Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Позивач 13 квітня 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який склав заповіт, у якому все своє майно заповів позивачу. Постановою нотаріуса від 30 січня 2020 року позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця через пропуск строку для прийняття спадщини. Позивач вважає, що строк для прийняття спадщини було нею пропущено з поважних причин, оскільки позивач перебувала за кордоном. Позивач просив суд визначити йому додатковий строк у один місяць для подання ним заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 14 квітня 2020 року прийнято позов та відкрито провадження (а.с.14). Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до положень ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. У відзиві на позов (а.с.41-43) проти позовних вимог заперечує та посилаючись на викладене просить відмовити у його задоволенні. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що неявка представника відповідача у судове засідання не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.32). За життя, 27 травня 2014 року [PERSON] склав заповіт, у якому заповів все своє майно [PERSON] (а.с.33). 30 січня 2020 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.28). Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. від 30 січня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з пропуском нею шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с.38). Позивач в обґрунтування пропуску строку для прийняття спадщини вказує на те, що перебувала за кордоном, у зв`язку із чим, не мала можливості вчасно звернутися до нотаріуса. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Враховуючи фактичні обставини справи та проаналізувавши факт надання законодавцем переваги здійсненню спадкуванню за заповітом як особистому розпорядженню особи на випадок смерті, суд дійшов висновку про необхідність врахування такої волі спадкодавця як прояву свободи заповіту, з урахуванням наявності поважних причин пропуску позивачем строку, передбаченого на звернення із заявою про прийняття спадщини, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved