Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.07.2016 року звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстровано 19.02.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що 19.02.2012 року зроблено відповідний актовий запис №220. Позовна заява мотивована тим, що подружжя до 2013 року проживало спільно, в подальшому позивач та відповідач припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, життя подружжя не склалося через несумісність характерів, відмінність поглядів на шлюб та сімю, втрату поваги між подружжям. Позивач дійшла висновку, що подальше збереження сімї не можливе, шлюб існує формально. На відновлення подружніх відносин позивач не згодна. За час шлюбу в подружжя народилася дитина донька [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Викладене стало підставою для звернення позивача до відповідача з позовом про розірвання шлюбу до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій позов визнав, просив справу розглядати у його відсутність. Суд, розглянувши матеріали справи, зважаючи на зміст заяв позивача та відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності та зважаючи на визнання відповідачем позову, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В ході дослідження позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом, відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України, з'ясовано фактичні взаємини подружжя, а також те, що подана до суду позовна заява відповідає дійсній волі позивача, її бажання розірвати шлюб є істинним та добровільним. Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР ) охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Судом використано надану процесуальним законом можливість з надання строку для примирення подружжя, разом з тим, у наданий судом термін примирення не відбулось, про що свідчить позиція позивача, викладена у її заяві від 03.03.2017 року (а.с. 41). Досліджуючи вказані обставини, суд зважає на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами по справі припинено, шлюб між сторонами фактично розпався, існує формально, ведення спільного господарства припинено, подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам позивача та відповідача, тому позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити, шлюб між сторонами - розірвати. Стосовно позовної вимоги щодо визначення прізвища позивача та відповідача після розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 295 ЦК України, \~фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім'я. Згідно з ч.5 ст.295 ЦК України, прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним. Отже, згідно норм ЦК України, викладених в Главі 22, зміна імені належить до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Враховуючи викладене в задоволенні позовної вимоги щодо визначення прізвища відповідача після реєстрації розірвання шлюбу слід відмовити. Разом з тим, суд, на підставі викладених норм, дійшов до висновку, що позовну вимогу щодо визначення прізвища позивача після державної реєстрації шлюбу на дошлюбне «Сізих» слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: partial