Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 вересня 2014 року в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON], померлого 20 січня 2014 року, уточнивши який остаточно просила розподілити між неповнолітнім [PERSON] та відповідачем [PERSON] спірне житло, виділивши неповнолітньому [PERSON] 2/3 частини належного померлому будинку, а відповідачеві [PERSON] 1/3 частину (а.с.2-3). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (адвокат, діє відповідно до угоди про надання правової допомоги від 03 вересня 2014 року №20 а.с.15) позов [PERSON] підтримав та пояснив, що 20 січня 2014 року помер батько неповнолітнього [PERSON] [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку №12, розташованого в м.Кодима на площі Гусєва, Одеської області. Заповіту померлий не склав, тому на день відкриття спадщини спадкоємцями першої черги за законом були неповнолітній [PERSON] (син покійного), відповідач [PERSON] (дружина покійного) та третя особа [PERSON] (мати покійного). Кожен із вказаних спадкоємців у передбаченому законом порядку прийняв спадщину померлого [PERSON] При цьому, третя особа [PERSON] від належної їй 1/3 частини спадщини відмовилась на користь неповнолітнього [PERSON] Відтак, останній вправі претендувати на 2/3 частини спадщини [PERSON], а відповідач [PERSON] на 1/3 частину. Однак, відповідач [PERSON] заперечує проти такого варіанту розподілу спадщини померлого [PERSON], що і змусило позивача звернутись до суду із зазначеним позовом. У звязку з цим, уточнивши позовні вимоги, просив розподілити між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] спадкове майно померлого [PERSON], зокрема належну йому ? частину житлового будинку, виділивши неповнолітньому [PERSON] та визнавши за ним в порядку спадкування за законом право приватної власності на 2/3 частини спірного домоволодіння (1/3 частина належна особисто йому та 1/3 частина [PERSON]М.), а відповідачеві [PERSON] 1/3 частину, без визначення присуджених часток в натурі (ідеальні частки). Окрім цього, просив стягнути з відповідача [PERSON] понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, зокрема 356 грн.69 коп. витрат на виготовлення технічного паспорту на спірне домоволодіння, 3000 грн. за проведену у справі судову будівельно-технічну експертизу, 254 грн.85 коп. витрат на явку представника позивача до суду, 3056 грн. за надану ним позивачеві правову допомогу, 36 грн. послуг банку при оплаті експертизи та послуг БТІ, 10 грн.70 коп. витрат на поштові послуги та 243 грн.60 коп. судового збору. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, вказавши, що жодних правових підстав для виділення [PERSON] 2/3 часток спірного житла не має, оскільки належне померлому [PERSON] майно підлягає поділу між нею та неповнолітнім [PERSON] порівну. При цьому, погодилась з тим, що на день смерті [PERSON] його спадкоємцями за законом першої черги була вона, як дружина померлого, а також неповнолітній син померлого [PERSON] та мати померлого [PERSON], кожен з яких вправі претендувати на 1/3 частину спадщини. Вимоги позивача про стягнення понесених нею судових витрат також не визнала, вказавши про відсутність підстав їх відшкодування. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що померлий [PERSON] був її сином. Від успадкування належної їй за законом 1/3 частини спадкового майна померлого сина вона добровільно відмовилась на користь онука [PERSON]. Представник третьої особи Кодимської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, [PERSON] (діє відповідно до довіреності) позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити, оскільки їх задоволення відповідає інтересам неповнолітнього [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити повністю з таких підстав. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. При цьому, відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.\~ Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 20 січня 2014 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №367210, виданим 15 лютого 2014 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції Одеської області (а.с.9). Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України (ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Так, до складу спадщини померлого [PERSON] ввійшла 1/2 частина житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд №12, розташованого в м.Кодима на площі Гусєва Одеської області, яка належала йому на праві приватної власності відповідно до [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24319018 від 02 листопада 2009 року та договору дарування від 22 жовтня 2009 року. При цьому, [PERSON] належали обєкти під літерою «А» - жилий будинок, під літерою «а1» - веранда, під літерою ІІ ганок, під літерою «З» - літня кухня (а.с.29-40,54). Заповіту [PERSON] не склав, тому відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України право на спадкування за законом отримали спадкоємці першої черги - [PERSON] (син померлого відповідно до свідоцтва про народження І-ЖД №298340, виданого 18 лютого 2000 року відділом РАЦС Кодимського районного управління юстиції), відповідач [PERSON] (дружина померлого відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №146226, виданого 03 серпня 2011 року цим же відділом ДРАЦС ) та третя особа [PERSON] (мати померлого). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також неповнолітня особа, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, вони не заявили про відмову від неї (ч.ч.3 та 4 ст.1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України). З листа державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори №643/02-14 від 18 серпня 2014 року та наданої до суду копії спадкової справи №33/2014, вбачається, що заяви про прийняття спадщини померлого [PERSON] до нотаріальної контори подали позивач [PERSON] від імені неповнолітнього [PERSON], відповідач [PERSON], а також [PERSON], яка відмовилась від належної їй частки у спадковому майні на користь неповнолітнього [PERSON]. На підставі вказаних заяв нотаріусом була заведена спадкова справа №33/2014, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.10,43-53). Відтак, неповнолітній [PERSON], відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] вважаються такими, що у передбаченому законом порядку прийняли спадщину померлого [PERSON] Однак, нотаріус відмовила у видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірний будинок та виниклим між спадкоємцями спором (а.с.10). Відсутність оригіналу зазначеного правовстановлюючого документу відповідно до глав 7, 8, 10 та 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції №296/5 від 22 лютого 2012 року, є підставою для відмови у вчиненні відповідної нотаріальної дії та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Окрім цього, виниклий між спадкоємцями спір щодо розподілу спірного майна, не вирішений і вході судового розгляду справи, унеможливив видачу нотаріусом свідоцтв про право на спадщину. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.ст.1267, 1275, 1278 та 1280 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, втім ці спадкоємці вправі за домовленістю між собою розподілити спадщину, змінивши при цьому розміри належних їм часток у спадщині. Так, за змістом ч.ч.2 та 3 ст.1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом на користь іншого спадкоємця за законом, належна йому частка у спадщині переходить до спадкоємця, на користь якого він відмовився. Отже, виходячи з того, що на день відкриття спадщини неповнолітньому [PERSON], відповідачеві [PERSON] та третій особі [PERSON] належало кожному по 1/3 частині спадкового майна, з огляду на відмову [PERSON] від своєї частки на користь неповнолітнього [PERSON], спадщина померлого [PERSON] підлягає розподілу між спадкоємцями першої черги за законом, зокрема між неповнолітнім [PERSON] та [PERSON], виходячи з належності неповнолітньому 2/3 частин належної померлому нерухомості, а відповідачеві [PERSON] 1/3 частини. При цьому, у первісній позовній заяві позивач [PERSON] просила розподілити спірний обєкт нерухомості між спадкоємцями із визначенням присуджених їм часток в натурі, але після отримання судом висновку судової будівельної-технічної експертизи №19-2015 від 15 квітня 2015 року, відповідно до якої таке виділення технічно неможливе, позивач змінила свої позовні вимоги та просила розділити між спадкоємцями спірне житло із визначенням належних їм ідеальних часток. Верховного Суду України в постановах від 06 та 13 лютого 2012 року (справи №3-2гс12, №3-3гс12, №3-4гс12, №3-5гс12) вказала, що відповідно до ст.392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Окрім цього, уточнивши свої позовні вимоги, позивач [PERSON] просила суд встановити факт належності [PERSON] та [PERSON] (відповідачеві) самочинного будівництва літньої кухні літера «а1» та тераси літера «а3», які входять до складу спірного обєкту нерухомості. Так, із висновку будівельної-технічної експертизи №19-2015 від 15 квітня 2015 року (розділ «Характеристика обєкту нерухомості») вбачається, що за період використання вказаного обєкту нерухомості він зазнав змін, зокрема веранда літера «а1» шляхом добудови була реконструйована під літню кухню «а1» та збудована тераса літера «а3». При цьому, вказані новостворені обєкти відносяться до самочинного будівництва. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором чи законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію, якщо ж право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації - право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) ч.3 ст.331 ЦК України. Відповідно до п.3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року (в редакції від 08 вересня 2015 року), прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до I-III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказав, що у випадку коли спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК України) до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо ж будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини (п.8 постанови). Відтак, суд не може встановлювати факт володіння особою самочинним будівництвом, позаяк успадкування нерухомого майна чи його частини, які є самочинним будівництвом, здійснюється в порядку, визначеному в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Стосовно розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх входять витрати на правову допомогу (п.2 ч.3); витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду (п.3 ч.3); витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз (п.4 ч.3); витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи (п.5 ч.3). Окрім цього, ст.84 ЦПК України передбачені витрати на оплату правової допомоги адвоката. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 243 грн.60 коп., що підтверджується квитанцією №41 відділення №97 АТ «УкрСиббанк» від 04 вересня 2014 року (а.с.1). Сплачений позивачем судовий збір відповідно до ч.1 ст.79 та ст.88 ЦПК України має бути відшкодований відповідачем [PERSON] За проведену у справі будівельно-технічну експертизу №19-2015 від 15 квітня 2015 року позивач [PERSON] відповідно до квитанції №19-2015 від 15 квітня 2015 року сплатила судовому експерту [PERSON] 3000 грн. (а.с.114). Ці кошти відповідно до п.4 ч.3 ст.79 та ст.ст.86 і 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] За надану адвокатом [PERSON] правову допомогу у судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді відповідно до договору №20 від 03 вересня 2014 року позивачем [PERSON] було сплачено адвокату 3000 грн. відповідно до квитанції №43 від 04 вересня 2014 року (а.с.13, 22, 115). Ці кошти відповідно до п.2 ч.3, ст.ст.84 та 88 ЦПК України, а також ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI підлягають стягненню з відповідача [PERSON] За явку представника позивача [PERSON] адвоката [PERSON], який проживає в [INFO], в судові засіданні 12 листопада 2014 року та 19 жовтня 2015 року позивачем було витрачено 554 грн.70 копійок на придбання пального 254 грн.85 коп. 12 листопада 2014 року та 299 грн.85 коп. 19 жовтня 2015 року (а.с.62-63, 114, 132-133, 135-138). Ці витрати відповідно до п.3 ч.3 ст.79, ст.ст.85 та 88 ЦПК України покладаються на відповідача [PERSON] Окрім цього, відповідно до квитанцій №№41 та 43 від 04 вересня 2014 року позивачем при сплаті послуг адвоката були оплачені банківські послуги на суму 36 грн. Всі перелічені витрати понесені позивачем [PERSON] у звязку з подачею зазначеного позову до суду і її участі в судовому розгляді справи, викликані відмовою відповідача [PERSON] від досудового врегулювання виниклого спору щодо розподілу спадщини [PERSON], тому суд покладає на відповідача обовязок їх відшкодувати. Разом з цим, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 356 грн.69 коп., сплачених за виготовлення технічної документації на спірне домоволодіння, оскільки компенсація таких витрат не передбачена ст.ст.79-89 ЦПК України. Суд також відмовляє у стягненні 10 грн.70 коп. послуг на поштовий зв'язок, позаяк позивачем не доведено необхідності їх понесення. На підставі викладеного,

Outcome: partial