Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач 31.10.2012 року подала до суду відповідний позов про розділ майна подружжя та визнання права власності, який в ході судового розгляду було уточнено, в обґрунтування якого зазначила, що 12.10.2007 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. 09.10.2012 року Артемівським районним судом м.Луганська шлюб було розірвано. Згоди відносно добровільного розділу майна між сторонами не досягнуто. За час проживання в шлюбі ними була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка складається із двох кімнат, загальною площею 46,5 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2010 року, зареєстрованої в реєстрі №2342 приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу та МКП БТІ м.Луганська 22.07.2010 року під реєстровим номером №4566503 на ім'я відповідача. В даній квартирі сторони не проживали, квартира була придбана для їх неповнолітнього сина [PERSON]. З урахуванням того, що правовстановлюючі документи на квартиру були оформлені на колишнього чоловіка позивачки, відповідача по справі, та в даний момент позивач позбавлена свого законного права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою в майні, вважає за необхідне визнати за нею право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], вартістю 169 850 гривень. На підставі викладеного позивачка просить визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири за адресою: [ADDRESS], вартістю 169 850 гривень, визнати за відповідачем право власності на ? частину спірної квартири за адресою: [ADDRESS], вартістю 169 850 гривень та стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані з оплатою судового збору в розмірі 849 гривень. У судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення аналогічні викладеним в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі. Наполягали на тому, щ рішення про продаж квартиру у Харкові було прийнято спільно, відповідач мав намір за кошти від продажу квартири придбати дві квартири сину від першого шлюбу та їх спільному сину. Оскільки мати позивачки не погодилась із тим, що буде придбано лише 2 кімнатну квартиру для онука, то надала додатково кошти для придбання квартири. Зазначали що квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Відповідач та його представники в судовому засіданні проти позову заперечували, з наданих до суду заперечень на позовну заяву вбачається, що на думку відповідача вказана квартира є приватною власністю, тому не підлягає поділу між подружжям. Джерелом придбання спірної квартири є особисті кошти відповідача: у листопаді 2005 року, за два роки до реєстрації шлюбу з позивачкою, відповідач придбав квартиру за адресою: [ADDRESS]. Перебуваючи у шлюбі 14.07.2010 року відповідач продав зазначену квартиру за 532 000 гривень, а 17.07.2010 року придбав за виручені кошти квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] вартістю 339700 грн. Різниця в сумі 193000 гривень була витрачена на ремонт квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що належить позивачці. На підставі зазначеного, відповідач просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Наполягав на тому, що від продажу квартирі коштів вистачило для придбання квартири в м.Луганську, навіть залишились кошти, які він залишав в квартирі позивачки, куди поділись кошти він не знає. Він не отримував ніяких коштів від матері дружини, оскільки йому не було це потрібно. Суд, вислухавши доводи сторін, їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Крім того, ст. 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленість між ними або шлюбним договором ( ст. 70 СК України). Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу ( п. 1 ч.1 ст. 57 СК України). Так, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі тощо. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Встановлено, що рішенням Артемівського районного суду м.Луганська від 09 жовтня 2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позов було задоволено - розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 12 жовтня 2007 року Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис №1105. Рішення набрало законної сили (а.с. 5). Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 17 липня 2010 року квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. була придбана [PERSON]. При цьому в п.2.1. вказаного договору зазначено, що продаж предмету договору за домовленістю сторін вчиняється за 339700,00 (триста тридцять дев'ять тисяч сімсот) грн. (а.с. 6). Ці обставини також підтверджуються витягом з Державного реєстру правочинів від 12.10.2012 року та технічним паспортом (а.с. 101,7-8). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом було встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], належала [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 08 листопада 2005 року, зареєстрованого в реєстрі №3554 (а.с.97), що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №9011707 від 21.11.2005 року (а.с.98). Тобто, на момент придбання квартири відповідачем він не перебував у шлюбі та квартира є його особистою приватною власністю. З наданого до матеріалів справи договору купівлі продажу квартири вбачається, що 14 липня 2010 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS], за ціною 532 000,00 (п'ятсот тридцять дві тисячі) гривень (а.с.99). Договір купівлі продажу був укладений в період шлюбу. В судовому засіданні було допитано свідків [PERSON], що пояснив, що він знайомий із сторонами, при вирішенні питання про продаж квартири в м.Харкові він неодноразово спілкувався із відповідачем, наполягав на тому, що це не є доцільним. Також до нього приїзджав відповідач в день продажу квартири, вони обговорювали деталі, квартира була продана за 66 тисяч доларів США, а в м.Луганську двокімнатна придбана за 42 тисячі доларів, тобто ще залишились кошти. Свідок [PERSON], суду пояснила, що вона є матір'ю позивачки у справі, донька та її чоловік неодноразово звертались до неї по допомогу за коштами. Влітку 2010 року на дачі вона давала гроші своїй дочці, позивачці по справі, яка приїхала до неї з сином [PERSON] та подругою [PERSON], в сумі 20.000 доларів, для того, щоб вони придбали двохкімнатну квартиру для онука. Кошти передавала доньці, особисто відповідачу не передавала, кошти у неї були, оскільки після смерті сина їй допомагають його друзі, та й сам син залишив їх велику суму коштів. Також посилалась на те, що відповідач неодноразово змінював місце роботи, а тому виникали труднощі із грошима. Наполягала на тому, що вона гроші надавала, вважає, що вони повинні бути повернуті, позовів до відповідача вона не подавала. Свідок [PERSON] що є братом відповідача, підтвердив факт придбання квартири в м.Харкові саме відповідачем та продаж даної квартири особисто відповідачем. Зазначав, що коштів які були отримані від продажу квартирі в м.Харкові було достатньо для придбання квартирі в м.Луганську. Щодо продажу квартирі в Харкові між позивачем та відповідачем були суперечки. Також пояснив, що в квартирі де проживали сторони декілька разів проводився ремонт. Свідок [PERSON], що є хресною матір'ю дитини сторін, пояснила, що сторони проживали в квартирі, що належить позивачці, квартиру в м.Харкові здавали в оренду, звертались до неї з приводу коштів в борг, оскільки відповідач неодноразово залишався без грошей, внаслідок зміни місця роботи та зловживання спиртними напоями. Зазначала, що зі слів позивачки їй стало відомо про придбання квартирі в м.Луганську, а також щодо оплати коштів за вказану квартиру в рівних частках з боку відповідача за кошти від продажу квартири в м.Харкові та позивачки за кошти отримані від матері. Свідок [PERSON] не заперечувала, що вона із позивачкою їздили на дачу до матері позивачки, з ними була дитина. Позивачка отримала від матері кошти, куди були витрачені грошові кошти свідок не знає, але зі слів позивачки на придбання квартири. Мати позивачки бажала придбати квартири обом онукам. Свідок [PERSON] пояснив, що допомагав відповідачу перевозити речі з квартири в м.Харкові, при цьому речі були тільки відповідача. Сторонами не оспорював ся той факт, що квартира, яка була розташована за адресою [ADDRESS], належала [PERSON], та була його особистою приватною власністю. Після укладання шлюбу відповідачем використовувалась дана квартира, в 2010 році він прийняв рішення її продати, оскільки займатись утриманням майна в іншому місті було складно. Між укладанням договору купівлі-продажу квартири в м.Харкові, відповідно до договору від 14 липня 2010 року за ціною 532 000,00 грн, та укладанням договору купівлі-подажу квартири в м.Луганську 17 липня 2010 року за 339700,00 грн, проміжок часу складає 3 дні. Вартість квартири, що розташована в м.Луганську значно менше ніж сума коштів отримана від реалізації квартири в м.Харкові. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. На підтвердження факту передачі коштів в сумі 20.000 доларів США позивачці своєю матір'ю свідком [PERSON] позивач посилалась лише на її свідчення, при цьому такі показання з огляду на положення статті 59 ЦПК України не є допустимими доказами, будь-яких розписок, договорів щодо передачі коштів суду не було надано, а тому свідчення щодо передачі коштів не можуть бути прийнятими судом до уваги. З урахуванням викладеного та досліджених в ході розгляду справи обставин та пояснень свідків, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Квартира, що розташована за адресою [ADDRESS], є особистою власністю [PERSON] та не підлягає поділу між подружжям.

Outcome: dismissed