Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.05.2021р. звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтувала тим, що знаходячись у шлюбі з відповідачем [PERSON] народила [INFO] сина [PERSON] , який проживає з нею. Оскільки сторони фактично разом не проживають, просить суд визначити місце проживання дитини з нею за адресою [ADDRESS] . 27.05.2021р. у справі відкрито загальне позовне провадження. 24.09.2021р. підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті. Представником відповідача до суду надано відзив у якому він заперечував проти задоволення позову, проте у порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. 17.11.2021р. представник відповідача у засідання не прибув, подав письмову заяву з проханням відкласти розгляд справи, і це клопотання судом було задоволено. 16.12.2021р. зустрічний позов Погорілого залишено без розгляду. Представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача 16.12.2021р. повторно у судове засідання не явився, повідомлявся належним чином про час та місце судового засідання, при цьому знов подав клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до вимог ст.223ч.3п.2 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Отже суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково, з наступних підстав. Згідно\~ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до\~ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1\~ст. 14 СК України\~здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. В контексті викладеного слід розуміти, що право матері на утримання\~\~- це лише її право. Воно не може бути передане іншій особі, а тому здійснення сімейних прав не може полягати у їх відчуженні іншим особам. Згідно\~ст.160 СК України\~встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років. З конструкції даної статті убачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина житиме з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків. Частиною 1\~ст. 161 СК України\~передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Згідно зі\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю». Судом встановлено, що позивач перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, [INFO] народила сина [PERSON] , який мешкає з нею. Батьком дитини записаний відповідач. 16.12.2018р. рішенням Київського районного суду м.Одеси шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Третя особа надала суду висновок №01-11/1650/1 від 19.09.2021р. згідно якого вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] [INFO] з матір`ю. На підставі викладеного, оцінивши наявні у справі докази та приймаючи до уваги, що дитина не досягла такого віку та рівня розвитку,\~в якому б усвідомлювала сутність спірного питання, суд не вбачає необхідності з`ясовувати думку дитини в суді щодо визначення її місця проживання, і, приходить до висновку, що місце проживання дитини має бути визначено з матір`ю. Відповідно до ч. 1\~ст.29 ЦК\~України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Але при визначенні місця проживання дитини за\~Сімейним кодексом\~поняття місця проживання має інший зміст. Це\~не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина, тому суд задовольняючи позов не повинен вказувати конкретну адресу проживання. Отже доводи позивача про те, що місцем проживання малолітнього сина слід визначити певне конкретне місце проживання позивача не можуть бути задоволені оскільки визначення конкретної адреси не є передбаченим законом способом захисту порушеного права.

Outcome: partial