Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач 15.10.2020 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та поділ боргу, посилаючись на наступні обставини. З 20.11.2004 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.10.2013 року шлюб між ними було розірвано. Під час перебування з нею у шлюбі, а саме 03.08.2010 року він отримав у рідного батька відповідача [PERSON] у позику суму коштів у розмірі 300 000,00 грн. Зазначає, що ці кошти були витрачені на потреби їхньої родини, а саме для лікування відповідача та повернення боргу, взятого також для лікування відповідача у [PERSON] . Посилаючись на положення ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України вважає, що ці грошові кошти, отримані ним від [PERSON] , згідно розписки від 03.08.2010 року є спільною сумісною власністю подружжя його та [PERSON] . Також зазначає, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.01.2020 року з нього на користь [PERSON] , яка є правонаступником [PERSON] суми боргу в розмірі 300 000,00 грн. за договором позики від 03.08.2010 року. Вказує, що до набрання цього рішення законної сили він не вважав себе зобов`язаним за договором позики та знав про його існування. Вважає, що відповідачем порушено його право власності на 1/2 частину грошових коштів, отриманих у борг від [PERSON] 03.08.2010 року. Зазначає, що договір позики від 03.08.2010 року укладений в інтересах сім`ї, тому створює для відповідача відповідні обов`язки. Крім того, відповідачем ніколи не заявлялася вимога про визнання договору позики від 03.08.2010 року такою, що укладена другим з подружжя - тобто ним, без її згоди, що також, на його думку свідчить про належність спірного договору позики від 03.08.1020 року до об`єкта спільної сумісної власності подружжя та укладення такого договору в інтересах сім`ї. Крім того зазначив, що у 2008 році відповідач захворіла, у зв`язку з чим потребувала значні грошові кошти, яких у неї не було, тому вони вимушені були взяти у борг грошові кошти у [PERSON] у сумі 70 000 грн., які після 03.08.2010 року повернули. Таким чином грошові кошти в сумі 300 000 грн. були використані у тому числі і для повернення боргу, отриманого в 2008 році у [PERSON] в інтересах їх сім`ї, для лікування влітку 2008 року відповідача. На підставі викладеного просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 300 000,00 грн., отримані 03.08.2010 року від [PERSON] під час перебування у шлюбі; поділити суму боргу в сумі 300 000,00 грн., отриману за договором позики від 03.08.2010 року, як спільне майно подружжя, стягнути з [PERSON] на його користь 150 000,00 грн., як 1/2 частину отриманих грошових коштів за укладеним під час шлюбу договором позики від 03.08.2010 року. Стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою суду про відкриття провадження від 21.12.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 19.02.2021 року від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та поділ боргу (а.с. 38-40), згідно якого просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги наступним. Зазначає, що до кінця 2017 року вона взагалі не знала про існування вказаних боргових зобов`язань позивача. Жодного випадку отримання коштів в інтересах сім`ї або витрат їх в інтересах сім`ї не було. Зазначає, що в рамках розгляду цивільної справи № 2-5452/11 за позовом її батька [PERSON] , правонаступником якого є вона, [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, [PERSON] наводив доводи, що взагалі не розуміє, про яку розписку йде мова, що ніяких грошей він не брав, а усе викладене є підробкою. Згодом [PERSON] намагався змінювати історію походження як розписки, так і грошових коштів, вимагав перевірки підписів померлого батька [PERSON] , мотивуючи, що він нібито не звертався до суду з вказаного приводу, однак рішенням Нікопольського міскьрайонного судом Дніпропетровської області від 24.01.2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.06.2020 року, позов було задоволено та стягнуто з відповідача суму боргу в розмірі 300 000,00 грн. Таким чином, [PERSON] намагається уникнути цивільно-правової відповідальності за взяті на себе зобов`язання, шляхом визнання суми боргу спільним майном подружжя. Також вказує, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем подано лише рішення суду від 24.01.2020 року та копія свідоцтва про шлюб, які на її думку не можуть підтвердити жодних обставин, передбачених ст. 65 СК України. Вказаний відзив направлено позивачу [PERSON] у строки, передбачені ухвалою суду про відкриття провадження від 21.12.2020 року (а.с. 54). Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2004 року, який був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.10.2013 року (а.с. 9,15). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.01.2020 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.06.2020 року позов [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , яка є правонаступником [PERSON] суму боргу в розмірі 300, 000 грн. (а.с. 9-13, 51-53) Вказаним рішенням суду встановлено існування між сторонами позичкових відносин, при цьому доводи сторони про те, що [PERSON] не отримував кошти за договором визнано судом недоведеними належними та допустимими доказами (а.с. 11). В обґрунтування своїх вимог позивач посилався, що грошові кошти, отримані ним від [PERSON] , згідно розписки від 03.08.2010 року є спільною сумісною власністю подружжя його та [PERSON] , оскільки вони були витрачені на потреби їхньої родини, а саме для лікування відповідача у 2008 році та повернення боргу, взятого також для лікування відповідача у [PERSON] . Крім того вказував, що до набрання рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.01.2020 року законної сили він не вважав себе зобов`язаним за договором позики та знав про його існування. Зазначені вище взаємовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та положеннями Цивільного кодексу України. Зі змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 19 червня 2013 року № 6-55цс13 та від 22 червня 2017 року № 6-3058цс16, договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби, не створює обов`язків для іншого з подружжя. Приймаючи до уваги те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що договір позики від 03.08.2010 року був укладений в інтересах сім`ї, що отримані грошові кошти фактично були використані на задоволення потреб родини, відсутні підстави вважати, що відповідач [PERSON] прийняла на себе обов`язки боржника за договором розписки - [PERSON] щодо сплати суми позики. Крім того, суд зауважує, що під час розгляду цивільної справи № 2-5452/11 [PERSON] заперечував отримання коштів від [PERSON] за договором позики від 03.08.2010 року, зазначаючи що не міг скласти розписку з таким текстом та що [PERSON] використала чисті аркуші паперу з його підписом, які він залишав для направлення діловим партнерам, тому посилання [PERSON] при обґрунтуванні даного позову, що договір позики від 03.08.2010 року було укладено в інтересах сім`ї суд вважає безпідставними. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України(згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша та друга статті 89 ЦПК України). Будь - яких доказів на підтвердження вказаних обставин [PERSON] до суду надано не було, не доведено того факту, що грошові кошти за договором позики від 03.08.2010 року є спільною власністю подружжя, які були використані в інтересах родини не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами. Доводи та заперечення відповідача [PERSON] , викладені у її відзиві на позов, позивачем [PERSON] спростовано не було. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Інші доводи учасників справи та надані письмові докази, судом не взято до уваги, оскільки вони не встановлюють наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та не мають значення для вирішення справи в межах заявлених позивачем вимог. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що підстав для визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в сумі 300 000,00 грн., отриманих за договором позики від 03.08.2010 року немає. Оскільки позовні вимоги про поділ суми боргу в сумі 300 000,00 грн., отриманої за договором позики від 03.08.2010 року, як спільного майна подружжя та про стягнення з відповідача на користь позивача 150 000,00 грн., як 1/2 частину отриманих грошових коштів за укладеним під час шлюбу договором позики від 03.08.2010 року є похідними від позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в сумі 300 000,00 грн., отриманих за договором позики від 03.08.2010 року, то відсутні правові підстави для задоволення і таких вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed