Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач 25.02.2019 року звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах на посаді виконуючого обовязки генерального директора ДП «Селидіввугілля» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку. 29.10.2018 року відповідно до Наказу №101-к/к Міненерговугілля від 29.10.2018 року, мене звільнено від виконання обовязків генерального директора ДП «Селидіввугілля» у звязку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням уточнених позовних вимог зазначав, що відповідачем заборгованість по зарплаті сплачено 18.01.2019 року, а тому просив суд стягнути середнього заробітку за час затримки розрахунку з 30.10.2018 року по 18.01.2019 року у розмірі 81293,44 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій, просив суд розглянути позов без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. 22.03.2019 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.03.2019 року дану справу прийнято до свого провадження та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля» та був призначений на посаду виконуючим обовязки генерального директора Державного підприємства «Селидіввугілля» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку, про що свідчить запис №53 у трудовій книжці БТ-І №6230399 та наказ №76-к/к від 25.06.2018 року, виданий Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. [PERSON] звільнено 29.10.2018 року, про що свідчить запис №54 трудової книжки БТ-І №6230399 та наказ №101-к/к від 29.10.2018 року, виданий Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. На час звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, яку повністю сплачено 18.01.2019 року. Дану обставину сторони не оспорюють. Статтею 43 Конституція України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81\~ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Суд вважає доводи представника відповідача з приводу того, що ДП «Селидіввугілля» не є належним відповідачем у справі, оскільки контракт (трудовий договір) укладено між позивачем та Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, помилковими. Так, дійсно наказ про призначення та звільнення позивача з посади видано Міністерством енергетики та вугільної промисловості України. Разом з тим, позивача призначено на посаду до ДП «Селидіввугілля», яке згідно із Статутом, затвердженого Міністром енергетики та вугільної промисловості України 29.04.2011 року є самостійною юридичною особою, та здійснює свою діяльність на основі і відповідно до чинного законодавства України, генеральної та галузевої угод, колективного договору, який затверджується Уповноваженим органом управління за участю трудового колективу (профспілки), рішень і нормативних документів Уповноваженого органу управління та внутрішніх нормативних документів підприємства. Крім того, запис №53,54 у трудовій книжці позивача серії БТ-І №6230399, внесено відповідальною особою ДП «Селидиввугілля» на підставі наказів Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Крім того, п. 5.2.2 Статуту, затвердженого Міністром енергетики та вугільної промисловості України 29.04.2011 року, саме підприємство ДП «Селидіввугілля» здійснює своєчасну та в повному обсязі виплату заробітної плати працівникам підприємства. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ДП «Селидіввугілля» є належним відповідачем у справі. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку здійснив не своєчасно, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до розяснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.\~\~\~\~ Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.\~ Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з ДП «Селидіввугілля» середнього заробітку за затримку розрахунку на день фактичного розрахунку підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивача звільнено 29.10.2018 року, повний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі здійснено 18.01.2019 року. Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує довідку №10292, видану 04.03.2019 року ДП «Селидіввугілля», згідно якої розмір середньоденного заробітку позивача складає 1073,85 грн. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» від 19.10.2017 року № 224/0/103 та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18, кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 30.10.2018 року включно, по день фактичного розрахунку, тобто 18.01.2019 року включно складає 56 дні, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 60135,60 грн. з розрахунку 1073 грн. 85 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 56 (кількість робочих днів з часу звільнення по день фактичного розрахунку). Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 60135,60 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне документально підтверджені витрати позивача на сплату судових витрат у розмірі 812 грн. 97 коп. покласти на відповідача, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. З урахуванням вказаних вимог закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 601 грн. 60 коп. (60135,60/81296,44)*100%=74%; 812,97*74% =601,60 грн.).

Outcome: partial