Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 лютого 2016 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права приватної власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті його батька [PERSON]. В позовній заяві позивач вказав, що 24 вересня 1996 року помер його батько [PERSON], після смерті якого залишилась спадщина у вигляді майнової частки (паю) СТОВ імені Мічуріна с.Писарівка Кодимського району Одеської області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє відповідно до нотаріально засвідченої довіреності, строком дії один рік) позов підтримала та просила його задовольнити, оскільки позивач внаслідок відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину позбавлений можливості оформити спадщину померлого батька. Представник відповідача Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не прибув, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без нього (заява № 02-01/57 від 28 березня 2016 року). Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У звязку з цим суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що 24 вересня 1996 року помер батько позивача [PERSON] [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №111356, виданого 25 вересня 1996 року Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області, актовий запис про смерть №32. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON], як між сином та батьком, підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії І-ЖД №302453, виданого 10 жовтня 1972 року відділом запису актів цивільного стану м.Кодима, в якому батьком позивача вказано [PERSON]. До складу спадкового майна померлого [PERSON] ввійшла майнова частка (пай) члена сільськогосподарського підприємства імені Мічуріна, яка належала йому відповідно до свідоцтва на право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ОД-ХІІ-ХV №000208, виданого 16 лютого 2016 року Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області. Належність померлому [PERSON] вказаного майнового паю (частки) підтверджується і довідкою Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області №431 від 16 лютого 2016 року. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (нормами Цивільного кодексу України в ред.1963 року чи Цивільного кодексу України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» розяснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування в яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті батька позивача [PERSON] закінчився 24 березня 1997 року. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК України в ред.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч.1 ст.548 ЦК України в ред.1963 року). За змістом п.п.1,2 ч.1 ст.549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК УРСР). З матеріалів справи вбачається, що позивач фактично не вступив в управління спадковим майном та не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини, який закінчився 24 березня 1997 року, тому вважається таким, що не прийняв спадщину. Відтак, з врахуванням розяснень, які є в абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року та абз.13 і 14 п.1 та п.2 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, застосуванню для вирішення заявленого позивачем позову підлягають норми Цивільного кодексу України, який набув чинності 01 січня 2004 року, оскільки у передбаченому законом порядку спадщину позивач не прийняв. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту до спадкування закликаються особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. У звязку з цим позивач [PERSON], як рідний син померлого, є спадкоємцем за законом першої черги (ст.1261 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно разом із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ст.1269 ЦК). Така заява має бути подана протягом шестимісячного строку, встановленого ст.1270 ЦК України. Судом встановлено, що спадщину померлого [PERSON] позивач [PERSON] не прийняв ні за нормами ЦК УРСР, ні за нормами ЦК України. Відтак, заявлений позов задоволенню не підлягає. Окрім цього, позивачем не надано суду доказів відмови нотаріуса вчинити відповідну нотаріальну дію, зокрема видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом, що за наявності у нього оригіналу правовстановлюючого документу цілком можливо у разі звернення до нотаріуса з відповідною заявою (за умови визначення додаткового строку для звернення до нотаріуса). Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вказав, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Отже, відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed