Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.05.2019 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 28.04.2016 року, посвідченого Першою селидівською державною нотаріальною конторою Донецької області. В 2016 році позивач зареєструвала за вищевказаною адресою свою дитину. Після реєстрації за вищевказаною адресою, вона почала збирати довідки для оформлення в Управлінні праці та захисту населення Селидівської міської ради субсидії. Однак, вона дізналася, що в даній квартирі зареєстровані також відповідачі. Реєстрація за вищевказаною адресою відповідачів перешкоджає власнику розпорядитися власністю, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та володіння квартирою шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.05.2019 року зазначену цивільну справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить суд слухати справу без її участі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучі належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської нотаріальної контори, [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно, сформованого 05.05.2016 року № 916219214138, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Згідно довідки № 128 від 04.03.2019 року, виданої ОСББ «Успіх-1 м. Українськ», в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] -мати, [PERSON] - син. Також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою, які в квартирі не мешкають. Згідно актам № 3632 та № 3633 від 29.03.2019 року, складеним депутатом Української міської ради Власенко Т.В., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] з лютого 2018 року не мешкають [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не мешкають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідачів у спірному приміщенні понад один рік є поважними. Суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права користування та володіння житловим приміщення шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved