Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Позивач 15 лютого 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.2-7). В обґрунтування вимог позивач зазначає, що її батьки - [PERSON] та [PERSON] перебуваючи у шлюбі збудували будинок [ADDRESS]. Після розлучення батьків будинок на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року розділено та виділено кожному подружжю по 1/2 частині будинку. Згодом [PERSON] продав свою 1/2 частину будинку та виїхав на інше постійне місце мешкання. [PERSON] у квітні 1985 року уклала шлюб із [PERSON], у зв'язку із чим, змінила прізвище на «[PERSON]». Подружжя було зареєстровані та мешкало за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, у зв'язку із чим, вона звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2018 року встановлено факт належності [PERSON] 1/2 частини будинку [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], яка є власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення народного суду 3-ої дільниці Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року, що складається з: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1. [INFO] [PERSON] помер. За життя він склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу. Звернувшись до нотаріуса ДДДНК із заявою про прийняття спадщини позивач отримала відмову, у зв'язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно. Посилаючись на обставини викладені у позові та обґрунтування, позивач просить суд встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після померлої [INFO] [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO], яка є частиною квартири №1, яка в цілому складається із : 1-1 - коридору площею 9,8 кв.м.; 1-2 - житлової кімнати, площею 3,8 кв.м.; 1-3 - кухні, площею 10,4 кв.м.; 1-4 - житлової кімнати, площею 15,2 кв.м.; І - тамбуру, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., допоміжною площею - 9,8 кв.м., площа літніх приміщень - 3,5 кв.м. В ході судового розгляду справи замінено неналежного відповідача - Новокодацька районна у м. Дніпрі рада, на належного - територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради. Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника в судове засідання не з'явився. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надавав. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що мати позивача - [PERSON] померла [INFO], яка перебувала у шлюбі із [PERSON], являлась власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS]. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2016 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], яка є власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення народного суду 3-ої дільниці Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року, що складається з: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1 (а.с.21-23). [INFO] помер [PERSON] (а.с.17), який за життя склав заповіт, яким усе своє майно заповів [PERSON] (а.с.24). Із довідки №2367/02-14 від 09.08.2017 року виданої державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с.18) вбачається, що станом на 09.08.2017 року [PERSON] спадкоємцем за заповітом після [PERSON], померлого [INFO], який був спадкоємцем після своєї дружини - [PERSON], померлої [INFO]. [PERSON] спадщину після [PERSON] прийняв, але не оформив своїх спадкових прав. Із матеріалів спадкової справи №627/2017 відкритої після смерті [PERSON] вбачається, що 09 серпня 2017 року із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась [PERSON]. Постановою від 23 січня 2018 року державним нотаріусом ДДДНК позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Виходячи зі змісту ст.ст. 1296-1298 ЦК України - питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Достовірно встановлено, що 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS], яка увійшла до спадкової маси, належала померлій матері позивача - [PERSON], ця частина складалась із: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1, на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року, що також встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2016 року (а.с.23). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст..316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, суд враховуючи вищевикладене, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, доведеними, у зв'язку із чим, суд вважає, що слід визнати за [PERSON], право власності на 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS], що складається із: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: partial