Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач 14 грудня 2015 року звернувся до суду з вимогами до відповідача. З уточненням позовних вимог, з підстав, передбачених ст.ст. 60,69,70 Сімейного Кодексу України просить позов задовольнити. В судовому засіданні позов підтримав повністю. Пояснив, що 24 вересня 1993 року між сторонами був укладений шлюб, який розірваний 09 січня 2013 року. В період шлюбу його колишньою дружиною [PERSON] та його сестрою [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS]. Право власності на спірну квартиру зареєстровано по ? частці за [PERSON] та [PERSON] Оскільки ? частка квартири, належна [PERSON] набута в період шлюбу, за спільні кошти подружжя , тому у відповідності до ст. 60 Сімейного Кодексу України просить провести поділ ? частки квартири та визнати за ним та відповідачем право власності по ? частці. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, будь - яких заяв про неможливість явки в судове засідання до суду не направляла. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Третя особа - [PERSON] позов визнала повністю та просить вимоги позивача задовольнити. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- 1V « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » , передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід'ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Згідно зі ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 1993 року по 09 січня 2013 року ( а.с.4,5). 11 листопада 2009 року [PERSON] та [PERSON] придбали у власність квартиру [ADDRESS]. ( а.с. 5-7). Право власності зареєстровано за покупцями по ? частці за кожною. ( а.с. 8). Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що це майно ( ? частка квартири ) має режим спільної сумісної власності, як таке, що набуте під час шлюбу та визнає за позивачем та відповідачем право власності по ? частки даного майна. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved