Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач 15 серпня 2016 року звернулася з зазначеним позовом до Пологівського районного суду Запорізької області. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку вона є власницею земельної ділянки площею 5,3400 га, яка розташована на території Семенівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, кадастровий номер 2324285700:08:003:0070, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З 2010 року вона, позивач, не може використовувати належну їй земельну ділянку, оскільки ТОВ «Семенівське» безпідставно, без укладення будь-яких договорів, зайняв її та використовує в своїх цілях. Оскільки жодних договорів, предметом якого виступала б належна їй земельна ділянка, між нею і відповідачем у справі не укладалося і не реєструвалося у землевпорядній організації, відповідач самовільно зайняв належну їй земельну ділянку, тому з посиланням на ст.ст.93,125,126,212 Земельного кодексу України (далі за текстом ЗК України), ст.22 ЦК України, ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» просить постановити рішення, яким зобовязати відповідача повернути їй самовільно зайняту земельну ділянку і стягнути з відповідача на її користь 70 тис. грн. упущеної вигоди, яку вона могла б отримати від потенційних орендарів протягом семи років, а саме з 2010 по 2016 роки. У судовому засіданні позивач підтримала позов з зазначених у ньому підстав, просила задовольнити його. Суду пояснила, що вона у 2009 році отримала від директора ТОВ «Семенівське» 15 тис. грн. в борг на десять років. Вона підписувала якісь документи, але які саме, вона не може сказати. Після ознайомлення з письмовими доказами, наданими представником відповідача в судовому засіданні, позивач зазначила, що на довіреності, договорі оренди підписи, ймовірно, її, проте вона не памятає, щоб вона здавала належну їй земельну ділянку ТОВ «Семенівське» в оренду на 49 років. Вона допускає, що вона укладала договір оренди землі з відповідачем, але її не влаштовує, що вона не має прибутку від землі на даний час. Вона документи, які підписувала у ТОВ «Семенівське», не читала, бо довіряла повністю працівникам цього товариства. На даний час вона до суду з позовами про розірвання договору оренди землі між нею і ТОВ «Семенівське» або про визнання недійсним договору оренди землі не зверталася. При цьому після розяснення судом їй положень ст.ст.10,11 ЦПК України позивач до суду з клопотаннями про виклик і допит в судовому засіданні будь-яких свідків, спеціалістів, а також щодо проведення певних судових експертиз не зверталася. У судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні, оскільки наявний договір оренди землі між позивачем і ТОВ «Семенівське», укладений між сторонами у 2007 році, який не визнаний не чинним або розірваним. ТОВ «Семенівське» орендує належну позивачу земельну ділянку на цілком законних підставах, тому самовільного зайняття земельної ділянки позивача не було і нема. Вислухав у судовому засіданні позивача і представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає, що під самовільним зайняттям земельної ділянки слід розуміти будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ст.ст.90 і 95 ЗК України порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Судом встановлено у судовому засіданні на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №085665, виданого головою Пологівської райдержадміністрації 20 квітня 2006 року, що [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 5,3400 га, кадастровий номер 2324285700:08:003:0070, яка розташована на території Семенівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.4). З договору оренди земельної ділянки на а.с.23-24 судом встановлено, що 01 квітня 2007 року [PERSON] передала ТОВ «Семенівське» належну їй земельну ділянку площею 5,3400 га в оренду терміном до 31 грудня 2013 року з визначенням орендної плати. Договір підписаний [PERSON] і директором ТОВ «Семенівське». Договір оренди зареєстрований у Пологівському райвідділі РФ ЦДЗК 26 березня 2008 року за №040827600376. Після укладення договору оренди відбулася передача земельної ділянки, яка є предметом договору, від орендодавця орендарю, що відображено в актах від 26 березня 2008 року, на яких серед інших міститься підпис [PERSON] (а.с.27,28). Судом встановлено, що [PERSON] своєю довіреністю від 03 грудня 2010 року уповноважила [PERSON] і [PERSON] здавати в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку площею 5,3400 га, розташовану на території Семенівської сільської ради, визначати на власний розсуд умови, ціну та строк договору оренди та отримувати належну їй орендну плату у грошовій, натуральній чи відробітковій формах у будь-яких сумах чи будь-яких розмірах, передбачених договором оренди земельної ділянки (а.с.36). 20 червня 2011 року на підставі зазначеної довіреності довірена особа [PERSON] від імені [PERSON] уклала додаткову угоду №1 до договору оренди земельної ділянки (а.с.29), а 25 березня 2015 року уклала з ТОВ «Семенівське» договорі оренди землі строком до 31 грудня 2055 року (а.с.31-33). Проаналізував добуті в судовому засіданні докази і дав їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду факт самовільного зайняття відповідачем належної їй земельної ділянки і спричинення їй збитків у сумі 70 тис. грн. в результаті упущеної вигоди, оскільки судом встановлено з аналізу добутих доказів, що оренда ТОВ «Семенівське» належної позивачу земельної ділянки відбувається на законних підставах, а саме з оформленням договору оренди земельної ділянки, який на даний час ніким не визнаний таким, що втратив чинність або незаконним чи розірваним, що не заперечувалося в судовому засіданні самою позивачкою. Оскільки суд відмовляє позивачу в задоволенні її позовних вимог, суд за правилами ст.88 ЦПК України не стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

Outcome: dismissed