Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] Міністерства охорони здоровя України» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів затрачених на навчання в розмірі 94426,86 грн. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 04.04.2016р., обґрунтовує тим, що 15.09.2007р. між сторонами укладено угоду №7 про підготовку фахівця з вищою освітою. Даною угодою передбачено обовязок відповідача після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоровя, куди випускник буде направлений за розподілом. Після закінчення навчання відповідача в університеті, на підставі протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ТДМУ в червні 2012 року від 28.10.2011р., відповідач направлений у Тернопільське обласне виробничо-торгове аптечне обєднання м. Тернополя, аптека №160, на посаду провізора. Відповідач прибув за місцем розподілу та наказом аптечного обєднання №54-к від 30.07.2012р. прийнятий на роботу на посаду провізора-інтерна аптеки №160 з неповним робочим днем (2 години на день) з 01.08.2012р. Після закінчення інтернатури наказом від 12.08.2013р. відповідача переведено на посаду провізора аптеки №160 з неповним робочим часом (10 годин на тиждень) з 12.08.2013р. В подальшому 18.12.2013р. відповідача переведено на режим повного робочого дня з 02.01.2014р. 31.12.2013р. відповідача звільнено із займаної посади на підставі наказу від 25.12.2013р. у звязку із зверненням відповідача про звільнення його з роботи за власним бажанням. Таким чином, відповідач не відпрацював встановлений строк 3 роки, а тому зобовязаний відшкодувати державі витрати повязані з його навчанням в розмірі 94426,86 грн., які складаються із 66688,51 грн. затрат на одного студента медичного факультету і 27738,35 грн. виплаченої за час навчання стипендії. Із посиланням на статтю 52 Закону України «Про освіту», Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р. просить задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях та просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Надав суду письмові та усні заперечення, суть яких зводиться до наступного. На думку відповідача норма ч. 2 статті 52 Закону України «Про освіту» про обовязковість для випускника, який навчався за державним замовленням, відпрацювати три роки за направленням суперечить [PERSON] України та Конвенції Міжнародної організації праці «Про скасування примусової праці», а також рішенню Конституційного Суду України від 04.03.2004р. Вказує на те, що через відсутність механізму, який би зобовязав випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором, будь-які матеріальні претензії до нього є неправомірними. Окрім того, Постановою КМУ №216 від 15.04.2015р. скасовано необхідність обовязкового відпрацювання для всіх випускників, крім осіб, що належать до спеціальностей медичного профілю. Вказує на те, що провізори віднесені до професіоналів в галузі фармації, а не медицини (галузь лікувальної справи). Фармацевти не входять до переліку спеціальностей лікувальної справи. А тому, Постанова КМУ №216 від 15.04.2015р. розповсюджується на провізорів. Окрім того, вказує на те, що позивач повинен був працевлаштувати його на повну ставку, а не 0,25 ставки провізора. Пропрацювавши на 0,25 ставки провізора в аптеці №160 близько 5 місяців, відповідач через низьку оплату праці, а це близько 500,00 грн. на місяць, змушений був звільнитись із роботи. Про те, що з 02.01.2014р. відповідача переведено на роботу із режимом повного робочого дня, відповідач не знав і не повідомлявся позивачем. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 06.07.2007р. відповідач [PERSON] звернувся до ректора ДТМУ ім. Горбачевського із заявою про допуск його до вступних іспитів на денну форму навчання цього університету. У заяві відповідач зобовязався в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а в разі відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання. 15.09.2007р. сторони уклали типову угоду №7 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобовязується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. Натомість студент фармацевтичного факультету, спеціальність фармація, [PERSON] зобовязується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, республіки вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод. Згідно протоколу від 28.10.2011р. засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ТДМУ ім. Горбачевського в червні 2012 року, молодого спеціаліста за спеціальністю «Фармація» [PERSON] направлено на роботу на посаду провізора аптеки №160 Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання. У списку персонального працевлаштування кожного випускника фармацевтичного факультету зі спеціальності «Фармація» ТДМУ ім. Горбачевського, підписаного ректором університету, також вказано про направлення відповідача на роботу на посаду провізора аптеки №160 Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання. У звязку із цим Міністерством охорони здоровя України за №02010830/07 було видано направлення відповідача на вищевказану роботу з 01.08.2012р. 25.07.2012р. відповідач звернувся до гендиректора Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання про прийняття його на роботу на посаду провізора-інтерна аптеки №160 з 01.08.2012р. Наказом Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання №54-к від 30.07.2012р. відповідача прийнято на роботу, на посаду провізора-інтерна аптеки №160 Тернопільського ОВТ аптечного обєднання, з неповним робочим днем (тривалістю 2 години на день, відповідно до графіку змінності) з посадовим окладом згідно штатного розпису з 01.08.2012р. 12.08.2013р. відповідач звернувся до в.о. гендиректора Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання про переведення його на посаду провізора аптеки №160 з 12.08.2013р. Наказом Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання №134-к від 12.08.2013р. внесено зміни до штатного розпису аптечного обєднання. А саме, з 12.08.2013р. виведено з штатного розпису 0,25 посади провізора-інтерна аптеки №160 та введено з цього ж числа 0,25 посади провізора аптеки №160 з місячним фондом заробітної плати 516,00 грн. Наказом Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання №135-к від 12.08.2013р. відповідача переведено на посаду провізора аптеки №160 Тернопільського ОВТ аптечного обєднання, на неповний робочий час (10 годин на тиждень, відповідно до графіку змінності) з посадовим окладом згідно штатного розпису з 12.08.2013р. Наказом Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання №205-к від 18.12.2013р., у звязку із виробничою необхідністю, відповідача [PERSON], провізора аптеки №160, переведено на режим роботи на умовах повного робочого часу з 02.01.2014р. З даним наказом відповідач не був ознайомлений, що вбачається із самого наказу, на якому відсутні відомості про ознайомлення. Відповідач стверджує, що йому не було відомо про цей наказ, а представник позивача не зміг підтвердити ознайомлення відповідача з наказом жодними належними і допустимими доказами. Наказом Тернопільського обласного виробничо-торгового аптечного обєднання №209-к від 25.12.2013р. на підставі заяви відповідача від 24.12.2013р. його звільнено із займаної посади за власним бажанням з 31.12.2013р. на підставі статті 38 КЗпП України. Згідно розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента фармацевтичного факультету за державним замовленням випуску 2012 року (без виплати стипендії), складеного та підписаного головним бухгалтером і заступником ректора ТДМУ з економічних питань, такі затрати складають 66688,51 грн. Відповідно до довідки про доходи відповідача за період з вересня 2007 року до червня 2012 року включно, виданої ДТМУ ім. Горбачевського 12.05.2015р., відповідачу виплачено стипендію на загальну суму 27738,35 грн. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Стаття 43 [PERSON] України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Окрім того, у статті 53 [PERSON] України вказано те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у звязку із прийняттям Закону №1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту». Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то у статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обовязковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Згідно статті 58 [PERSON] України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду, була не чинна. Окрім того, у позовній заяві зазначено, що згаданий в ч. 2 статті 52 Закону України «Про освіту» «Порядок встановлений Кабінетом Міністрів України» - це Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р. Дане твердження позивача є хибним, так як наказ МОЗ України це не Постанова КМУ, і не може ототожнюватись. При цьому, пункт 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р., згідно якого у разі, якщо випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, суперечить статтям 43, 53 [PERSON] України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту» і, відповідно, не може бути застосований судом. А відповідно до статті 8 [PERSON] України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Окрім того, безпідставним є й посилання позивача на невиконання відповідачем умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобовязань. Згідно Типової угоди №7 укладеної між сторонами 15.09.2007р., [PERSON] зобовязується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, республіки вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод. Тобто умовами угоди передбачено відповідальність студента лише за відмову їхати за призначенням. Відповідач не відмовлявся їхати за призначенням (дана обставина позивачем не заперечується і підтверджена матеріалами справи накази про прийняття на роботу, переведення). За не відпрацювання студентом трьох років за направленням жодної відповідальності угодою не передбачено. Змін та доповнень до угоди не вносилось. У заяві відповідача від 06.07.2007р. до позивача про допуск до вступних екзаменів також йдеться лише про зобовязання повернути затрачені державою кошти на навчання у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом. Тому положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобовязань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. З огляду на це суд вважає за необхідне зазначити, що умовами Типової угоди від 15.09.2007р. передбачено, що Вищий заклад освіти зобовязується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. Однак, ні положення угоди, ні законодавство про освіту, вищу освіту, ні підзаконні нормативні акти не вказують про можливість забезпечення випускника роботою з неповним робочим днем (у тому числі на 0,25 ставки, що мало місце у спірних правовідносинах). Згідно статті 19 [PERSON] України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені [PERSON] та законами України. На запитання суду до представника позивача, чому випускник був працевлаштований лише на 0,25 ставки провізора, представник пояснення дати не змогла, однак вказала на те, що відповідач не заперечував щодо цього. Проте, жодного доказу тієї обставини, що відповідач не заперечував щодо роботи на умовах неповного робочого дня в матеріалах справи немає. Заяви про прийняття на роботу, переведення не містять інформації про таку волю відповідача. Наказ від 18.12.2013р. про переведення відповідача на режим повного дня з 02.01.2014р. до відома відповідача не був доведений, про що свідчить відсутність підпису останнього у графі наказу «з наказом ознайомлений». Інших доказів доведення даного наказу до відома відповідача позивачем не надано. За даних обставин, обґрунтованим є посилання відповідача на те, що написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням його змусила низька заробітна плата, яка була наслідком неповної зайнятості (0,25 ставки, згідно штатного розпису місячний фонд оплати праці 516 грн.) Згідно статті 8 [PERSON] України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. З урахуванням вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позову. Згідно статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так як у задоволенні позову відмовлено, із позивача на користь відповідача слід стягнути 275,60 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про перегляд заочного рішення.

Outcome: dismissed