Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2017 року звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням заяв від 10.10.2017 року та від 17.10.2017 року про уточнення позовної заяви, просить усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 5 по вул. Карпатська в с. Гребенів Сколівського району Львівської області шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом та виселити її з цього будинку, а також просить усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 2 по вул. Шевченка в с. Гребенів Сколівського району Львівської області шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування ним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача, систематично порушує його права як власника житлових будинків № 5 по вул. Карпатська та № 2 по вул. Шевченка у с. Гребенів Сколівського району Львівської області. Зазначає, що проживаючи без реєстрації у житловому будинку № 5 по вул. Карпатська у с. Гребенів, відповідач висловлюється на його адресу нецензурною лайкою, поводить себе зверхньо та зухвало, провокує його на конфлікти. Крім того, посилається на те, що він зустрів жінку, з якою бажає спільно проживати і намагатиметься створити щасливу сімю, однак, перебування відповідача у будинку, не дає йому змоги реалізувати вказані плани. Щодо позовної вимоги усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 2 по вул. Шевченка в с. Гребенів Сколівського району Львівської області шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування ним, то позивач зазначає, що відповідач, хоч і є зареєстрованою у вказаному будинку, там не проживає, і не проживала ніколи, що, згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, свідчить про втрату нею права на проживання у ньому. У поданому відповідачем запереченні на позовну заяву, письмових поясненнях, а також запереченні на заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] зазначила про безпідставність позовних вимог, наголосивши, що у житловому будинку № 5 по вул. Карпатська в с. Гребенів Сколівського району Львівської області вона проживає з 1991 року, коли вселилася до вказаного помешкання зі згоди попереднього власника бабусі позивача. Зазначає, що з 2006 року власником будинку став відповідач, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі до 2015 року. Зазначає, що іншого житла у неї немає. Посилається на відсутність передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, ч. 2 ст. 405 ЦК України підстав для її виселення. Крім того, наголосила, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири), у відповідності до ст. 156 ЖК Української РСР, не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Крім того, 15.09.2017 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, в якій вона, з урахуванням заяви від 07.11.2017 року про уточнення позовних вимог шляхом їх збільшення самостійною додатковою вимогою, просить визнати договір дарування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: с. Гребенів Сколівського району Львівської області, вул. Шевченка, 2 від 28.03.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON],посвідчений приватним нотаріусомСколівського районногонотаріального округу [PERSON], удаваним, визнати житловий будинок за адресою: с. Гребенів Сколівського району Львівської області, вул. Шевченка, 2 спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право постійного проживання в будинку, розташованому в с. Гребенів по вул. Карпатська, 5 Сколівського району Львівської області. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом посилається на те, що фактично будинок № 2 по вул. Шевченка в с. Гребенів Сколівського району Львівської області, який є предметом договору дарування від 28.03.2005 року, [PERSON] погодився віддати в обмін на його утримання та забезпечення належним доглядом до його смерті, тобто зазначений договір не був безоплатним, як це передбачено ч. 1 ст. 717 ЦК України, оскільки [PERSON] протягом кількох років до його смерті проживав із сторонами в будинку по вул. Карпатська, 5 в с. Гребенів Сколівського району Львівської області, забезпечувався всім необхідним за рахунок коштів сімейного бюджету. Догляд за дідусем, як зазначає позивач за зустрічним позовом, здійснювався саме нею, оскільки [PERSON] жодної допомоги у такому догляді надавати не бажав. У звязку з наведеним вважає, що договір дарування від 28.03.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON],посвідчений приватним нотаріусомСколівського районногонотаріального округу [PERSON], фактично є договором довічного утримання, оскільки містить всі складові зазначеного виду договорів. З огляду на реальну природу вищевказаного договору, посилаючись на ст. 60, ч. 3 ст. 61, ч. 5 ст. 65 СК України, позивач за зустрічним позовом вважає житловий будинок за адресою: с. Гребенів Сколівського району Львівської області, вул. Шевченка, 2 спільною сумісною власністю подружжя. Щодо вимоги про визнання за позивачем за зустрічним позовом права постійного проживання в будинку, розташованому в с. Гребенів по вул. Карпатська, 5 Сколівського району Львівської області, то в обґрунтування такої [PERSON] посилається на відсутність у неї іншого житла, а також на те, що її було знято з реєстрації за вказаною адресою та зареєстровано за адресою: [INFO] в 2006 році, однак, з 1991 року і по даний час вона постійно проживає [INFO]. В запереченнях на зустрічну позовну заяву та заяву про уточнення зустрічного відповідач за зустрічним позовом зазначає про необґрунтованість та голослівність тверджень [PERSON] про те, що дарувальник на момент укладення оспорюваного договору погодився віддати будинок в обмін на його утримання та забезпечення належним доглядом до його смерті, тобто позивач за зустрічним позовом не підтвердила жодними належними та допустимими доказами того факту, що на момент укладення правочину внутрішня воля дарувальника була спрямована на приховування факту вчинення договору довічного утримання. Зазначає, що допомога з утримання [PERSON], який є дядьком відповідача за зустрічним позовом, надавалася виключно виходячи з теплих родинних стосунків, що існували між ними. Крім того, 10.10.2017 року [PERSON] подав суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просить застосувати позовну давність до вимоги позивача про визнання договору дарування від 28.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON],посвідченого приватним нотаріусомСколівського районногонотаріального округу [PERSON] удаваним, посилаючись на те, що позивач за зустрічним позовом не могла не знати про укладення оспорюваного договору, у звязку з чим, в силу ст.ст. 257, 261 ЦК України, право позивача на оспорювання вказаного правочину виникло в 2005 році та тривало до 2008 року. В судових засіданнях позивач за первісним позовом та його представники позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві та заявах про її уточнення, проти доводів зустрічного позову заперечили з підстав, наведених у запереченнях на зустрічну позовну заяву та заяву про уточнення зустрічного відповідач за зустрічним позовом. Відповідач за первісним позовом та його представник в судових засіданнях проти первісних позовних вимог заперечили з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву, письмових поясненнях, а також запереченні на заяву про уточнення позовних вимог, просили в їх задоволенні відмовити, позовні вимоги за зустрічним позовом просили задоволити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Як встановлено судом, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 14.09.2015 року (а.с. 6). Судом також встановлено, що [PERSON] є власником житлових будинків по вул. Карпатська, 5 та по вул. Шевченка, 2 у с. Гребенів Сколівського району Львівської області, що документально підтверджено наявними в матеріалах справи копіями Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9-10). Право власності на будинок по вул. Карпатська, 5 у с. Гребенів Сколівського району Львівської області позивачем за первісним позовом набуто на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 30.12.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2142 (а.с. 8). Право власності на будинок по вул. Шевченка, 2 у с. Гребенів Сколівського району Львівської області позивачем за первісним позовом набуто на підставі договору дарування житлового будинку та господарських будівель та споруд від 28.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 280 (а.с. 7). Як вбачається з довідки № 02-30/215 від 20.07.2017 року про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, виданої Гребенівською сільською радою (а.с. 13), [PERSON], [INFO] проживає (не зареєстрована) за адресою: с. Гребенів Сколівського району Львівської області по вул. Карпатська, 5. У відповідності до довідки № 02-30/213 від 20.07.2017 року, виданої Гребенівською сільською радою, колишня дружина позивача за первісним позовом - [PERSON], [INFO], зареєстрована в [INFO] з 2006 року, а проживає в [INFO] з 1991 року. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири), у відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до вимог частини другої\~ст.405 ЦК\~України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідач є колишнім членом сім'ї власника житла (позивача). Відповідно до\~ст. 14 ЦК\~України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями\~15,\~16,\~20 ЦК\~передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як закріплено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Непорушність права приватної власності закріплена також у ст. 41 Конституції України. Виходячи зі змісту частини першої\~ст. 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності. Відповідно до\~ст. 321 ЦК\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою\~ст. 156 ЖК\~Української РСРта ч. 1\~ст. 405 ЦК\~України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст.ст. 12,\~81 ЦПК\~України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, позивач за первісним позовом стверджує, що підтверджується також матеріалами справи, про те, що відповідач не проживає і ніколи не проживала в будинку по вул. Шевченка, 2 в с. Гребенів Сколівського району Львівської області. Вказані обставини не заперечуються і самою [PERSON], яка зазначає про постійне своє проживання з 1991 року по вул. Карпатська, 5 у с. Гребенів Сколівського району Львівської області. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком № 2 по вул. Шевченка у с. Гребенів Сколівського району Львівської області, є такими, що підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги про усунення [PERSON] перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 5 по вул. Карпатська в с. Гребенів Сколівського району Львівської області шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом та виселення її з цього будинку, то суд зазначає таке. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу в силу\~ст.9 Конституції України\~Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (ст.19 закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 року, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Визнання відповідача такимм, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється ст. 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири), у відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до вимог частини другої\~ст.405 ЦК\~України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд звертає увагу на те, що право колишнього члена сімї власника житла на користування цим житлом не поставлено законодавцем в залежність від реєстрації такого члена сімї у вказаному житлі, а залежить лише від проживання у вказаному житлі чи не проживання у ньому без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що [PERSON] постійно з 1991 року проживає в [INFO]. При цьому у зазначене житло відповідач за первісним позовом вселилась зі згоди попереднього власника бабусі позивача (за відсутності угоди про вселення), яка в 2006 році подарувала вказаний житловий будинок за договором дарування від 30.12.2006 року [PERSON] Відтак, з 2006 році відповідач проживала в будинку позивача, як його дружина, вела з ним спільне господарство. Факт постійного та безперервного проживання [PERSON] з 1991 року по даний час в с. Гребенів по вул. Карпатська, 5 Сколівського району Львівської області, так само як і факт відсутності у відповідача іншого житла не заперечувався і самим позивачем за первісним позовом при розгляді спору судом. Крім того, у відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При цьому, суд зазначає, що існування обставин, з якими ст. 116 ЖК Української РСР повязує можливість виселення особи без надання іншого житлового приміщення, позивачем не доведено, а судом не встановлено. При цьому, лист № 4047/62/02-17 від 08.08.2017 року (а.с. 31), долучений позивачем за первісним позовом до матеріалів справи, суд оцінює критично, як такий, що не може вважатися належним доказом на підтвердження існування обставин, передбачених у ст. 116 ЖК Української РСР, як підстав для виселення особи із займаного приміщення. Щодо посилання представників позивача за первісним позовом на те, що норми ЖК Української РСР до правовідносин між сторонами застосуванню не підлягають, то суд вважає такі посилання безпідставними з підстав, яким надано оцінку Верховним судом України у Постанові від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, в якій Верховний суд розмежував правовідносини, до яких повинні застосовуватися норми ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України з такими, до яких вказані норми не застосовуються. Таким чином, при співставленні «балансу інтересів», суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 5 по вул. Карпатська в с. Гребенів Сколівського району Львівської області шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом та виселення її з цього будинку. З цих же підстав, беручи до уваги норму ст. 396 ЦПК України, яка гарантує право особи, яка має речове право на чуже майно, на захист такого права, в тому числі від власника майна, підлягає задоволенню зустрічна позовна вимога [PERSON] про позивача за зустрічним позовом про визнання за нею права постійного проживання в будинку, розташованому по вул. Карпатська, 5 в с. Гребенів Сколівського району Львівської області, оскільки оспорення відповідачем такого її права випливає із змісту заявлених до [PERSON] позовних вимог за первісним позовом в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 5 по вул. Карпатська в с. Гребенів Сколівського району Львівської області шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом та виселення її з цього будинку. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання договору дарування від 28.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON],посвідченого приватним нотаріусомСколівського районногонотаріального округу [PERSON] удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, то судом встановлено наступне. У відповідності до договору дарування дарування житлового будинку та господарських будівель та споруд від 28.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 280, [PERSON] (дарувальник) подарував, а [PERSON] (обдаровуваний) прийняв у дар цілий деревяний житловий будинок розміром житлової площі 15,5 кв.м., загальною площею 21,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в с. Гребенів Сколівського району Львівської області, вул. Шевченка, 2. Копія вказаного договору міститься в матеріалах справи (а.с. 7), оригінал оглянуто судом в засіданні. У відповідності до обґрунтування зустрічної позовної заяви, з урахуванням заяви від 07.11.2017 року про уточнення позовних вимог, [PERSON] вважає вказаний договір удаваним, а саме таким, що фактично є договором довічного утримання, оскільки містить всі складові зазначеного виду договорів. Як зазначає позивач за зустрічним позовом, [PERSON] погодився віддати в обмін на його утримання та забезпечення належним доглядом до його смерті, тобто зазначений договір не був безоплатним, як це передбачено ч. 1 ст. 717 ЦК України, оскільки [PERSON] протягом кількох років до його смерті проживав із сторонами в будинку по вул. Карпатська, 5 в с. Гребенів Сколівського району Львівської області, забезпечувався всім необхідним за рахунок коштів сімейного бюджету, а догляд за дідусем здійснювала саме позивач за зустрічним позовом. Обставини щодо проживання дарувальника за оспорюваним договором [PERSON] у будинку по вул. Карпатська, 5 у с. Гребенів Сколівського району Львівської області протягом трималого часу та аж до його смерті підтвердили допитані судом в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зокрема, [PERSON] підтверджено факт догляду саме його матірю за [PERSON], який до дня смерті проживав з ними у будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що похованням дідуся після його смерті також займалися [PERSON]. Крім того, свідком [PERSON] зазначено, що ніби-то вона чула, що покійний [PERSON] розповідав особі, яку вона не пригадує про те, що його доглядають в обмін на будинок. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.\~Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. У відповідності до ст.ст. 12, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч. 2 ст. 90 ЦПК України, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. На підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши показання свідків, беручи до уваги надані відповідачем за зустрічним позовом мотиви надання допомоги [PERSON], суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено доказами, які б відповідали вимогам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, спрямованості волі сторін договору дарування житлового будинку та господарських будівель та споруд від 28.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 280, на укладення іншого договору, а саме договору довічного утримання. При цьому суд наголошує, що саме дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме є основним юридичним фактом, який суд повинен установити, розглядаючи спір про визнання договору удаваним. Щодо заяви відповідача за зустрічним позовом про застосування позовної давності до вимоги позивача про визнання удаваним договору дарування житлового будинку та господарських будівель і споруд від 28.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу [PERSON], то суд зазначає, що зважаючи на положення частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.\~Відтак, беручи до уваги, що в задоволенні позовної вимоги про визнання договору удаваним судом відмовлено з підстав її необґрунтованості, підстави для застосування до такої вимоги строку позовної давності відсутні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, беручи до уваги встановлену судом відсутність підстав для визнання договору дарування удаваним, суд зазначає, що житловий будинок та господарські будівлі та споруди, право власності на які набуто відповідачем за зустрічним позовом на підставі договору дарування від 28.03.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 280, в силу п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, є особистою власністю [PERSON], а відтак, підстави для задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя відсутні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed