Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач 14.12.2015 року звернулась до суду з указаним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 3939,43 дол. США, яка складається із: заборгованості за договором у розмірі 2000,00 дол. США, сума за користування коштами у розмірі 100,00 дол. США, 3 % річних у розмірі 188,83 дол. США, та інфляційні в розмірі 1650,00 дол. США. Крім того, просить стягнути витрати по оплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15.10.2012 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти у розмірі 2000,00 дол. США, строком на 2 місяці, з умовою їх повернення до 15.12.2012 року, проте умови договору [PERSON] не виконав належним чином, у звязку із чим [PERSON] змушена звернутись до суду за захистом свої прав. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України, поштовий конверт повернувся на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України та у відсутність позивача, що відповідає положенню ст. 158 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.10.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач передав у позику відповідачеві грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути позивачу протягом 2 місяців, тобто до 15.12.2012 року, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 3). Зі змісту листа-вимоги від 25.09.2015 року вбачається, що [PERSON] надсилала [PERSON] листа з проханням повернути грошові кошти у розмірі 2000,00 дол. США на протязі 30 днів. Таким чином, умови договору позики щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконано, оскільки ним не надано суду доказів повернення позивачу отриманої в позику суму грошових коштів за договором. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) предає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Спірним договором позики не встановлений розмір процентів за користування [PERSON] грошовими коштами у сумі 2000,00 дол. США. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України врегульовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Щодо стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданої суду розписки вбачається, що відповідач отримав грошові кошти 15.10.2012 року строком до 15.12.2012 року. Таким чином, строк виконання зобов'язання настав 15.12.2012 року. Позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 14.12.2015 року за прострочення тривалістю 1094 дні. За таких обставин сума, що підлягає стягненню з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 188,83 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ на день розгляду справи 4692,43 грн. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу у урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим. Тобто відповідно до ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується при обчисленні суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у грошовій одиниці України, тобто в гривні. Оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене в договорі в гривні. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову щодо стягнення інфляційних. Відповідно до ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземні валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з урахуванням курсу НБУ станом на 30.06.2016 року, що становив 2485,4409 грн. за 100,00 дол. США, стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 2000,00 дол. США, що в еквіваленті на дату розрахунку за курсом НБУ становить 49700,00 грн., заборгованість за користування коштами у розмірі 100,00 дол. США, що в еквіваленті на дату розрахунку за курсом НБУ становить 2485,44 грн., 3 % річних в розмірі 188,83 дол. США, що в еквіваленті на дату розрахунку за курсом НБУ становить 4694,91 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. \~

Outcome: partial