Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач 13.12.2017 року звернулася до суду з цим позовом та просила постановити рішення суду, яким стягнути з відповідача [PERSON] на її користь борг за договором позики 25000 грн., штраф 2500 грн., суму індексу інфляції 8202,11 грн., 3% річних 1440,41 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що у 24.09.2014 року у м. Бориспіль позивач надала позику відповідачу [PERSON] у сумі 25000 грн. На підтвердження фактичного отримання грошових коштів відповідач передав розписку про отримання зазначеної суми коштів, засвідченої двома свідками та укладено письмовий договір позики. Згідно умов договору кінцевий строк повернення позики 31.12.2015 року. 18.11.2017 року позивач направила вимогу відповідачу про повернення коштів, однак вона залишена без реагування. Також у договорі передбачено штраф за неналежне виконання умов договору у розмірі 10% заборгованості та ст. 625 ЦК України встановлено обовязок відшкодування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 відсотки річних. В добровільному порядку [PERSON] кошти повернути відмовляється, тому змушена за захистом своїх прав звернутися до суду. Сторони в судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (Відповідач повнорно не отримує повістки за зареєтрованим місцем проживання). В заяві представник позивача просила справу розглянути без її участі, наполягала на задоволенні позову. Не заперечувала проти постановлення заочного рішення. У встановлений строк відповідач не подав відзив на позов, заперечень щодо розгляду справи в спрощеному провадженні. Оскільки відповідач не повідомив про поважність причин неявки в судове засідання, не подав відзив на позов та представник позивача в заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Доповівши зміст заявлених вимог, дослідивши письмові докази по справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку. 23.10.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики відповідно до умов якого позивач передає позичальникові 25\~000 грн., які позичальник зобовязується повернути не пізніше 31.12.2015 року. Згідно п.3 договору у випадку прострочення повернення коштів позичальник сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості, яка залишилася за кожен день прострочення. Вказані факти підтверджуються оригіналами розписки про отримання позики [PERSON] від 24.09.2014 року в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] та договором позики від 23.10.2014 року, долученими до матеріалів справи (а.с. ). Крім того, у листопаді 2017 року [PERSON] зверталася до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення позики, однак останній кошти в добровільному порядку не повернув (а.с. 8-10). Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи зазначені норми суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 25\~000 грн., які були надані йому у позику; про стягнення суми штрафу відповідно до п. 3 договору у розмірі 2500 грн. (за розрахунком позивача). Також ґрунтуються на положеннях закону вимоги позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми у розмірі 1440,41 грн., оскільки інший розмір процентів не встановлений договором від 23.10.2014 року. Підставними є вимоги про стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Не погоджується суд лише із розміром таких сум. Оскільки останнім строком повернення грошових коштів у договорі зазначено 31.12.2015 року, тому простроченим зобовязання є з 01.01.2016 року по 30.11.2017 року. Отже, стягненню підлягають інфляційні у розмірі 7508,06 грн., обраховані з боргу 25\~000 грн. Оскільки позивачем надано достатні та належні докази на підтвердження порушення відповідачем умов договору позики та існування заборгованості, зазначеної в позовній заяві, а також враховуючи позицію відповідача, який не оспорив ні суму позову, ні підстав, з яких позов заявлений, суд задовольняє заявлений позов частково. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору (а.с. 4).

Outcome: partial