Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач за первісним позовом зазначив, що 16.11.2007 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] укладено договір № HAH2AK00010590, згідно якого відповідач 16.11.2007 року отримав кредит у розмірі 8260,88 доларів США на наступні цілі: 5658,00 доларів США на купівлю автомобіля, 2602,88 доларів США на оплату разових страхових платежів, комісії та внесення в Державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.11.2012 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 16.11.2007 р. уклали договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави позичальник надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 21134, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий комбі-В, № кузова/шасі: ХТА21134074494924, реєстраційний номер: АХ5069ВС, що належить йому на праві власності. Позивач за первісним позовом зазначає, що зобовязання за вказаним вище кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав кредитні кошти у розмірі 8260,88 доларів США. Проте, позичальник умови кредитного договору порушив, в наслідок чого станом на 19.01.2015 року з урахуванням уточнення позовних вимог, має заборгованість у розмірі 1608,79 дол. США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року становить 25418,88 грн. та складається з 1482,57 доларів США - заборгованість за кредитом, 126,22 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, та у розмірі 29261,13 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. ПАТ КБ ПриватБанк зазначає, що згідно ст. 19 Закону України «Про заставу» він має право за рахунок заставленого майна задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано (ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про заставу». Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави (ч. 6 ст. 20 ЗУ «Про заставу»). Посилаючись на вказані обставини, позивач остаточних вимогах просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAH2AK00010590 від 16.11.2007 року вилучити у [PERSON] та передати в заклад ПАТ КБ ПриватБанк предмет застави, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ ПриватБанк з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ ПриватБанк всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України. Не погоджуючись з первісним позовом [PERSON] предявив зустрічний позов про визнання кредитного договору та договору застави рухомого майна недійсними, в обґрунтування вимог якого зазначив, що кредитний договір № HAH2AK00010590 від 16.11.2007 року є недійсним, оскільки не відповідає вимогам законодавства, яке діяло під час його укладання, не містить істотних умов кредитного договору та є несправедливим в цілому, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Вказує, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, та п. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки перед укладанням кредитного договору ПАТ КБ ПриватБанк не надав споживачу повідомлення у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім того, позивач за зустрічним позовом вказує, що кредитний договір не містить графік платежів, річної відсоткової ставки, при укладанні договору Банком неправомірно встановлено в кредитному договорі винагороди (комісії) на свою користь, нав'язані страхові компанії з якими необхідно було укласти договори страхування, що свідчить про агресивну та нечесну підприємницьку практику з боку ПАТ КБ ПриватБанк. [PERSON] також вважає, що оскільки зобов'язання за кредитним договором та договорами застави рухомого майна є взаємопов'язаними, то останній договір також має бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представник ПАТ КБ ПриватБанк [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстав його необґрунтованості. Представник [PERSON] [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала, зазначала про невідповідність розрахунку заборгованості кредитному договору. Зустрічний позов про визнання кредитного договору та договору застави рухомого майна недійсними просила задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, розяснення експерта, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 16.11.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №HAH2AK00010590. Відповідно до п. 1.1, 7.1 укладеного договору банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 16.11.2007 р. по 15.11.2012 р. у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 8260,88 доларів США включно на наступні цілі: 5258,00 доларів США на придбання автомобіля ВАЗ 21134, сплата винагороди 169,74 доларів США за надання фінансового інструменту, у розмірі 28,29 доларів США на сплату страхових платежів по договору особистого страхування на поточний рік, у розмірі 376,07 доларів США на сплату страхових платежів по договору страхування наземного транспорту на поточний рік, у розмірі 6,78 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та у розмірі 2022,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту, щомісяця в період з сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту. Банк свої обов'язки виконав, що підтверджується виписками по особовим рахункам та заявою на видачу готівки через касу підписаною позичальником. Позичальник у свою чергу зобов'язався з 20 по 25 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості шляхом надання банку коштів (щомісячний платіж) у сумі 145,36 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, а також повернути кредит в порядку та строки, які вказані в п. 7.1 Договору. Того ж дня, 16.11.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, згідно з яким [PERSON] надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 21134, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий комбі-В, № кузова/шасі: ХТА21134074494924, реєстраційний номер: АХ5069ВС, що належить йому на праві власності. Позичальник в період дії договору не дотримувався його умов, в наслідок чого станом на 19.01.2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 1608,79 дол. США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року становить 25418,88 грн. та складається: з 1482,57 доларів США - заборгованість за кредитом, 126,22 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, та у розмірі 29261,13 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Не погоджуючись з розрахунком заборгованості, наданим ПАТ КБ «Приватбанк», представник відповідача посилалася на висновок судово - економічної експертизи № 467, складений 14.11.2016 року ХНДІСЕ ім.Засл.проф. [PERSON], згідно якого встановлено що на виконання умов кредитного договору № HAH2AK00010590 від 16.11.2007 року позичальнику надано кредитних коштів у розмірі 6238,88 доларів США. Враховуючи, що відповідно наявного в матеріалах розрахунку заборгованості за кредитним договором, де зазначено про проведення корегування зобовязань по основному боргу на суму 722,03 доларів США, встановити, яка сума кредиту була отримана, не надається можливим. Проведеним дослідженням в обсязі наданих матеріалів встановлено, що розрахунок заборгованості за кредитним договором документально та арифметично є необґрунтованим. На підставі документів, наданих сторонами до матеріалів справи, встановити розмір заборгованості за кредитним договором станом на 19.01.2015 року не надається можливим з наступних причин: в обсязі залучених матеріалів встановити підстави для проведення коригування суми основного боргу на 722,03 долара США не надається можливим; відсутність графіку платежів та розрахунку суми щомісячного платежу. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ ПриватБанк заперечував проти достовірності висновку судово - економічної експертизи № 467. При цьому пояснив, що судовий експерт при проведені дослідження не врахував обов'язок Банку щорічно сплачувати страхові платежі замість позичальника, передбачені п.п. 7.1, 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору. Згідно пункту 2.1.3 договору позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на сплату чергових страхових платежів і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування, яка зарезервована Банком у розмірі 2022,00 доларів США. Перерахування кредитних коштів Банк зобов'язується провадити у випадку не пред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових платежів ним самостійно за рахунок інших джерел. Саме цими умовами договору пояснюється збільшення розміру заборгованості кредиту на 722,03 доларів США. Представник позивача за первісним позовом також посилався, що сплачені помилково кошти іншою юридичною особою на рахунок позичальника були їй повернуті та відповідно не могли бути враховані в загальну суму погашень позичальником, при цьому судовий експерт цю обставину не врахував. В судовому засіданні експерт Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. [PERSON], розяснюючи висновок, погодилася із доводами представника позивача та зазначила, що нею дійсно при проведенні дослідження не враховано обов'язок Банку щорічно сплачувати страхові платежі замість позичальника, а також враховані помилково сплачені грошові кошти іншою юридичною особою, які не повинні бути враховані в загальну суму заборгованості. З урахуванням пояснень представника ПАТ КБ ПриватБанк її висновок в цій частині не можна вважати достовірним. За ч.7 ст. 147 ЦПК України \~висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими\~статтею 212\~цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, враховуючи пояснення представника позивача в частині розрахунку розміру заборгованості та розяснення експертом висновку в судовому засіданні, суд не може визнати належним доказом зазначений висновок судово - економічної експертизи. Представнику відповідача за первісним позовом на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України було роз'яснено право заявити клопотання про призначення повторної судово - економічної експертизи, проте остання таким правом не скористалася. Таким чином, наданий ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості не спростований відповідачем та його представником. При цьому суд вважає, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий позивачем, повністю узгоджується із матеріалами справи, а тому приходить до висновку, що позивачем належними доказами, у відповідності до приписів ст. 60 ЦПК України, підтверджено заявлені позовні вимоги в частині загального розміру заборгованості за кредитним договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим, представником [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Згідно розрахунку заборгованості останній платіж в рахунок погашення кредиту був здійснений 13.03.2013 року, з позовом ПАТ КБ ПриватБанк звернувся в 2015 році, тобто з пропуском строку позовної давності щодо частини вимог про стягнення пені. Згідно розрахунку заборгованості з пені за рік, її розмір становить 12824,97 гривень. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову. Стосовно позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору № HAH2AK00010590 від 16.11.2007 року та договору застави рухомого майна від 16.11.2007 р., суд зазначає наступне. 16.11.2007 року [PERSON] самостійно, з власної волі та ініціативи звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з анкетою - заявою по програмі [PERSON] в кредит за 30 хвилин, в якій просив надати кредит у доларах США. Перед укладанням кредитного договору позивача було ознайомлено з усіма істотними умовами договору шляхом надання йому довідки про умови кредитування, в якій міститься детальний опис умов кредитного договору, викладений за допомогою таблиці, що свідчить про дотримання положень Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону №1023-ХІІ. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті\~\~229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Як вбачається з наданих суду документів позивач з моменту отримання кредиту та й до 13.03.2013 року здійснював погашення кредиту та відсотків згідно з умовами кредитного договору. Отже, судом достовірно встановлено, що волевиявлення [PERSON] під час укладання Кредитного договору було вільним, відповідало його інтересам, та було направлено на отримання кредиту для купівлі автотранспорту. У п. 19 ПостановиПленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 20 цієї ж постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З положень чинного законодавства вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сторонами в момент вчинення правочину було дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Стосовно обов'язку позивача сплачувати винагороду за послуги банку (комісію) суд вказує наступне. Частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. (ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність») Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, комісія за надання та обслуговування кредиту це плата за послуги банку. Відповідно до даних Правил комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання. Отже, комісійна винагорода за надання кредиту, видачу готівкових коштів, та щомісячна комісія, встановлені Кредитним договором, є платою за послуги, яка надається ПАТ КБ «Приватбанк» позичальникам під час дії кредитного договору, що зумовлено вимогами чинного законодавства щодо порядку організації бухгалтерського обліку банку, зокрема Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджена постановою Правління НБУ № 481 від 27.12.2007 р. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом та його представником не доведені обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, у зв'язку з чим підстави для визнання кредитного договору та договору застави рухомого майна недійсними відсутні. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial