Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач 30.03.2018 звернувся до суду з указаним позовом та просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 18694,80 грн., а також сплачену суму судового збору в розмірі 704,80 грн. В обґрунтування позовних вимого позивач зазначив, що18.03.2015 [PERSON] позичила у нього грошові кошти в сумі 577 Євро, що в еквіваленті до національної грошової одиниці, станом на 12.03.2018, день звернення з позовом до суду, становить 18694,80 грн., про що склала відповідну розписку і зобовязалася повернути гроші до 15.05.2015. До даного часу відповідач ухиляється від виконання свого зобовязання, у звязку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Сторони в судове засідання не зявилися, хоча про час і місце його проведення повідомлялись у встановленому законом порядку. Від представника позивача за довіреністю, [PERSON], через канцелярію суду надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в черговий раз до суду не зявилася, причини неявки суду не повідомила, заявив про відкладення справи, а також відзиву на позовну заяву не подала, а тому суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 18.03.2015 [PERSON] було складено розписку про отримання нею 18.03.2015 грошових коштів в сумі 550 Євро та 700 гривень (що на момент позики становило 27 Євро), у [PERSON]. Вказану позику [PERSON] зобовязувалася повернути позивачу до 15.05.2015. Розписка, оригінал якої долучено до матеріалів справи, написана нею власноруч, при повній свідомості та без будь-якого примусу, і посвідчена підписом особи (а.с.16). Факт власноручного написання та підписання цієї розписки відповідачем [PERSON] та отриманої нею грошової суми у позику, не спростовано. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора)\~певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За загальним правилом, визначеним статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,\~а за\~відсутності таких\~умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Строк (термін) виконання зобов'язання встановлений ст. 530 ЦК України, а саме, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, стаття 11\~ЦК України визначає договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст.11 цього Кодексу). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника,\~яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі предявлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З урахуванням викладеного, суд констатує, що між сторонами укладено договір позики, який позивачем належним чином підтверджений. Факт наявності у позивача оригіналів розписки свідчить про існування між сторонами боргових зобовязань. Позивач просить стягнути суму боргу у гривнях за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду, а саме, 12.03.2018 (1 Євро становить 32,40 грн.)(а.с.10). Згідно зі ст. 99 Конституції України, ч. 1 ст.\~192\~ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Як розяснено у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 № 959-XII, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від19.02.1993 № 15-93, Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті від 23.09.1994 № 185/94 ВР.) При задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні, і у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд вважає доведеним отримання відповідачем позики у позивача. При цьому, суд враховує, що згідно з розпискою від 18.03.2015, [PERSON] позичила у позивача 550 Євро та 700,00 гривень, що на момент отримання позики, згідно з курсом НБУ, становило 27 Євро (а.с.16). Таким чином, виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, враховуючи вимогу щодо стягнення боргу станом на 12.03.2018 (день звернення з позовною заявою до суду) та офіційний курсу НБУ гривні до Євро, а саме, 32,40 грн. за 1 Євро, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 550 Євро, що в гривневому еквіваленті станом на 12.03.2018 становить 17820,00 грн. (550 Євро Х 32,40 грн. = 17820,00 грн.) та 874,80 грн. (700 грн.=27 Євро Х 32,40 грн. =874,80 грн.) Беручи до уваги, що рішення суду ухвалено на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтвердженні судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн. (а.с.1).

Outcome: approved