Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач 16 вересня 2014 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. З відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1997 року по 05 червня 2014 року. З 06 червня 2000 року відповідач зареєстрований у спірній квартирі, крім нього в квартирі зареєстрований їх син [PERSON]. Відповідач ще у лютому 2014 році покинув сім`ю та переїхав жити до своєї матері, однак з реєстраційного обліку не знявся. Відповідач тривалий час не мешкає у квартирі, не сплачує комунальні послуги. Позивач просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] Ухвалою від 4 листопада 2014 року замінена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовну заяву визнав та не заперечував проти її задоволення. Наслідки визнання позову позивачу роз'яснені. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, письмових заяв не надходило. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого 30 липня 2008 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 4078 (а.с.8-9). В силу ст.57 СК України, вказана квартира є особистим майном дружини, тобто позивача. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1997 року по 05 червня 2014 року (а.с.5-7, 13-14). Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім`ї та місце реєстрації від 21.08.2014 року (а.с.10). Однак, судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що він в квартирі [ADDRESS] не проживає, в квартирі відсутні його особисті речі. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В сулу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Отже, оскільки відповідач вже на протязі тривалого часу не проживає у спірній квартирі, то суд вважає, що є всі підстави визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, і

Outcome: approved