Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивач 27.04.2017 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРИСТАЛ ТУР» в особі [PERSON] та уточнивши свої вимоги заявою від 05.03.2018 року, просив суд визнати неправомірною бездіяльність ТОВ «КРИСТАЛ ТУР» у відмові в оформленні звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «КРИСТАЛ ТУР» у період з 26.10.2016 року по 21.11.2017 року. В обґрунтування позову зазначено, що 30.03.2016 року між [PERSON] та ТОВ «КРИСТАЛ ТУР» був укладений трудовий договір, відповідно до умов якого позивача було прийнято на посаду директора товариства. В жовтні 2016 року позивач прийняв рішення звільнитися за власним бажанням у зв'язку з непорозуміннями з власниками товариства. Він написав заяву та відправив, проте власники не здійснили загальні збори щодо призначення нового директора та не оформили звільнення [PERSON] Позовна заява надійшла до судді Ільченко Н.А. та ухвалою якої від 28.04.2017 року була залишена без руху. Після усунення недоліків позову ухвалою суду від 18.05.2017 року провадження у справі відкрите. До суду 21.02.2018 року надійшов відзив на позов, згідно якого представник відповідача ТОВ «КРИСТАЛ ТУР» в особі [PERSON] - [PERSON] вказала, що станом на 29.11.2017 року [PERSON] не є учасником товариства та не може нести відповідальність за дії ТОВ «КРИСТАЛ ТУР», у зв'язку з чим просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 05.03.2018 року у справі було замінено відповідача ТОВ «КРИСТАЛ ТУР» в особі [PERSON] на належного відповідача ТОВ «КРИСТАЛ ТУР», а первинні позовні вимоги щодо зобов'язання товариства вчинити певні дії, а саме внесення інформації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо звільнення позивача, залишено без розгляду. На підставі розпорядження керівника апарату суду №2358/18 від 24.04.2018 року, по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. та ухвалою від 02.05.2018 року прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 14.06.2018 року. У зв'язку з неявкою відповідача, розгляд справи було відкладено на 08.08.2018 року. В результаті проведеного підготовчого засідання 08.08.2018 року протокольною ухвалою було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 01.11.2018 року. У судове засідання 01.11.2018 року сторони не з'явилися, розгляд справи було відкладено на 23.01.2019 року. У судове засідання учасники справи не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ст. 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено, що 30 березня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кристал Тур» та [PERSON] було укладено трудовий договір з працівником, згідно якого [PERSON] прийнявся на роботу директора ТОВ «Кристал Тур». Згідно п.1 трудового договору цей контракт є строковим трудовим договором. Пунктом 14 Договору передбачено, що контракт набуває чинності з моменту його підписання та діє до звільнення працівника. 12.10.2016 року [PERSON] надіслав ТОВ «Кристал Тур» заяву, якою просив звільнити його з посади директора ТОВ «Кристал Тур». Згідно листа ПАТ «Укрпошта» №8-04-1183 від 09.03.2017 року, лист вручений ТОВ «Кристал Тур» вручений 09.11.2016 року по довіреності [PERSON] Згідно статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору, серед іншого, є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Згідно ч. 1, 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, законодавством надано працівнику право вільно розпоряджатися своїми правами, зокрема щодо розірвання трудового договору. Водночас власник, на відміну від працівника, позбавлений права на свій розсуд розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, або відмовити працівнику в його розірванні. Право власника на розірвання трудового договору є значно більш обмеженим, ніж таке ж право працівника. Власник вправі із своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. І лише за наявності права на звільнення працівника власник реалізує його на свій розсуд: він вправі звільнити працівника або не звільняти. При цьому прямим обов'язком власника є звільнити працівника, у разі подання останнім відповідної заяви. Статтею 43 Конституції України в Україні заборонено застосовувати примусову працю. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, ураховуючи положення норм діючого трудового законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання припиненими трудових відносин між позивачем та відповідачем у зв'язку із звільненням позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, проте згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань станом на 29.11.2017 року керівником ТОВ «Кристал Тур» є [PERSON]. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, відповідач мав оформити звільнення позивача через 2 тижні після отримання заяви [PERSON] про звільнення, проте звільнення позивача відбулося в процесі судового розгляду даної справи, тому бездіяльність ТОВ «Кристал Тур» є неправомірною, тому позов підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved