Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості у розмірі 6055,54 доларів США, що за курсом 22,01 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18 серпня 2015 року складає 133282,36 грн. за кредитним договором №GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року та витрати по сплаті судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач та [PERSON] 22 листопада 2007 року уклали кредитний договір №GOAWGK01450109. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 13320 доларів США на термін до 22 січня 2017 року, а він зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором [PERSON] сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав [PERSON] кредит у розмірі 13320 доларів США. В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобовязання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому договором порядку та строки. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором [PERSON] станом на 18 серпня 2015 року має заборгованість 6055,54 доларів США, яка складається з наступного: 5006,55 доларів США заборгованість за кредитом; 437,46 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 168 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 144,35 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору : 11,36 доларів США - штраф (фіксована частина); 287,82 доларів США штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобовязання за договором GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року було укладено договір поруки з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором [PERSON] Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань за договором №GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року. Просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], якій діє на підставі та повноваженнях перевірених судом, позовні вимоги підтримав повністю та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, також додав, що відсоткова ставка за договором була підвищена у звязку із зміною конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме настанні одного чи декількох з нижченаведених чинників: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ), здійснення поточних коливань відсоткових ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ; підвищення ставки за кредитами кредиторів України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки більш ніж на 3 відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду відсоткової ставки, з метою виконання зобовязань перед своїми вкладниками, ПриватБанк змушений був вимагати зміни умови договору. Про що і було повідомлено відповідача шляхом направлення йому листа-повідомлення від 03.10.2008 року. Враховуючи те, що відповідач не звернувся до установи банку щодо непогодження зі зміною умов договору та те, що продовжував здійснювати погашення заборгованості за договором треба вважати, що відповідач знав про підвищення відсоткової ставки та був з нею згоден. На даний час відсутній реєстр відправки листа відповідачу щодо підвищення відсоткової ставки, у звязку з тим, що сплив строк зберігання документації, але відсутність реєстру не може вказати на те, що підвищення відсоткової ставки є недійсним, на позові наполягав та просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, також зазначила, що її чоловік сплачував кредит, але потім були скрутні часи, також зазначила, що ані її, ані її чоловіка (відповідача по справі) позивач не повідомляв про зміну процентної ставки, як це передбачено кредитним договором. Стосовно того, що не повідомляли про зміну процентної ставки [PERSON] вона знає, оскільки вони проживають разом за однією адресою. Вважає, що це є порушенням умов кредитного договору та договору поруки, що є підставою для припинення дії умов договору поруки і тому просить відмовити у задоволені позовних вимог в цій частині. У подальші судові засідання не зявилась, її інтереси у суді представляє [PERSON] Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, його інтереси у суді представляє [PERSON] Представник відповідачів [PERSON], який діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що не передбачено діючим законодавством України стягувати одразу пеню та штраф, окрім того наявні порушення в частині не повідомлення поручителя щодо підвищення процентної ставки, також про це не було повідомлено безпосередньо самого позичальника, що є суттєвим та грубим порушенням самого кредитного договору та договору поруки. На підставі вищевикладеного просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що, згідно копії кредитного договору № GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року (а.с.14-17) укладеного між [PERSON] акціонерним товариством «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], відповідно до якого останній отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22 липня 2007 року по 22 липня 2017 року включно, у вигляді zzне поновлювальна лінія у розмірі 12000 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 1320 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Відповідно до пункту 6.2 цього договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобовязаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Пунктом 4.1 даного договору передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п.7.4 договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит виплат надається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати виплати. Пункт 7.4 говорить про те, що при порушенні позичальником зобовязань із погашенням кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Пунктом 2.3.1 цього кредитного договору передбачено, що в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівняні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньо зведеної суми по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. П.2.3.2 говорить про те, що за своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного договору. Відповідно до копії договору поруки (а.с.18), укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] і [PERSON] 22 листопада 2007 року поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. Зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Предметом цього договору є надання поруки поручителем [PERSON] перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором від GOAWGK01450109 року №22-11-2007, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 12000 доларів США, а боржник повинен виконати зобовязання (п. 16 договору поруки). Згідно копії статуту у новій редакції ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, за рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на [PERSON] акціонерне товариство. У звязку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк на [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] ПРИВАТБАНК. ПАТ КБ ПРИВАТБАНК є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк (а.с.25). Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 №054809, [PERSON] акціонерне товариство КБ ПРИВАТБАНК знаходиться за адресою: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50 (зворот а.с.24). Згідно копії банківської ліцензії №22 від 05 жовтня 2011 року (а.с.24) наданої Національним банком України ПАТ КБ ПРИВАТБАНК унесено до державного реєстру банків 19 березня 1992 року за №92 на право надання банківських послуг, визначених частиною третьою статті 47 Закону України Про банки і банківську діяльність. З копії довідки серії АА №241170 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.22) вбачається, що ПАТ КБ ПРИВАТБАНК є юридичною особою, його керівником являється [PERSON], та види діяльності за КВЕД (класифікація видів економічної діяльності) 65.12.0 є інше грошове посередництво та інституційний сектор економіки за КІСЕ (класифікація інституційних секторів економіки) S.12202 інші приватні депозитні корпорації. Згідно копії генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 05 жовтня 2011 року (а.с.85) №22 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право здійснення валютних операцій згідно з додатком. Власник цієї генеральної ліцензії зобовязаний дотримуватися встановлених законодавством України і національним банком України вимог щодо проведення зазначених у ній валютних операцій. Також до неї є невідємний додаток без якого вона не дійсна та в якому вказано перелік валютних операцій, які воно має право здійснювати. Відповідно до копії повідомлення від 20 серпня 2015 року (а.с.10-13) [PERSON] та [PERSON] повідомлялись ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що їм необхідно погасити заборгованість на загальну суму 1354,36 доларів США. Згідно копії листа на імя [PERSON] від 03 жовтня 2008 року голова правління ПАТ КБ ПРИВАТБАНК повідомляє [PERSON] про те, що можлива зміна процентної ставки у звязку з значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки НБУ з 8,5 до 12 відсотків. Банк вимагає зміни умов договору. Проте слід зауважити той факт, що суду не надано доказів у підтвердження того, що цей лист дійсно був надісланий відповідачу і що він його отримав і мав можливість з ним ознайомитися. Слід також зауважити, що цей лист говорить про можливість зміни процентної ставки, але про те що вона змінювалася упродовж довгого часу і про це були у відповідності до кредитного договору повідомлені відповідачі представник позивача не надав суду упродовж усього судового розгляду. З розрахунку заборгованості за договором № GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року відповідач станом на 18 серпня 2015 року має заборгованість 6055,54 доларів США, яка складається з наступного: 5006,55 доларів США заборгованість за кредитом; 437,46 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 168 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 144,35 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору : 11,36 доларів США - штраф (фіксована частина); 287,82 доларів США штраф (процентна складова) (а.с.4-9). Також з цього розрахунку вбачається, що мало місце підвищення процентної ставки починаючи з 2008 року з 11,04% на 13,08%, у 2010 році з 13,08% на 12,58%. Без повідомлення відповідачів про це. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Пунктами 1, 3 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до вимог\~ ст. ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 55 Закону України Про банки та банківську діяльність за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у строк, встановлений договором. Боржник зобовязаний виконати своє зобовязання, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не передбачено договором або законом. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти\~ у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Споживчий кредит - це кошти що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За ч. 1 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року\~ розяснено щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст.1 ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, а саме у п. 3.2 вказаного рішення одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Цивільного Кодексу України. Разом з тим, зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд вважає, що держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи\~опосередкованого обману споживача. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 9 (абз.1) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК ). Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Положенням ст. 19 Конституції України передбачений правовий порядок в Україні, який ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором не виконав в частині виплати заборгованості по кредиту, чим порушив умови взятих на себе зобовязань у звязку з чим, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитом у розмірі 5006,55 доларів СШАобґрунтовані та підлягають задоволенню, і тому саме з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 5006,55 доларів США, що, за курсом 22,01 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18 серпня 2015 року, складає 110194,17 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 437,46 доларів США, то суд вважає, що в цій частині слід відмовити, оскільки позивач у порушення пункту 2.3.1 кредитного договору №GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року провадив зміни процентної ставки у продовж з 2009 року по 2015 рік без письмового повідомлення відповідача про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки, що є суттєвим та грубим порушенням даного кредитного договору та норм вищевказаного діючого законодавства України. Відповідно до ст. 555 Цивільного кодексу України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг. Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. З огляду на положення статті 251, 252 Цивільного кодексу України з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до п.13 договору поруки (а.с.18) укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] і [PERSON] 22 листопада 2007 року зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Частина 1 статті 559 Цивільного кодексу України говорить про те, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Також слід зауважити, що у правовій позиції викладеній у Постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року справа №6-69цс11 зазначено, що «Суд обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього; збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. І у правовій позиції Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року справа №6-97цс13 також зазначено, що «за змістом частини першої статті 559 Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком і тягне припинення поруки.». Судом встановлено, що позивачем у порушення норм частини 1 статті 559 ЦК України, не було жодного повідомлення направленого [PERSON] про зміни процентної ставки, які відбулися упродовж з 2009 року по 2015 рік по кредитному договору №GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року, по якому вона виступає поручителем, дані зміни процентної ставки збільшили обсяг відповідальності останньої без її не тільки згоди, а навіть без її повідомлення, що є грубим порушенням норм діючого законодавства України. За таких обставин, суд приходить до висновку що на час розгляду справи в суді поруку припинено на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. На підставі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підтверджені доказами. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, представником позивача не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог в частині стягнення солідарного з обох відповідачів та в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, що стосується стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 168 доларів США, то ця позовна вимога не передбачена самим кредитним договором і упродовж всього судового розгляду представник позивача не надав належних та допустимих доказів, які б спростували цей факт, як це потребують вимоги частини 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що представником позивача зроблено не було, не надано письмових доказів про підтвердження або спростування вищевказаних фактів викладених вище. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки позивач незважаючи на наявну можливість не надав суду достовірних, достатніх та переконливих доказів для задоволення позовних вимог в повному обсязі солідарно з кожного відповідача. Суд вважає розмір заборгованості в частині заборгованості по тілу кредиту у розмірі 5006,55 доларів США, що за курсом 22,01 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18 серпня 2015 року складає 110194,17 грн. є обґрунтованим та доведеним матеріалами справи в частині стягнення лише з [PERSON] Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що суд зобовязаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. Відповідно\~ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України\~, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.\~\~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України\~встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Під час розгляду справи позивачем [PERSON] акціонерним товариством «Альфа-Банк» не доведено суду ті обставини, на які він посилається в позовній заяві. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 144,35 доларів США, штрафу (фіксована частина) в сумі 11,36 доларів США, штраф (процентна складова) 287,82 доларів США, то суд вважає, що в цій частині слід відмовити за наступних обставин. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року\~на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р\~затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р\~до зазначених населених пунктів належить Артемівський район с. Берестове. В подальшому\~розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р\~зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р\~затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р\~та\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із підпунктом 2 пункту 1 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить селище Берестове Артемівського району. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачами [PERSON] та [PERSON], які проживають у Донецькій області Артемівському районі (Бахмутський район) селище Берестове, не надано своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у звязку з чим утворилася заборгованість за комісією, крім того, нараховано штраф, разом з тим, починаючи з 14 квітня 2014 року є підстави для застосування вимог\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Окрім того, слід зауважити, що оскільки договір поруки припинено на підставі частини 1 статті 559 ЦК України, то і позовні вимоги в частині стягнення будь-якої заборгованості по кредитному договору №GOAWGK01450109 від 22 листопада 2007 року з [PERSON] задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 144,35 доларів США, штрафу (фіксована частина) в сумі 11,36 доларів США, штраф (процентна складова) 287,82 доларів США не підлягають задоволенню. Суд при постановці даного рішення приймає до уваги та бере за основу покази відповідача [PERSON], представника відповідачів стосовно того, що представником позивача не доведено той факт, що відповідачів як позичальника та поручителя було у відповідності до норм діючого законодавства України та умов кредитного договору, договору поруки повідомлено про підвищення відсоткової ставки, що є суттєвим та грубим порушенням їх прав як споживачів, оскільки вони послідовні, чіткі та підтверджуються між собою та письмовими доказами викладеними вище у рішенні. Суд не приймає до уваги та не бере за основу покази представника позивача стосовно того, що відповідачі були належним чином повідомлені про зміну процентної ставки шляхом направлення лише начебто [PERSON] листа-повідомлення від 03.10.2008 року. Проте надати підтвердження цьому він не може, оскільки на даний час відсутній реєстр відправки листа відповідачу, щодо підвищення відсоткової ставки, у звязку з тим, що сплив строк зберігання документації, і тому відсутність реєстру не може вказати на те, що підвищення відсоткової ставки є недійсним, оскільки вони суперечать показам відповідача [PERSON], представника відповідачів, матеріалам справи, які є послідовними та логічними, і не суперечать між собою та письмовими доказами. Крім того, суд приймає до уваги та бере за основу покази відповідача [PERSON] та представника відповідачів стосовно того, що представником позивача не доведено той факт, що відповідачі були належним чином, на виконання п. 2.3.1 кредитного договору, повідомлені про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки, і що це є дійсно грубим порушенням прав відповідачів як споживачів, оскільки вони послідовні, чіткі та підтверджуються між собою та письмовими доказами викладеними вище у рішенні. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в звязку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 1378 грн.

Outcome: partial