Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 3 січня 2020 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про стягнення половини від середньоринкової вартості квартири, який уточнила в поданій до суду 23 січня 2020 року заяві. Позовна заява обґрунтована тим, що в період з 29 липня 2006 року по 23 квітня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, за декілька тижнів до укладення якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . На придбання квартири [PERSON] отримав кредит в сумі 220685 грн, зобов`язання за яким було забезпечено порукою [PERSON] . Позивач вказувала, що кредит сплачувався сторонами протягом спільного проживання, після розірвання шлюбу виник спір щодо права власності на квартиру, який був предметом судового розгляду, але в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено. Вважає, що грошові кошти в рахунок погашення кредиту сплачуватися сторонами під час шлюбу за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 спільно, тому з відповідача підлягає стягненню 1/2 частина вартості спірного майна. В поданій до суду 23 січня 2020 року позовній заяві позивач просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 від середньоринкової вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 562998 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23 січня 2020 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Відповідачем [PERSON] 14 лютого 2020 року подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що квартира [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, що підтверджено судовим рішенням, отже, не підлягає поділу, в тому числі і шляхом стягнення половини вартості майна. В задоволенні позовних вимог просив суд відмовити. 2 березня 2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому не погоджувалася з доводами відповідача, які викладені в поданому до суду відзиву та просила задовольнити позов повністю. 29 травня 2020 року представником позивача [PERSON] адвокатом Сабадин А.В. подано до суду заяву про зміну предмета позову. В заяві вказує, що [PERSON] протягом всього періоду перебування в шлюбі з [PERSON] брала безпосередню участь в погашенні кредиту за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 за рахунок власних коштів, тому має право на 1/2 частину грошових коштів, сплачених нею особисто за вказаним кредитним договором. Уточнила зміст позовних вимог та просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 від середньоринкової вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 562998 грн. Одночасно також просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину грошових коштів, сплачених нею за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 в розмірі 300000 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 1 червня 2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, витребувано від ПАТ «Дельта банк» відомості про розмір грошових коштів, які були сплачені [PERSON] за кредитним договором № 56/06 від 14.07.2006, який було укладено між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] , по якому право вимоги 01.07.2010 відступлено АТ «Дельта банк», із зазначенням сум та дат такої сплати. 22 червня 2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив за заяву про зміну предмета позову, в якому вважає заявлені позивачем вимоги суперечливими та взаємовиключними. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 3 липня 2020 року закрито підготовче провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення половини від середньоринкової вартості квартири, стягнення грошових коштів, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, які викладені в поданих до суду відзивах. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 29 липня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2013 року в справі № 554/774/13-ц. Відповідач [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 14 липня 2006 року (том 1 а.с. 10-11) прийняв у власність квартиру [ADDRESS] за ціною 220685 грн. Також судом встановлено, що 14 липня 2006 року між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір «Кредит на придбання нерухомості» № 56/06, по якому право вимоги 01.07.2010 відступлено АТ «Дельта банк» (том 1 а.с. 12-15), за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 220685 грн. строком кредитування 180 місяців до 13 липня 2021 року, метою кредитування є придбання квартири. 14 липня 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 41/06-Z, іпотека за яким забезпечує вимоги за кредитним договором № 56/06 від 14 липня 2006 року та предметом іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] . 14 липня 2006 року між ТОВ «Український промисловий банк», позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 19/06-П, згідно з умовами якого позивач [PERSON] поручилася перед ТОВ «Укрпромбанк» за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 14 липня 2006 року за № 56/06. Також судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року в справі № 552/1450/16-ц позов [PERSON] задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] станом на 14 липня 2006 року. Поділено спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , залишивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, поділено спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки BYD, модель F3 QCJ7 160A, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , залишивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 лютого 2017 року в справі № 552/1450/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2016 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] станом на 14 липня 2006 року, поділу спільного майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , залишивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири та щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1654 грн. 63 коп. на відшкодування понесених судових витрат скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В решті рішення залишено без змін. Звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на ту обставину, що грошові кошти в рахунок погашення кредиту сплачуватися сторонами під час шлюбу за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 спільно, тому з відповідача підлягає стягненню 1/2 частина вартості спірного майна (квартири). Також обґрунтовує вимоги тим, що брала безпосередню участь в погашенні кредиту за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 за рахунок власних коштів, тому має право на 1/2 частину грошових коштів, сплачених нею особисто за вказаним кредитним договором. При цьому посилається на норми ст. ст.60, 61, 69-71 СК України, ст. 372 ЦПК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені вище норми права, на які посилається позивач, регулюють відносини щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу. Разом з тим, як встановлено судом, квартира [ADDRESS] набута відповідачем [PERSON] до реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] та є його особистою приватною власністю відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України. Тому норми ст. ст.60, 61, 69-71 СК України, ст. 372 ЦПК України, які регулюють правовідносини щодо спільної сумісної власності подружжя не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Окрім того, питання визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] було предметом судового розгляду в справі № 552/1450/16-ц, в задоволенні відповідних позовних вимог було відмовлено, рішення набрало чинності. Встановивши дані обставини, враховуючи, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] та не є спільною сумісною власністю сторін по справі, позовні вимоги [PERSON] про поділ такого майна, в тому числі і шляхом стягнення половини вартості квартири, заявлені безпідставно те не підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог в цій частині судом також враховується те, що вартість квартири складає 220685 грн. Будь-які докази на підтвердження тієї обставини, що вартість квартири складає 1125995,97 грн, на що посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, матеріали справи не містять. При вирішенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини грошових коштів, сплачених нею за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 в розмірі 300000 грн суд виходить з такого. Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта стаття 65 СК України). Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. (пункти 19, 22, 23, 24 та 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Як встановлено судом, кредитний договір від 14 липня 2006 року № 56/06 що був укладений між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк», укладено відповідачем [PERSON] до реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] . Тому суд приходить до висновку, що правовідносини за зобов`язаннями, які виникли у відповідача [PERSON] за укладеним кредитним договором від 14 липня 2006 № 56/06 не є зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта стаття 65 СК України). Окрім того, як встановлено судом, зобов`язання за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 [PERSON] виконані 23.09.2019, що підтверджено довідкою АТ «Дельта банк» (том 1 а.с. 111), при цьому [PERSON] не пред`являв жодні вимоги до [PERSON] про поділ зазначеного боргу, як боргу подружжя. Посилання позивача в поданій до суду позовній заяві на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі № 242/5549/16, є необґрунтованим. В справі № 242/5549/16, як і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 607/4701/13-ц, від 09 січня 2019 року у справі № 643/4589/15-ц, зроблено висновок про те, що позивач вправі вимагати стягнення із відповідача 1/2 частини вартості спірного майна, а не стягнення грошової компенсації виплаченого кредиту, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте спільне майно у період шлюбу. В даній же справі судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю [PERSON] . Кредитний договір № 56/06 також було укладено відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачем, отже, відсутні підстави вважати, що він був укладений в інтересах сім`ї. Статтею 528 ЦК України передбачено, що виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512 - 519 цього Кодексу. Будь-які підстави вважати, що позивачем [PERSON] , як поручителем за кредитним договором від 14 липня 2006 року № 56/06 виконано зобов`язання [PERSON] за кредитним договором відсутні. Сама по собі та обставина, що за договором поруки від 14 липня 2006 року позивач [PERSON] взяла на себе солідарні зобов`язання за кредитним договором не може слугувати правовою підставою для стягнення половини вартості сплачених за договором кредиту коштів, оскільки дослідженими в справі доказами не встановлено факту виконання таких зобов`язань безпосередньо позивачем [PERSON] , як поручителем. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати відповідно до норм ст. 141 ЦПК України не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed