Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 липня 2018 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСББ «Гожулівська 28», ПАТ «ПМК-64» про визнання права власності на квартиру, комору в підвальному приміщенні. В своїй позовній заяві посилалася на те, що відповідно до акту приймання-передачі забудовник Полтавська механізована пересувна колона № 64 передала, а вона прийняла квартиру [ADDRESS] Вказувала, що на квартиру виготовлено технічний паспорт, в 2016 році створено ОСББ «Гожулівська 28», але вона, як власник квартири, не може реалізувати своє право на участь у загальних зборах об'єднання, оскільки не має правовстановлюючих документів на квартиру. Також посилалася на ту обставину, що ПМК-64 не виконав своїх зобов'язань як забудовник щодо оформлення на її ім'я права власності на квартир [ADDRESS] тому змушена звернутися до суду. Просила суд визнати за нею право власності на квартиру [NUMBER] загальною площею 703, кв.м., житловою площею 39 кв.м., комору в підвальному приміщенні CVI площею 2,1 кв.м. в житловому будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13 липня 2018 року зазначена позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 30 серпня 2018 року. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідачі в судове засідання своїх представників не направили. Відповідач ОСББ «Гожулівська 28» подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що об'єднання прав позивача не порушувало, не є належним відповідачем в справі. ПрАТ «ПМК-64», будучи повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи за адресою, яка є зареєстрованим у встановленому законом порядку місцезнаходженням юридичної особи, відзив на позовну заяву не подавав, з жодними клопотаннями до суду не звертався. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 30 серпня 2005 року № 203 дозволено ЗАТ «ПМК-64» будівництво житлового будинку першої черги забудови кварталу, що обмежений [ADDRESS] Головним управлінням у справах містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради з метою впорядкування адресного плану міста зазначеному житловому будинку надано адресу - [ADDRESS] 07 липня 2006 року між АТ «Індустріально-експортний банк» та ЗАТ «ПМК-64» укладено генеральний договір № 23/61-04, за умовами якого АТ «Індустріально-експертний банк» як управитель замовив ЗАТ «ПМК-64» як забудовнику збудувати об'єкт будівництва, в тому числі житловий будинок по [ADDRESS], ввести його в експлуатацію та передати об'єкти інвестування довірителям Фонду фінансування будівництва виду А. Також встановлено, що між позивачем [PERSON] та АТ «Індустріально-експортний банк» 23 листопада 2006 року укладено договір № 42 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А, за умовами якого позивач передала управителю грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування. Об'єктом такого інвестування в п. 1.7. договору сторони визначили квартиру [ADDRESS]. Відповідно до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, який затверджений рішенням виконкому міської ради 28 березня 2007 року № 64 та зареєстрований в інспекції ДАКБК м. Полтави 17 квітня 2007 року, житловий будинок по [ADDRESS] (і черга - 120 квартир) прийнято в експлуатацію. 04 червня 2007 року (а.с. 34) між АТ «Індустріально-експортний банк» та позивачем [PERSON], укладено договір № 26 уступки майнових прав, згідно з яким АТ «Індустріально-експортний банк» передав, а позивач [PERSON] прийняла в повному обсязі майнові права згідно з генеральним договором № 23/61-04 від 07 липня 2006 року про організацію будівництва та фінансування будівельних робіт із будівництва житлового комплексу за адресою [ADDRESS], що здійснюється відповідно до правил Фонду фінансування будівництва виду А «ПМК-64» щодо отримання у власність об'єкту інвестування, закріпленого за довірителем відповідно до умов договору про участь у фонді фінансування будівництва виду А «ПМК-64» від 23 листопада 2006 року. Також встановлено, що 04 червня 2007 року відповідно до акту приймання-передачі квартири ЗАТ «ПМК-64» передало, а позивач [PERSON] прийняла квартиру [NUMBER] в житловому будинку по [ADDRESS] (а.с 48). Дослідженими в справі доказами встановлено та не оспорюється позивачем, що станом на час вирішення даної справи в Державному реєстрі прав на нерухоме майно відсутня будь-яка інформація щодо прав на спірну квартиру [ADDRESS]. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, позивач в поданій до суду позовній заяві посилається на норми ст. ст. 328, 331, 386, 391 та 392 ЦК України. Разом з тим, відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS]. Окрім того, позивач не є особою, яка втратила документ, що підтверджує її право власності на квартиру. Позивач виконала свої грошові зобов'язання за договором про участь у Фонді фінансування будівництва, сплативши вартість об'єкта, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об'єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об'єкт. Проте право власності на спірну квартиру в позивача не виникло. Позивач отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно, тому підстав для визнання за нею майнових прав на об'єкт інвестування відповідно до статей 331, 392 ЦК України немає. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15. На підставі викладеного, враховуючи відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS], суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Твердження позивача про те, що вона позбавлена можливості реалізувати своє право на участь у загальних зборах ОСББ «Гожулівська 28» не заслуговує на увагу, оскільки позивач не є власником квартири [ADDRESS]. ОСББ «Гожулівська 28» прав позивача не порушувало, не є належним відповідачем. У зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені нею судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed