Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 лютого 2016 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про визнання відповідача [PERSON] втратившим право користування належною їй квартирою №38, яка розташована в м.Кодима по вул.Садова, буд.16 Одеської області. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що з відповідачем тривалий час перебувала у шлюбі, який був розірваний у 2003 році. З 2005 по 2011 р.р. проживала разом з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. У травні 2007 року за спільні кошти разом з відповідачем придбали спірну квартиру, в якій разом з дітьми зареєструвались. З січня 2011 року відповідач залишив вказану квартиру, до цього часу проживає в іншому помешканні, а тому у відповідності із ст.405 ЦК України втратив право користування належним їй житлом. З цих підстав просила свій позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] заявленого позову не визнав та в судовому засіданні пояснив, що спірна квартира була придбана ним та відповідачем за спільні кошти за час проживання однією сім»єю, а тому є їх спільним сумісним майном. В цій квартирі він дійсно не проживає з січня 2011 року, оскільки припинив з відповідачем подружні відносини та змоги разом проживати не мав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч.3 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений чи обмежений у праві користування житлом інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом з відміток у паспорті громадянина України на ім»я позивача [PERSON] встановлено, що вона та відповідач [PERSON] з 18 липня 1991 року по 22 січня 2003 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦС Кодимського району Одеської області. 22 січня 2003 року шлюб між сторонами був розірваний. В період з 2005 по січень 2011 р.р. позивач та відповідач проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу в органах РАЦС. 30 травня 2007 року позивач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири №38, розташованої в м.Кодима по вул.Садова, буд.16 Одеської області. Вказане житло було придбане сторонами за спільні кошти, про що вони підтвердили в судовому засіданні. Придбане нерухоме майно було зареєстроване на позивача [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №4054168 від 30 травня 2007 року. Після цього, сторони та їх діти були зареєстровані у спірному помешканні. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України та ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статус спільного сумісного має і майно, набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою (ст.74 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Судом встановлено, що на час придбання сторонами спірного нерухомого майна вони тривалий час (2005-2011 р.р.) проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу в органі РАЦС, вели спільне господарство, протягом цього часу між ними склалися усталені відносини, що притаманні саме подружжю. Спірна квартира була придбана сторонами за спільні кошти, а тому є їх спільним сумісним майном, на володіння, користування і розпорядження яким сторони мають рівні права (ст.ст.63,655 СК України та ст.358 ЦК України). У звязку з цим встановлена ч.2 ст.405 ЦК України можливість визнання особи втратившою право користування житлом внаслідок не проживання в ньому понад 1 рік не розповсюджується на відповідача, який є співвласником спірного нерухомого майна, а може бути заснована лише до членів сім»ї власника цього житла, тобто до наймача, який не є власником цього житла. У звязку з цим заявлений позивачем позов визнається судом необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed