Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.08.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 вересня 2012 року він передав, а відповідач [PERSON] прийняв у власність грошові кошти у сумі 39600 грн., про що останнім власноручно написано розписку, та підтверджується нотаріально посвідченим Договором позики від 13.09.2012 р. серії ВРХ №443916. Згідно вищевказаного Договору позики та розписки відповідача кінцевий строк повернення грошових коштів 13 вересня 2013 року. Починаючи з вересня 2013 року позивач неодноразово в усному порядку звертався до Відповідача з проханням повернення борг, а 15 липня 2015 року я пред'явив Відповідачу письмову вимогу згідно вищевказаного договору позики, розписці та положенням діючого цивільного законодавства щодо повернення заборгованості шляхом надіслання листа на поштову адресу Відповідача, на що відповідач жодним чином не відреагував. До сьогоднішнього дня відповідач ухиляється від повернення суми боргу, в зв»язку з чим позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти за договором позики від 13.09.2012 року в розмірі 83045,17 грн., з яких 69641,92 грн. заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 2320,67 грн. 3% річних, 11082,58 грн. відсотки, та повернення витрат по сплаті судового збору в розмірі 830,45 грн. 16.09.2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що ніяких грошей у [PERSON] він не брав і не міг взяти, тому що між ними до укладання вказаного Договору існували інші стосунки, а саме вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06.01.2011 року він був засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України за вчинення у ДТП тілесних ушкоджень [PERSON] та [PERSON] Цим вироком з нього стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 25000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 59617,19 грн.,а всього 84617,19 грн. З цього приводу було відкрито виконавче провадження та він погашав суму боргу з своїх доходів. Останню суму в розмірі 20000 грн. він передав [PERSON] після продажу свого автомобіля 11.09.2012 року, про що є розписка [PERSON] Після цього [PERSON] став наполягати на тому, щоб вони уклали Договір позики та звернулися до нотаріуса. Так як він не був фахівцем у юридичній практиці, то він погодився і вони уклали договір позики на вимогу [PERSON], він написав розписку, хоча ніяких грошей не отримував, так як навпаки був повинен гроші [PERSON] та потім перераховував інші суми. На момент звернення [PERSON] до суду він повинен був йому 36600 грн. Потім у нього склалися тяжкі умови в сім»ї, з роботою, прийшлося звільнитися, на він не міг платити, після чого [PERSON] звернувся до суду з нарахуванням пені та індексу інфляції на нібито отриману в борг суму. У той же час у нього є відповідальність перед [PERSON] і за вироком суду. Фактично між ним та [PERSON] була складена фіктивна угода, яка не передбачала укладення дійсного правочину та передачу грошей від одного до іншого, в зв»язку з зазначеним він просить визнати Договір позики, укладений 13.09.2012 року між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволенні, підтримали зустрічні позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне: 13 вересня 2012 року відповідач [PERSON] за договором позики отримав у позивача [PERSON] гроші в сумі 39600 грн., на підтвердження чого він написав розписку, у якій дав зобовязання повернути зазначену суму в повному обсязі до 13.09.2013 року (а.с. 10). Договір позики був посвідчений нотаріально, а саме приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 3711 (а.с. 9). У відповідності зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В зазначеному випадку договір позики був укладений у письмовій формі відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч. 1 ст. 57 ЦПК України, ч. 1 ст. 58 ЦПК України. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано договір позики, укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально (а.с. 9-10). В зустрічному позові відповідач просить визнати зазначений договір недійсним, посилаючись на його фіктивність. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумолювалися цим правочином. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом встановлено, що укладаючи договір позики, який був посвідчений нотаріально, сторони свідчили, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладання цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови цього договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, реалізований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (п. 7 договору позики). В договорі зазначено, що згоду на укладення цього правочину надали дружина позивача [PERSON] та дружина відповідача [PERSON] Наявність зобовязання відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] згідно вироку Красноармійського міськрайонного суду Донецької області щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 59617,19 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн. (а.с. 23-25), не являється доказом того, що договір позики від 13.09.2012 року було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, тобто його фіктивності. При цьому суд враховує наявність умислу обох сторін правочину, з боку позичальника [PERSON] умисел був направлений на прийняття за договором позики грошей в розмірі 39600 грн. та повернення їх не пізніше 13 вересня 2013 року, а з боку позикодавця [PERSON] на передачу зазначеної суми грошей та отримання повергнення позики в зазначений в договорі термін. При цьому згідно п. 5 договору в разі, якщо позичальник не поверне гроші у встановлений строку, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безпірному порядку. Крім того, з наданих відповідачем копій квитанцій про поштові перекази на суми 1000,00 грн. від 29.10.2011 року, 1000,00 грн. від 30.12.2011 року, 1000,00 грн. від 29.09.2011 грн., 3000 грн. від 17.06.2011 року, 3000,00 грн. від 30.08.2011 року, (а.с. 30-31), вбачається, що всі ці суми сплачені ще до розгляду апеляційним судом апеляції на вирок суду Красноармійського міськрайонного суду донецької області (а.с. 41 ухвала від 06.12.2011 року), тобто до набрання вироком законної сили. Сума в розмірі 1000,00 грн. була перерахована позивачу 29.07.2015 року, тобто після отримання вимоги-претензії (а.с. 26, 31), але зазначена сума не була отримана позивачем, що підтверджується листом Центру поштового зв»язку № 7 ДД УДППЗ «Укрпошта» від 21.09.2015 року. З наданих копій квитанцій, копії постанови про відкриття виконавчого проведення та довідки шахти ім. Засядька від 14.09.2015 року про утримання за виконавчим листом (а.с. 33), не вбачається, яка саме сума за виконавчим листом, який був виданий на підставі вироку суду від 06.01.2011 року, була виплачена позивачу станом на 13.09.2012 року, тобто на день укладання договору позики. Не надано суду доказів, що саме сума в розмірі 39600 грн. залишилася невідшкодована відповідачем. Таким чином, відповідачем [PERSON] на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним не доведено, що договір було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно ч. 1 статті 1049 діючого ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В зазначеному випадку договором було встановлено строк повернення позики 13 вересня 2013 року. Відповідно до статей 525 та 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Кількість днів прострочення складає 713 днів, починаючи з 13 вересня 2013 року до 27 серпня 2015 року. Облікова ставка НБУ з 13.08.2013 р. складає 6,5%, з 15.04.2014 р. - 9,5%, з 17.07.2014 р.-12,5 %, з 13.11.2014 р. - 14,0%, з 06.02.2015 р.- 19,5%, з 14.03.2015 р.- 30,0%. Виходячи з вказаного, сума відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 11082,58 грн. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахування індексу інфляції сума боргу складає 69641,92 грн. (індекси інфляції: 2013 рік: вересень 100,0; жовтень 100,4, листопад 100,2, грудень 100,5, 2014 рік: січень 100,2, лютий 100,6, березень 102,2, квітень 103,3, травень 103,8, червень 101,0, липень 100,4, серпень 100,8, вересень 102,9, жовтень 102,4, листопад 101,9, грудень 103, 0; 2015 рік : січень 103, 1, лютий 105, 3, березень 110,8, квітень 114,0, травень 102,2, червень 100,4, липень 99,0). Сума 3% річних за період з 14.092013 року по 27.08.2015 року складає 2320,67 грн. (39600 грн. Х 3% : 100% : 365 днів Х 713 днів). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти за договором позики від 13.09.2012 року в розмірі 83045,17 грн., з яких 69641,92 грн. заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 2320,67 грн. 3% річних, 11082,58 грн. відсотки. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 830,45 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved