Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду із позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Спецвисотбуд» (далі по тексту - відповідач, ТзОВ «Спецвисотбуд») про визнання трудових відносин припиненими, стягнення боргу по заробітній платі та зобов`язати вчинити певні дії, посилаючись на те, що з 2013 року його було прийнято на посаду начальника дільниці ТзОВ «Спецвисотбуд». Однак, починаючи з 2020 року відповідач почав щомісячно затримувати виплату заробітної плати, а згодом і взагалі перестав її сплачувати. 12.06.2020 він звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням та виплатою всіх компенсацій і невикористані відпустки. Однак, його так і не було звільнено. 06.11.2020 він повторно звернувся із заявою про звільнення та виплатою належних коштів. 13.11.2020 конверт повернувся не врученим за закінченням терміну зберігання. 24.12.2020 він знову звертався до відповідача із заявою про звільнення та виплатою всіх компенсацій належних при звільненні, однак конверт повернувся не врученим за закінченням терміну зберігання. Таким чином, трудові відносини з відповідачем не розірвано до цього часу, належні кошти не виплачено. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував щодо заочного порядку розгляду справи в разі неявки відповідача до суду. Просив суд визнати припиненими трудові відносини між ним та відповідачем на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із звільненням за власним бажанням, стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 50 115,00 грн., яка складається з мінімальної заробітної плати в період з квітня 2020 року по день подачі позову до суду та зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Спецвисотбуд» повернути [PERSON] його трудову книжку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.02.2021 було відкрито провадження у вказаній справі з проведенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у відповідності до ст. 274 ЦПК України. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із відсутністю сторін. Враховуючи вимоги ст.ст. 279, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, у відсутності не з`явившихся учасників судового процесу та за наявними у справі матеріалами, з ухваленням по справі заочного рішення. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з наступних підстав. Так, судовим розглядом встановлено, що з 2013 року [PERSON] працював на посаді начальника дільниці ТзОВ «Спецвисотбуд». Відповідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Спепцвисотбуд», не перебуває в процесі припинення. Позивачем 12.06.2020 було надіслано на ім`я директора ТзОВ «Спецвисотбуд» заяву про звільнення за власним бажанням з 12.06.2020, згідно ст. 38 КЗпП України. Повторно 06.11.2020 та 24.12.2020 позивачем було надіслано на адресу директора ТзОВ «Спецвисотбуд» заяву про звільнення за власним бажанням з 12.06.2020, згідно ст. 38 КЗпП України, проте, листи повернулися без вручення, з зазначенням працівником поштового відділення відмітки «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом другим статті 22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до правил пункту четвертого частини першої cтатті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Станом на час ухвалення рішення суду питання про звільнення позивача з посади начальника дільниці ТзОВ «Спецвисотбуд» не вирішено. При цьому, також встановлено, що позивач не відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням від 12.06.2020. Таким чином, ТзОВ «Спецвисотбуд» допустило протиправну бездіяльність, оскільки не вчинило юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з посади начальника дільниці, та оформлення припинення трудових відносин з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що свідчить про порушення вимог трудового законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено вказаною статтею 43 Конституції України. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). Враховуючи порушення права позивача на припинення трудових відносин, обраний ним спосіб захисту судом направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин, суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин з ТзОВ «Спецвисотбуд» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Така позиція узгоджується з Постановами Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 520/11437/16-ц, від 24 грудня 2019 року, у справі № 758/1861/18. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання припиненими трудових відносин є обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунки у строки визначені законодавством. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому до виплати від підприємства проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. З матеріалів справи установлено, що заробітна плата позивача з квітня 2020 року по серпень 2020 року становила 23 615,00 (4 723,00 грн./на місяць), з вересня 2020 року по грудень 2020 року- 20 000,00 грн. (5 000,00 грн. /на місяць), з січня 2021 року - 6 500,00 грн. (мінімальний розмір заробітної плати). З довідки Пенсійного фонду України вбачається, що з квітня 2020 року ТзОВ «Спецвисотбуд» не сплачує за позивача єдині внески. З відомостей Державної податкової служби України відомості про доходи [PERSON] отримані від ТзОВ «Спецвисотбуд» за період з ІІ кварталу 2020 по ІІ квартал 2021 року відсутні. Враховуючи норми діючого законодавства та докази надані до матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача є доведеними та підлягають задоволенню. За приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Враховуючи, що трудову книжку не було видано працівнику в день його звільнення суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання видати трудову книжку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази, які мали підтвердити належне виконання ним норм діючого законодавства. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved