцінки своїм діям, виставив її на вулицю. З цього часу Позивач почав матеріальне переслідування Відповідача. Відповідач працює у КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» на посаді молодшої медсестри, що є її основним місцем роботи та єдиним джерелом доходу. Середня заробітна плата складає - 4 173,00 грн. на місяць. Вона не має власного житла, користується орендованим житловим приміщенням. Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.07.2017 року вона сплачувала аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.04.2017 року і до повноліття. Від сплати аліментів вона не ухилялась та вчасно їх сплачувала, заборгованості по виконавчим документам немає. Відповідач намагається підтримувати сина відповідно до своїх можливостей, бажає для свого сина всього найкращого. При всьому її бажанні та найкращих судженнях з приводу розвитку дитини та духовного виховання сина, нажаль у Відповідача не має можливості достатньо забезпечити навіть саму себе. Тому просила суд врахувати її матеріальне становище та відмовити Позивачу у задоволенні позову повністю (а.с.31-33). 19.12.2019 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням її направлення Відповідачу. У відповіді на відзив той зазначив, що Позивач не погоджується з аргументами Відповідача усі перелічені доводи Відповідача у відзиві на позовну заяву мають тільки одну мету - ухилитися від сплати аліментів на утримання повнолітнього сина на період його навчання (а.с.52-53). 26.12.2019 року в судовому засіданні Відповідач позов не визнала та пояснила суду наступне. Вона працює з 2008 року у Білоцерківському пологовому будинку на посаді молодшої медичної сестри. Позивач вигнав її з дому у 2017 році. Вона не має власного житла, винаймає кімнату у квартирі, яка належить сторонній людині похилого віку. У свою чергу Позивач працює директором підприємства, яке займається пасажирськими перевезеннями. Дитина з ним залишилась лише з тієї причини, що у батька є будинок, де дитина може проживати. Вона власного житла не має і вже вдруге з 2017 року міняє місце проживання. В місяць вона заробляє 4 173,00 грн. отримує на руки 3 700,00 грн., із яких відразу 1000 гривень сплачує за кімнату та несе інші необхідні витрати. У випадку задоволення позову її і без того скрутний матеріальний стан значно б погіршився. Шлюб було розірвано з ініціативи Позивача, оскільки у нього вже була інша жінка. Відповідач з ним до розірвання шлюбу близько 3-х років вже фактично як чоловік та жінка не проживали. У задоволенні позову просила відмовити повністю. 26.12.2019 року судовому засіданні представник Відповідача підтримала її доводи. Додатково пояснила, що Відповідач виживає на 4 000,00 грн. Працює медичним працівником у медичному закладі. Після сплати орендної плати у неї залишається близько 2 000,00 грн. на життя, як дорослої людини. У той же час, позивач має можливість самостійно утримувати сина, що підтверджується чеками, які були надані ним в іншій справі про стягнення додаткових витрат на сина. Всі позови його до неї - тиск на Відповідача з метою примусу відмовитися від позову про поділ спільного майна, набутого сторонами під час їхнього сумісного проживання у шлюбі. У задоволенні позову просила відмовити повністю. В судові засідання Позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити (а.с.30, 53, 71). В судові засідання Третя особа не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити (а.с.29, 72). 08.04.2020 року в судове засідання ані Відповідач, ані представник Відповідача не з`явились. Через канцелярію суду представником Відповідача надано заяву про розгляд справи без участі Відповідача та її представника, в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі (а.с.93). В зв`язку з тим, що 08.04.2020 року сторони в судове засідання не з`явилися, згідно з приписами ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вислухавши Позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із Відповідачем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис №1086 від 14.11.2000 року (а.с.10). [INFO] від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Виконкомом Узинської міської ради Білоцерківського району, актовий запис №15 (а.с.10). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.02.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.11-12). Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] виповнилося 18 років, у зв`язку з чим його право на отримання аліментів припинилось. Як вбачається з довідки №46/02-3507 від 06 вересня 2019 року, виданої курсанту [PERSON] він (вона) дійсно навчається на 1-му курсі Національної академії внутрішніх справ (IV-го рівня акредитації) на денній формі навчання, за державним замовленням, ступеня вищої освіти бакалавра. Термін навчання: з 26.08.2019 року по 05.07.2023 року (а.с.9). У той же час, відповідно до договору оренди квартири від 01.07.2019 року, Відповідач орендує кімнату у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Розмір орендної плати становить 1 000,00 грн. на місяць (а.с.35). Згідно з довідкою про доходи №58 від 21.11.2019 року, виданих КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» Відповідачу [PERSON] , загальна сума доходу за період з 01.01.2019 року по 31.10.2019 рік без урахування аліментів становить 40 887,12 грн. (а.с. 79). Згідно з довідкою про доходи №11 від 13.02.2020 року, загальна сума доходу за період з 01.11.2019 року по 29.02.2020 рік без урахування аліментів становить 17 764,64 грн. (а.с. 94). Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Позивач [PERSON] є керівником Приватного Підприємства «К-А-Н» з 17.12.2015 року, керівником Приватного Підприємства «УКРПАРКІНГ-ГРУП» з 18.12.2015 року, а також зареєстрований у якості Фізичної особи- підприємця (а.с.39, 43, 46). Також, як убачається з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2019 року по справі №357/5798/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, у задоволенні позову було відмовлено (а.с.80-83). 19.11.2019 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2019 року залишено без змін (а.с.84-88). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до ч.1 ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу. Вказана норма закону розповсюджує обов`язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв`язку з цим матеріальної допомоги, коли обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто самі батьки мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. Зазначене кореспондується із положеннями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, Відповідач працює у КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» на посаді молодшої медичної сестри, що є основним місцем роботи та єдиним джерелом доходу. Загальна сума її доходу з 01.01.2019 року по 29.02.2020 року складає 58651,76 грн., тобто у середньому 4189,41 на місяць. Крім того, Відповідач не має власного житла, тому винаймає його, сплачуючи відповідну орендну плату. А тому, зважаючи на зазначені обставини, суд приходить до висновку про відсутність такої умови для стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, як наявність у батьків можливості надавати таку допомогу - у Відповідача відсутній заробіток, який дозволив би утримувати одночасно себе та сплачувати аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. У той же час, Позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами те, що Відповідач має інше джерело доходу, що надавало б їй можливість сплачувати такі аліменти. За таких обставин позовні вимоги про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, задоволенню не підлягають. Правих підстав для задоволення позову у суду немає. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed