Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 грудня 2013 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини місячного доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги уточнила. Пояснила, що від шлюбу з відповідачем має спільного сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо, ухиляється від надання дитині матеріальної допомоги, матеріально не забезпечує, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість. Вона сама не здатна забезпечити дитину всім необхідним, тому просила стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини у розмірі 500 грн. щомісяця. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов визнав та пояснив, що дійсно є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], якого зобов'язаний утримувати. В даний час працює без оформлення трудових відносин, тому згоден сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що крім пояснень сторін, підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 22 червня 2010 року виконавчим комітетом Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області. В даний час сторони подружніх відносин не підтримують, між собою не спілкуються, проживають окремо, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач зобов'язаний утримувати свого неповнолітнього сина, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, при визначені розміру аліментів, які підлягають сплаті відповідачем, суд враховує зазначені вище обставини і вважає необхідним визначити аліменти у заявленому позивачем розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved