Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 квітня 2018 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В своїй позовній заяві посилалася на те, що є власником квартири [ADDRESS], де проживає спільно з дітьми. Вказувала, що до лютого 2017 року в зазначеній квартирі також проживав колишній чоловік [PERSON], але з лютого 2017 року фактично подружні стосунки припинені, відповідач почав проживати окремо. Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою в [ADDRESS]. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2018 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового розгляду на 16 травня 2018 року. Відповідачем [PERSON] 21 травня 2018 року подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] В поданій до суду зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] вказував, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] є спільною власністю подружжя, тому підлягає поділу. В своїй заяві просив суд поділити 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Просив також визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину зазначеної квартири. Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11 червня 2018 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] та обєднано його в одне провадження з позовною заявою [PERSON] Також суд ухвалив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 липня 2018 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву [PERSON], посилаючись на викладені в ній обставини. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив суд відмовити за безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги своєї зустрічної позовної заяви та пояснив, що дійсно з лютого 2017 року не проживає в [INFO] та не має намірів там в подальшому проживати. Але вважає, що 1/2 частка в праві власності на зазначену квартиру є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу. Також посилався на ту обставину, що позивачем самостійно було замінено замки до вхідних дверей до квартири, тим самим йому чиняться перешкоди для користування жилим приміщенням. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 14 листопада 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2017 року в справі № 552/850/17, яке набрало законної сили. Також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2004 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] прийняли у власність в рівних частках квартиру [ADDRESS]. Окрім того, відповідно до договору дарування від 23 жовтня 2015 року відповідач [PERSON] безоплатно передав у власність, а позивач [PERSON] прийняла у власність 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] знаходиться на реєстраційному обліку, але з лютого 2017 року не проживає. Факт не проживання відповідача в спірному житловому приміщення не оспорювався відповідачем [PERSON] в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Норми ст. ст. 386, 391 ЦК України передбачають умови та порядок захисту права власності. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено дослідженими судом доказами, відповідач [PERSON] не проживає в [INFO], наявність реєстрації відповідача в квартирі, власником якої є позивач, порушує її права на вільне володіння та користування власністю. З цих підстав порушене право підлягає захисту. Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд виходить з того, що порушення прав позивача не повязане з позбавленням власності, тому вважає за можливе визначити спосіб захисту порушеного права шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі. Тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю, необхідно визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. При вирішенні справи суд також виходить з того, що рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстрації за такою адресою. Твердження відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] самостійно змінила замки до вхідних дверей спірної квартири [ADDRESS], отже, чинить йому перешкоди в користуванні жилим приміщенням, не заслуговує на увагу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до норм ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як встановлено дослідженими в справі доказами, відповідач [PERSON] в лютому 2017 року, ще перебуваючи в шлюбі з позивачем, самостійно залишив зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою [INFO]. Будь-які докази на обґрунтування тієї обставини, що позивачем чинилися та/чи чиняться перешкоди відповідачу в користуванні спірним жилим приміщенням, до суду надано не було. Заява [PERSON] до органів поліції з приводу протиправних дій позивача [PERSON] датована травнем 2018 року (а.с. 44) та не містить відміток про отримання її відповідним органом поліції, а талон-повідомлення № 000109 не містить даних про особу заявника. При вирішенні зустрічних позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, спірне майно (квартира) була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 частці кожного в праві власності, а не в спільну сумісну власність. В подальшому відповідач [PERSON] належну йому на праві власності частку за договором дарування від 23 жовтня 2015 року передав у власність позивачу [PERSON] Укладаючи відповідний договір дарування, відповідач [PERSON] засвідчив, що відчужуване майно належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки квартира була придбана разом з дружиною в рівних частках (п. 2.1. договору). Встановивши даній обставини, суд приходить до висновку, що твердження відповідача про те, що 1/2 частина квартири [ADDRESS], належна позивачу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03 серпня 2004 року, є спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованим, зазначене майно належить позивачу на праві особистої приватної власності та не підлягає поділу як спільне майно подружжя. Тому суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Також відповідно до норм ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. Понесені відповідачем [PERSON] судові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Outcome: approved