Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач 30.03.2021 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь боргу у розмірі 55 555,00 грн за розпискою від 08.01.2020 та судових витрат у розмірі 10 908,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08.01.2020 він передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 55 555,00 грн, які остання зобов`язалася повернути йому до 23.05.2020. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 08.01.2020. Однак, до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 19.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 17.05.2021 відповідач в підготовче засідання не з`явилась. Про час, день та місце проведення засідання була повідомлена належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань по суті позову відповідач не подала. Ухвалою суду від 17.05.2021 підготовче провадження по справі було закрите та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився. Через систему «Електронний суд» подав заяву від 24.06.2021 про розгляд справи без його участі. У заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Інших доказів, що підтверджують позовні вимоги позивач суду не надав. Відповідач в судове засідання не з`явилась повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень - судової повістки про виклик в судові засідання 09.06.2021 та 10.08.2021. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності відповідача, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, їй відомо про розгляд даної справи в суді. Жодної заяви про причини неявки в судові засідання та розгляд справи без її участі відповідач до суду не направила. Відповідно до вимог ст. 280, 281 ЦПК України судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи 08.01.2020 була складена розписка, з тексту якої вбачається, що [PERSON] 08.01.2020 отримала грошові кошти у розмірі 55 555,00 грн. із зобов`язанням повернути позику в строк 23.05.2020. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, що діяла станом на день вчинення правочину) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046, 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона ? позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона ? позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів ? робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувального значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів та замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 у справі № 500/1755/17. Частиною першої статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор ? прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Аналізуючи долучений позивачем до матеріалів справи оригінал розписки, судом встановлено факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором, що підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено. Сторони дотримались письмової форми договору. На переконання суду, позивач довів факт укладення ним договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику, тобто виконання ним умов договору, незалежно від відсутності зазначення найменування кредитора в розписці. Наявність оригіналу розписки саме у позивача суд сприймає як доведення ним факту права вимоги за борговою розпискою. Відповідач не оспорювала факт наявності рукописної розписки від 08.01.2020 від її імені. Жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, відповідач суду не надала. Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконала і не повернула позикодавцю позичені у нього кошти у сумі та в строк, визначений договором (вказаний нею у розписці). За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення боргу підлягають задоволенню в частині стягнення суми боргу з відповідача за розпискою від 08.01.2020. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати у загальному розмірі 10 908,00 грн, що складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн та судового збору у розмірі 908,00 грн за подання позовної заяви. В обґрунтування вказаних обставин позивач не надав суду доказів, що свідчать про понесені витрати на правову допомогу. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Позивачем при зверненні до суду було понесено судові витрати у розмірі 908,00 грн, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial