Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.11.2016 року (згідно поштовому штампу на конверті) звернувся до суду з позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що працював на підприємстві відповідача, 01.05.2016 року наказом № 387ку від 23.05.2016 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію. 30.10.2016 року він звернувся за юридичною допомогою за наданням розяснень щодо правильності розрахунку з ним роботодавця, отримав юридичну консультацію, з якої стало відомо, що при звільненні з підприємства роботодавцем йому повинна бути виплачена одноразова допомога при виході на пенсію. Після його письмового звернення до роботодавця 09.11.2016 року відповідач здійснив з ним остаточний розрахунок, виплативши належні йому кошти в розмірі 25446,18 грн. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку, який згідно наданому ним розрахунку за період з 02.05.2016 року по 08.11.2016 року включно складає 61956,70 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що положення ст. 117 КЗпП України не поширюється на виплату одноразової допомоги у звязку з виходом на пенсію, а стосовно остаточного розрахунку при звільненні, то він був здійснений 10.06.2016 року, тому позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі ПАТ «Шахтоуправіління «Покровське» з 02.12.2014 року, був звільнений з 01.05.2016 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію згідно наказу № 387ку від 23.05.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5-8), копією наказу про звільнення від 23.05.2016 року (а.с.22), при цьому судом встановлено, що останнім днем роботи позивача було 01.05.2016 року, з заявою про звільнення він звернувся 08.05.2016 року (а.с. 43). Після його звільнення йому була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 26 днів в розмірі 6792,00 грн. 26.05.2016 року та премія за підсумками роботи за травень 2016 року в розмірі 401,05 грн. 10.06.2016 року (а.с. 44, 60). Тобто остаточний розрахунок при звільненні був проведений 10.06.2016 року. 09.11.2016 року позивачу була виплачена одноразова допомога з звязку з виходом на пенсію в розмірі 25446,18 грн. (а.с. 60). Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.\~\~Відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~є порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина власника. Відповідно до п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. \~Відповідно до п. 8.2 колективного договору Публічного акціонерного товариства «Покровське» за 2015-2017 роки працівнику, який має право на пенсію, при першому звільненні з підприємства за власним бажанням у разі, якщо заява працівника про звільнення мотивована виходом на пенсію (згідно ч.1ст. 38\~КЗпП України\~) виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі та середнього заробітку. Виплата допомоги проводиться на протязі 4-х місяців після звільнення працівника. Встановлено, що позивач\~\~має право на отримання одноразової допомоги у розмірі у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат з урахуванням стажу його роботи і яка згідно довідки, наданої відповідачем в сумі 25446,18 грн. була виплачена позивачу 09.11.2016 року. Тобто виплата вказаної одноразової допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, а тому відповідальність підприємства, передбачена\~ст. 117 КЗпП України,\~на неї не розповсюджується. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] був звільнений наказом від 23.05.2016 року, остаточний розрахунок при звільненні з ним був проведений 10.06.2016 року, з врахуванням того, що виплата одноразової допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, а тому відповідальність підприємства, передбачена\~ст. 117 КЗпП України,\~на неї не розповсюджується, а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся до суду 18.11.2016 року, то тримісячний строк звернення до суду позивачем пропущений. Вимоги про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлені, доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з»ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов»язки сторін. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed