Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: встановити факт, який має юридичне значення, що вказана в заповіті заповідач [PERSON] і померла 22 вересня 1984 року, як вказано в Свідоцтві про смерть, [PERSON] є однією і тією ж особою; встановити факт, який має юридичне значення, що вказаний у заповіті від 28 січня 1983 року заповідача [PERSON] онук українською мовою «Белоус Володимир Михайлович» є однією і тією ж особою вказаною українською мовою в паспорті як «Білоус Володимир Михайлович»; встановити факт родинних відносин, що позивач, [PERSON], є онуком [PERSON], померлої 22 вересня 1984 року, яка до дня смерті постійно проживала за адресою [INFO]; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 22 вересня 1984 року, на житловий будинок літ. А-1 з прибудовою літ А1-1 загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 15,40 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами за адресою м. Люботин, вул. Челюскіна, 100; визнати за позивачем право власності в порядку забудови на прибудову літ. А2-1 площею 25,80 кв.м до житлового будинку літ. А-1 з прибудовою літ А1-1 загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 15,40 кв.м з господарськими будівлями і спорудами адресою м. Люботин, вул. Челюскіна, 100. В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказував, що житловий будинок № 100 по вул. Челюскіна в м. Люботин належить [PERSON] на підставі Договору на право забудови участка землі від 08 серпня 1935 року, яка постійно проживала за цією адресою. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно онукам [PERSON] і [PERSON]. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її онук, позивач по даній справі, прізвище якого в паспорті вказане як «Білоус». Також представник позивача вказував у позові, що сестра позивача [PERSON], яка на даний час має прізвище «Махлай», спадщину за заповітом не приймала та на неї не претендує. Але позивач при оформленні спадкових прав зіткнувся з проблемою різного написання у заповіті відомостей про особу його бабусі [PERSON] та його особистого прізвища, що не співпадає з відомостями, викладеними у свідоцтві про смерть бабусі та його паспорті. Вступивши в управління та володіння спадщину, позивач здійснив нежитлову прибудову до житлового будинку з метою поліпшення житлових умов. Однак за давністю час у нього не збереглися квитанції про придбання будівельних матеріалів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] не з'явився, але подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, Люботинська міська рада Харківської області, в судове засідання не з'явився, але до суду подав заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника за наявними доказами. В судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Люботинське БТІ» станом на 22 бкерезня 2012 року, на земельній ділянці за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Челюскіна, 100, розташований житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1» загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 15,40 кв.м, з надвірними будівлями: сарай літ. «Б» і погреб «бп», які були збудовані у 1935 році. Вказаний житловий будинок належить на праві власності [PERSON] на підставі Договору на право забудови участка землі від 08 серпня 1935 року, посвідченого нотаріальний відділом Харківського обласного суду 25 лютого 1936 року за реєстр. № 222/2. Також на договорі є відмітка про його реєстрацію в комгоспі Яловенківської селищної ради 28 лютого 1936 року під № 623/61, що передбачено договором як умова, з виконанням якої договір набуває законної сили. У технічному паспорті міститься відмітка про закріплення за вказаним домоволодінням земельної ділянки площею 1283 кв.м на підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради № 8 від 02 квітня 1955 року. Як вбачається з записів у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в [INFO], ведення якої розпочато в середині 1950-х років, в І розділі книги власником житлового будинку записана російською мовою «Семернина Дарья Терентьевна», [INFO], яка постійно проживала в ньому з 03 жовтня 1955 року. Інший запис в книзі свідчить про проживання в будинку, у викладі російською мовою, «Семерниной Александры Кузьминичны», [INFO]. Відповідно до ст.ст. 13, 26, 130 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану Української РСР 1926 року діти іменуються прізвищем своїх батьків, місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків. Виходячи з цього, суд приходить до переконання, що в житловому будинку проживали разом мати, «Семернина Дарья Терентьевна» та її донька «Семернина Александра Кузьминична». В Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про шлюб наявний актовий запис про шлюб № 133 від 01 червня 1969 року, згідно з яким [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], [INFO], яка після цієї події змінила прізвище на «Білоус». Позивач [PERSON] народився 14 лютого 1966 року в м. Люботин та його батьками являються [PERSON] і [PERSON], прізвища яких у свідоцтві про народження ІІ-АВ № 725509 від 13 квітня 1973 року у викладі російською мовою записані як «Белоус». На цьому ж свідоцтві про народження є відмітка про видачу [PERSON] паспорту Х-ВЛ № 697137 від 26 березня 1984 року. У будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в [INFO], наявний запис про реєстрацію постійного проживання у житловому будинку з 30 березня 1984 року чоловіка, прізвище, ім'я та по батькові якого вказані російською мовою як «Белоус Владимир Михайлович», та який народився 14 лютого 1966 року. Такий запис зроблений на підставі паспорту Х-ВЛ № 697137. В книзі також присутній запис про [PERSON], яка народилася 24 березня 1969 року, яка змінила в прізвище після реєстрації шлюбу з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу ІІІ-ВЛ № 261867 від 30 серпня 1986 року. Під час здійснення службовими особам перевірки дійсної наявності мешканців у будинку та правильності записів у будинковій книзі був зроблений запис від 17 квітня 1969 року про необхідність для проведення власником заходів про внесенню до книги відомостей про двох дітей. Виходячи з цього, суд робить висновок, що в житловому будинку № 100 по вул. Челюскіна в м. Люботин проживала родина, яка складалася з пяток осіб: власника [PERSON], її доньки [PERSON], чоловіка доньки [PERSON] та їх дітей, [PERSON] і [PERSON], які відповідно являються онуками [PERSON] 28 січня 1983 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно, де б таке не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповіла онукам [PERSON] та [PERSON], що мешкають разом з нею, в рівних частках кожному. Посвідчення заповіту було здійснено державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району за місцем проживання [PERSON] за адресою: м. Люботин, вул. Челюскіна, 100. [PERSON] померла 22 вересня 1984 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть ІV-ВЛ № 264245, виданим повторно 06 липня 1990 року Люботинською міською радою Харківської області. Але у свідоцтві відомості про неї вказані російською мовою як «Семернина Дарья Терентьевна», що співпадає з прізвищем власника житлового будинку, позначеному у будинковій книзі російською мовою як «Семернина Дарья Терентьевна». Вищевикладені обставини беззаперечно свідчать, що саме [PERSON], як власник житлового будинку, склала заповіт на користь свого онука [PERSON], позивача по даній справі. Згідно зі ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складається з житлового будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1» загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 15,40 кв.м, з надвірними будівлями: сарай літ. «Б» і погреб «бп», розташованих за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Челюскіна, 100, після смерті [PERSON] відкрилася 22 вересня 1984 року. Відповідно до ст. 534 ЦК України, при спадкоємстві за заповітом кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Ст. 549 ЦК України 1963 року визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та вчинив зазначені дії протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву від 03 липня 2017 року із заявами про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців померлої 22 вересня 1984 року [PERSON] до нотаріальної контори не надходили, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися; вчинений [PERSON], [INFO], заповіт не скасований. Інший спадкоємець, [PERSON], яка являється сестрою позивача [PERSON], спадщину за заповітом після смерті [PERSON] не приймала та на неї не претендує, що підтвердила в письмовій заяві від 01 березня 2012 року, яку вона посвідчила нотаріально та передала позивачу для відома. Досліджені судом докази свідчать про те, що позивач [PERSON] після смерті своєї бабусі, [PERSON], спадщину прийняв, вступивши в управління або володіння спадковим майном, оскільки постійно проживає в будинку та користується ним до теперішнього часу. Тому суд задовольняє позов в цій частині та визнає за позивачем право власності на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1» загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 15,40 кв.м, з надвірними будівлями: сарай літ. «Б» і погреб «бп», розташований розташованих за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Челюскіна, 100. Прийнявши спадщину, [PERSON] набув права на спадкове нерухоме майно, зокрема право володіння і користування. Оскільки за спадкодавцем, як за власником житлового будинку, було закріплено право забудови земельної ділянки та користування нею, то такі права відповідно прийняв і спадкоємець [PERSON] Як вбачається з технічного паспорту, на земельній ділянці по вул. Челюскіна, 100 в м. Люботин до житлового будинку було добудовано у 2011 році прибудову літ. «А2-1» загальною площею 25,80 кв.м, а до того також збудовані додаткові надвірні будівлі: навіс літ. «а», вбиральня літ. «Г», душ літ. «Д» і колодязь літ. «К» Поняття самочинного будівництва, а також правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені в ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною в врегулюванні спірних правовідносин, оскільки урегульовує правовідносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та нормативно правових актів при створенні нової речі тобто самочинному будівництві, були порушені. Відповідно до ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Спір щодо визнання права власності на самочинне будівництво стосується прав та обовязків особи, яка здійснила таке будівництво, власника (користувача) земельної ділянки, на якій здійснено таке будівництво, а також осіб, прав яких порушує самочинне будівництво. Досліджені судом докази вказують на те, що користувачем земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво прибудови до житлового будинку, та особою, яка здійснила таке будівництво, є одна й та сама особа позивач по справі [PERSON] Порушення таким будівництвом прав будь-кого з інших осіб судом під час розгляду справи також не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved