Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 січня 2014 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УПСК Діамент» про визнання звільнення незаконним, зобов'язання змінити підставу звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що 02 лютого 2012 року між нею та відповідачем було укладено трудовий контракт строком до 04 січня 2013 року, по закінченню строку дії договору жодна сторона не виявила бажання на припинення трудових відносин, тому дія договору була продовжена на невизначений строк. Також вказувала, що згідно з наказом від 31 жовтня 2013 року її було незаконно відсторонено від роботи, заробітна плата за жовтень 2013 року виплачувалася несвоєчасно. 11 листопада 2013 року та 26 листопада 2013 року подавала заяви про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але відповідно до наказу від 31 грудня 2013 року звільнена на підставі п. п. 2, 8 ч. 1 ст. 36, п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також при звільненні відповідачем утримано з належних до виплати сум кошти в розмірі 6847 грн. В поданій до суду позовній заяві просила суд визнати незаконним звільнення її за п.п. 2, 8 ч. 1 ст. 36, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та скасувати наказ про звільнення. Просила змінити формулювання причин звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Просила також визнати незаконним наказ № 31/12-К-2 та довідку № 105 від 08 січня 2014 року, зобов'язати ТОВ «УПСК «Діамент» змінити запис в трудовій книжці про підставу звільнення. Просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 8250 грн. на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач повністю підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданій до суду позовній заяві обставини. Представник відповідача в судові засіданні 05 лютого 2014 року та 18 лютого 2014 року без поважних причин не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Територіальна державна інспекція з питань праці у Полтавській області просила суд розглядати справу без участі представника. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 02 лютого 2012 року між ТОВ «УПСК Діамент» та позивачем [PERSON] укладено трудовий контракт, за умовами якого цей контракт є строковим трудовим договором на період з 02 лютого 2012 року до 04 січня 2013 року (а.с. 8-10). Пунктом 8.2. даного контракту його сторони передбачили, що він припиняється після закінчення строку його дії, за згодою сторін, з інших підстав, передбачених законодавством. Згідно з наказом ТОВ «УПСК Діамент» від 02 лютого 2012 року № 02/02-к [PERSON] прийнята на посаду бухгалтера з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 11). Наказом від 31 грудня 2013 року № 31/12-К-1 [PERSON] звільнена з посади бухгалтера з 31 грудня 2013 року згідно п. 2 та п. 8 ч. 1 ст. 36 та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку 18 календарних днів та вихідною допомогою розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 16). Згідно зі ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Позивач [PERSON] звільнена з посади з посиланням на п. 2 та п. 8 ч. 1 ст. 36 та п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, згідно з п. 2 та п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; підстави, передбачені контрактом. Строки трудового договору встановлено ст. 23 КЗпП України, де передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Як встановлено судом, сторонами трудового договору було визначено його строк до 04 січня 2013 року, але по закінченню його строку жодна із сторін не поставила вимогу про припинення трудових відносин, тому вони фактично між ТОВ «УПСК Діамент» та [PERSON] були продовжені. За таких обставин звільнення позивача [PERSON] з посади бухгалтера з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто, за закінченням строку трудового договору, є незаконним. Додатковими підставами для припинення трудового договору від 02 лютого 2012 року його сторони в п. 8.3. контракту передбачили наступні випадки: - одноразове грубе порушення працівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, що призвело до значних наслідків для ТОВ «УПСК Діамент» (нанесено збитки, виплачено штрафи, тощо); - згідно із Статутом ТОВ «УПСК Діамент» за невиконання, неналежне виконання службових обов'язків або порушення трудової дисципліни. Дослідженими в справі доказами не встановлено наявність підстав, передбачених п. 8.3. контракту, для припинення трудового договору, укладеного між ТОВ «УПСК Діамент» та [PERSON] Тому суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] з посади бухгалтера з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, є незаконним. Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з посиланням на який позивач звільнена з посади, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з вказаної підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як встановлено судом, згідно з наказом від 31 жовтня 2013 року позивача [PERSON] попереджено про припинення трудового договору та звільнення з 01 січня 2014 року з посиланням на те, що строк трудового контракту закінчився 04 січня 2013 року, а також із вказівкою про наявність скорочення чисельності та штату працівників ТОВ «УПСК Діамент». Разом з тим, як встановлено дослідженими в справі доказами, 04 січня 2013 року трудовий договір між сторонами припинено не було, тому він є укладений на невизначений строк, є безстроковим. Розірвання безстрокового трудового договору з підстав, встановлених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливе виключно у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, та за умови, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Дослідженими в справі доказами не встановлено наявність на ТОВ «УПСК Діамент» змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання товариства, скорочення чисельності або штату його працівників. Відповідачем ТОВ «УПСК «Діамент» жодних заперечень щодо позовних вимог [PERSON] до суду надано не було. Крім того, відповідач використовуючи на власний розсуд надані йому процесуальні права, будучи юридичною особою, яка має можливість забезпечити явку свого представника до суду, неодноразово в судове засідання своїх представників не направив та не надав жодних доказів на спростування позовних вимог. Тому суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади бухгалтера згідно п. 2 та п. 8 ч. 1 ст. 36 та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, а наказ від 31 грудня 2013 року № 31/12-К-1 в частині звільнення [PERSON] з посади бухгалтера з 31 грудня 2013 року підлягає скасуванню. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] 11 листопада 2013 року (а.с. 26) та 26 листопада 2013 року (а.с. 27) зверталася до відповідача з заявами про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням законодавства про працю. Згідно частини 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Саме з цих підстав позивач просила її звільнити за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку невиконанням ТОВ «УПСК Діамент» законодавства про працю, при цьому заяви позивача містили чіткі та обґрунтовані посилання на наявність таких порушень. У відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача [PERSON] з підстав, зазначених п. 2 та п. 8 ч. 1 ст. 36 та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому заяви позивача про звільнення з підстави, передбаченої ч. 3 ст. 38 КЗпП України безпідставно залишені без розгляду. За таких обставин, з метою відновлення порушеного права позивача необхідно змінити формулювання причин звільнення [PERSON] з посади бухгалтера ТОВ УПСК Діамент» з п. 2 та п. 8 ч. 1 ст. 36 та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Необхідно зобов'язати ТОВ «УПСК «Діамент» внести до трудової книжки [PERSON] запис про зміну формулювання причин звільнення. Позовні вимоги [PERSON] в цій частині є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що згідно з наказом № 31/12-К-2 від 31 грудня 2013 року (а.с. 15) відповідач вирахував з належних до виплати в день звільнення позивачу сум кошти в розмірі 6847 грн. як вартість ввіреного та не повернутого майна. Разом з тим, загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників встановлені ст. 130 КЗпП України, згідно з якою працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Відповідно до ст. 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Таким чином, норми трудового законодавства передбачають умови та порядок матеріальної відповідальності особи, при цьому нормами законодавства не передбачено права роботодавця за власною ініціативою та за відсутності на те згоди робітника самостійно за власною ініціативою здійснювати відрахування вартості переданих працівнику товарно-матеріальних цінностей із розміру належних до виплати під час звільнення сум. Тому наказ ТОВ «УПСК «Діамент» від 31 грудня 2013 року № 31/12-К-2 в частині відрахування коштів в розмірі 6847 грн. з належних до виплати [PERSON] коштів є незаконним та підлягає скасуванню. Сама по собі довідка про розрахунок при звільненні (а.с. 15) не є рішенням роботодавця, тому судом не вбачається правових підстав для визнання її незаконною, вимоги [PERSON] в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що в день звільнення 31 грудня 2013 року відповідачем повного розрахунку з позивачем проведено не було. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості належних в день звільнення позивачу сум суд виходить з наступних розрахунків. Сторонами по справі визнається та обставина, що на час звільнення позивача з займаної посади сума нарахованих коштів складала: - 4125 грн. - заробітна плата за грудень 2013 року; - 2539,80 грн. - компенсація за невикористану відпустку; - 4125 грн. - нарахована допомога в розмірі місячного посадового окладу. Із зазначеної суми нарахованих коштів позивачем отримано 1474,92 грн. як аванс та 645 грн. 47 коп. перераховано 08 січня 2014 року (а.с. 15, 32, 34). Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Як встановлено судом, на день звільнення позивачу [PERSON] до виплати було всупереч норм ч. 3 ст. 38, ст. 44 КЗпП України нарахована допомога в розмірі місячного, а не тримісячного середнього заробітку. Тому суд приходить до висновку, що до належних до виплати сум позивачу в день звільнення необхідно додатково стягнути суму тримісячного середнього заробітку за відрахуванням нарахованих та виплачених сум. Тому суд повністю погоджується з розрахунком позивача (а.с.34) щодо належних до виплати сум, який здійснено з урахуванням відповідних утримань за податками. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 13239,11 грн., а позовні вимоги в цій частині є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Дослідженими в справі доказами встановлено, що в день звільнення повний розрахунок з позивачем проведено не було. Періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 01 січня 2014 року (наступний день за звільненням) по 18 лютого 2014 року (день ухвалення судового рішення в справі), тобто, 1 місяць 12 робочих днів. Розмір середнього заробітку судом вираховується за наступним розрахунком. Середньоденний заробіток - заробітна плата за два повні місяці роботи 4125 грн. (жовтень 2013 року)+ 4125 грн. (листопад 2013 року) =8250 грн. /44 робочих дні =187 грн. 50 коп. Розмір середньомісячної заробітної плати - 4125 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - 6375 грн. (4125 грн. х 1 місяць + 12 днів х 187,50 грн.). Тому з відповідача ТОВ «УПСК Діамент» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6375 грн. позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки в судовому засіданні встановлено порушення відповідачем законних прав позивача [PERSON], що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали позивача додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Але розмір такої шкоди позивачем дещо перебільшений. Суд, виходячи з засад розумності та справедливості, визначає розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн. та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач [PERSON] під час звернення до суду з позовними вимогами частково сплатила судовий збір за розгляд справи в суді. Зокрема, позивачем при зверненні до суду сплачено 82 грн. 50 коп. судового збору. За таких обставин з відповідача ТОВ «УПСК Діамент» на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 82 грн. 50 коп. Також з відповідача на користь держави додатково підлягають стягненню судові витрати за розгляд справи судом всього в розмірі 1135 грн. 50 коп. пропорційно задоволених судом позовних вимог. Зокрема, всього судом вирішено одну вимогу майнового характеру щодо заборгованості по заробітній платі та чотири вимоги немайнового характеру. Всього розмір судового збору складає 243,60 грн.х5=1218 грн., позивачем сплачено 82,50 грн., різниця складає 1135,50 грн. (1218 грн. - 82,50 грн.).

Outcome: partial