Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, збільшила розмір позовних вимог і просить суд стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 17757 грн, вихідну допомогу в сумі 3441 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24584,03 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що за трудовим договором працювала у відповідача з 09 грудня 2011 року по 12 червня 2013 року продавцем. За весь час роботи відповідач заробітну плату їй не виплачувала, у зв'язку з чим 12 червня 2013 року вона подала заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Оскільки до теперішнього часу відповідач не провела з нею повного розрахунку, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за весь час роботи, вихідну допомогу згідно ст.44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення до дня ухвалення рішення суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і в задоволенні позовних вимог просить суд відмовити повністю. На заперечення позовних вимог посилається на те, що позивач працювала у неї продавцем з 09 грудня 2011 року по 04 червня 2013 року і була звільнена з роботи за прогул, а не за власним бажанням, а тому відсутні підстави для виплати їй вихідної допомоги. Вказує на те, що 03 червня 2013 року в магазині, де працювала позивач, проведеною ревізією була виявлена недостача товару на суму більше 10000 грн. З цією недостачею позивач не погодилася і з 04 червня 2013 року не вийшла на роботу. До травня 2013 року заробітна плата позивачу виплачувалася з дотриманням трудового законодавства. За отриманням заробітної плати за травень 2013 року та розрахунку при звільненні позивач до неї не зверталася ні в день звільнення, ні пізніше. Невиплачену заробітну плату у розмірі 1687,71 грн вона направляла позивачу грошовим переказом, однак позивач відмовилася їх отримувати. За таких обставин позовні вимоги вважає безпідставними та недоведеними. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON], згідно трудового договору № 22221100374 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 09 грудня 2011 року (далі - трудовий договір), працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] продавцем непродовольчих товарів магазину «[INFO]» в ТРК «Чайка» міста Рівне з 09 грудня 2011 року. Згідно умов трудового договору (п.3) відповідач зобов'язалася оплачувати працю позивача у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць. Як слідує з п.17 трудового договору, трудовий договір був розірваний сторонами 04 червня 2013 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Позивач підстав та дати розірвання трудового договору не оспорювала, а тому суд визнає та вважає встановленим, що трудовий договір між сторонами був припинений саме 04 червня 2013 року і саме на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що за час роботи позивача у період з 09 грудня 2011 року по 04 червня 2013 року заробітна плата їй не виплачувалася і, крім того, при звільненні з роботи позивач не отримала усіх належних до виплати сум. На заперечення позовних вимог в частині невиплати заробітної плати відповідач посилається на платіжні відомості на виплату заробітної плати, в яких містяться підписи позивача про отримання заробітної плати. При цьому, як слідує з пояснень відповідача, особисто нею заробітна плата [PERSON] та іншим працівникам магазину зазвичай не видавалася, а кошти працівниками бралися за її згодою самостійно з виручки. Платіжні відомості вона передавала у магазин, деякі позивач підписувала у її присутності. Разом з тим, позивач, ознайомившись з цими платіжними відомостями, ствердила, що їх не підписувала. Як слідує з висновку експерта від 24 липня 2014 року № 1-55, підписи від імені [PERSON] у графі «підпис» в рядку «4. [PERSON]» у платіжних відомостях на виплату заробітної плати за період з квітня 2012 року по квітень 2013 року (по дві платіжні відомості на місяць, всього 26 платіжних відомостей) виконані не [PERSON], а іншою особою. Дослідження платіжних відомостей за період з грудня 2011 року по березень 2012 року не проводилося, оскільки оригінали цих відомостей відповідач суду не надала. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому, згідно вимог ст.58, ст.59 ЦПК України, докази, які подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, мають бути належними та допустимими. Враховуючи предмет спору та характер спірних правовідносин, суд вважає, що саме відповідач, на спростування позовних вимог, має довести ті обставини, що нею своєчасно та у повному розмірі виплачувалася заробітна плата позивачу. Постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320, затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті України (далі - Положення). Згідно пункту 2.9. Положення готівкова виручка (готівка) підприємств (підприємців), у тому числі готівка, одержана з банку, використовуються ними для забезпечення потреб, що виникають у процесі їх функціонування, а також для проведення розрахунків з бюджетами та державними цільовими фондами за податками і зборами (обов'язковими платежами). Підприємства не повинні накопичувати готівкову виручку (готівку) у своїх касах понад установлений ліміт каси для здійснення потрібних витрат до настання строків цих виплат. Пунктом 2.10. Положення встановлено, що підприємство має право зберігати в касі готівку для виплат, які належать до фонду оплати праці та здійснюються за рахунок виручки, понад установлений йому ліміт каси протягом трьох робочих днів з дня настання строків цих виплат у сумі, що зазначена в переданих до каси відомостях на виплату грошей (далі - видаткова відомість) (додаток 1). Враховуючи викладене, суд визнає, що належними та допустимими доказами виплати позивачу заробітної плати можуть бути лише відповідні відомості на виплату грошей. Оскільки позивач, заперечуючи факт виплати їй заробітної плати, заперечила і підписання нею платіжних відомостей на виплату заробітної плати, а висновок експерта від 24 липня 2014 року № 1-55 об'єктивно підтвердив вказані позивачем обставини, надані відповідачем платіжні відомості суд визнає неналежними та недопустимими доказами і до уваги при вирішенні спору не приймає. Враховуючи вимоги Положення, суд не приймає до уваги і відомості, що містяться у зошиті «Виручка, зарплата, борги», наданого відповідачем на підтвердження факту виплати заробітної плати позивачу, оскільки вказаний доказ не може бути визнаний ні належним, ні допустимим. При цьому суд враховує, що записи у згаданому зошиті, які з точки зору відповідача свідчать про отримання позивачем заробітної плати, не всі посвідчені підписом позивача, зазначені у записах суми не відповідають розміру мінімальної заробітної плати, яка мала б виплачуватися позивачу за умовами трудового договору. Як зазначила у своїх пояснення позивач, вказані у зошиті кошти отримувалися нею для передачі особам, які працювали, але офіційно не були працевлаштовані відповідачем. Оцінюючи досліджені по справі докази, суд прийшов до висновку, що відповідач належними, допустимими та достатніми доказами не довела тих обставин, що нею виплачувалася заробітна плата позивачу в період роботи з 09 грудня 2011 року по 04 червня 2013 року, а також того, що при звільненні нею був проведений повний розрахунок з позивачем. За таких обставин суд визнає доведеними позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з тим, дослідивши наведені у позовній заяві розрахунки позивача, суд прийшов до висновку, що при визначенні розміру позовних вимог позивач, застосувавши правильний метод обрахунку, допустила арифметичні помилки, у зв'язку з чим обраховані нею суми є меншими, ніж ті, які підлягають стягненню. Враховуючи розміри мінімальної заробітної плати, встановлені бюджетним законодавством в період дії трудового договору (з 01.12.2011р. - 1004 грн, з 01.01.2012р. - 1073 грн, з 01.04.2012р. - 1094 грн, з 01.07.2012р. - 1102 грн, з 01.10.2012р. - 1118 грн, з 01.12.2012р. - 1134 грн, з 01.01.2013р. - 1147 грн), стягненню з відповідача на користь позивача за період з 09 грудня 2011 року по 04 червня 2013 року підлягає заробітна плата у розмірі 19822,83 грн (1004:31х23 + 1073х3 + 1094х3 + 1102х3 + 1118х2 + 1147х6 + 1147:30х4). Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2013 року по 25 березня 2015 року з урахування розміру мінімальної заробітної плати на час звільнення позивача (1147 грн), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 24889,90 грн (1147х21 + 1147:30х21). Що стосується позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги у розмірі 3441 грн, то вони задоволенню не підлягають. Згідно вимог ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги позивач посилається на припинення трудового договору саме з підстав порушення відповідачем законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП України). Разом з тим, як встановлено судом, трудовий договір між сторонами був припинений з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України, що виключає виплату вихідної допомоги взагалі.

Outcome: partial