Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] діючи через свого представника [PERSON], звернулась в суд до відповідача [PERSON] з позовом, який неодноразово уточнювала та згідно останньої редакції позову, посилалась на те, що в період з 13.11.2005 року по 15.08.2012 року перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.08.2012 року було розірвано. В період перебування в шлюбі, сторонами було придбане рухоме та нерухоме майно і зокрема автомобіль марки «Ауді 100», 1989 року випуску, номерний знак [NUMBER], автомобіль марки «Мітцубісі», 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER], автомобіль марки «Фольксваген Пасат», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], а також земельні ділянки площею 1,2500 га, для ведення особистого селянського господарства, в адміністративних межах Давидівської сільської ради, Сторожинецького району, право власності на яку посвідчено Державним актом [NUMBER] і площею 0,0665 га для ведення садівництва по вул. Стрийській, в СТ «Садівник». В судовому засіданні, позивач та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені обставини. Позивач [PERSON], будучи допитаною в суді, з її згоди, в якості свідка суду показала, що вона дійсно перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 2005 по 2012 рік. Під час шлюбу куплялося багато автомобілів і цими питаннями займався відповідач. Автомобіль марки «Ауді» чолові к продав не питаючи її згоди, а автомобіль марки «Фольксваген» коли чоловік захотів продати то вона не заперечувала і пішла до нотаріуса де підписала якісь документи, однак грошей ні за один ні за інший автомобіль їй відповідач не давав. Земельна ділянка яка знаходиться в Чернівцях була продана і вона писала якусь заяву у нотаріуса. Відповідач в особі свого представника вимоги не визнав, подавши до суду як заперечення в письмовій формі (а.с.77) так і пояснивши свою позицію в суді, посилаючись на відсутність доказів які б підтверджували право спільної сумісної власності. Заслухавши пояснення сторін, свідка та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Із рішення Сторожинецького районного суду, Чернівецької області від 15.08.2012 року (а.с.8) суду відомо, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в період з 13 листопада 2005 року по дату набрання судовим рішенням про розірвання шлюбу (27.08.2012 року), перебували в зареєстрованому виконкомом Давидівської сільської ради, Сторожинецького району, шлюбі за актовим записом № 16. Вирішуючи вимоги позивача щодо рухомого майна, суд зважає на п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»., згідно якого до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В ході розгляду справи судом згідно листа Управління державної автомобільної інспекції від 07.05.2015 року (а.с.57), було встановлено, що за [PERSON] 18.10.2006 року, тобто в період шлюбу із позивачем, було зареєстровано автомобіль марки «Ауді 100», 1989 року випуску, державний номер [NUMBER], який після розірвання шлюбу 29.07.2014 року, знято з обліку і зареєстровано за іншою особою та в подальшому 01.04.2015 року також знято з обліку для реалізації. Крім цього згідно листа Управління державної автомобільної інспекції від 20.08.2015 року (а.с.118), за позивачем [PERSON] 28.07.2009 року, також в період шлюбу із відповідачем, було зареєстровано автомобіль марки «Фольксваген Пасат», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який після розірвання шлюбу, 17.02.2015 року, перереєстровано на підставі довідки-рахунок виданої ТОВ «Автолюкс-Костопіль». Аналізуючи можливість поділу вказаного спільно набутого подружжям рухомого майна, у вигляді автомобіля марки «Ауді 100» та автомобіля марки «Фольксваген Пасат», суд вважає, що в контексті наведеної норми Постанови Пленуму Верховного суду, а також згідно вимог ст.ст.60, 69 Сімейного Кодексу України, вказане майно ні поділу між подружжям ні визнання за кимось із подружжя чи за обома права спільної часткової власності, не підлягає, внаслідок відсутності цього майна у будь-кого із подружжя на час розгляду спору та ненадання суду сторонами відповідних відомостей про перебування цього майна у третіх осіб і нез'явлення відповідних вимог з цього питання. Згідно зазначеного вже листа УДАІ від 17.05.2015 року (а.с.57), за [PERSON] 22.03.2011 року було зареєстровано автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Інформація про зняття з реєстрації цього автомобіля суду не надана. Із дати реєстрації автомобіля (22.03.2011 року) вбачається, що вказане рухоме майно придбане під час шлюбу між сторонами, а відповідно воно в силу ст.60 Сімейного Кодексу України належить дружині та чоловікові, якими і є сторони по справі, на праві спільної сумісної власності. Виходячи із змісту поданої відповідачем зустрічної позовної заяви (а.с.135), яка в подальшому була залишена судом без розгляду, відповідач визнав спільну сумісну власність всіх спірних рухомих об'єктів, що в сукупності із відсутністю інформації про відчуження цього автомобіля, свідчить про наявність його у користуванні відповідача, а тому вказаний об'єкт спільної сумісної власності підлягає поділу між подружжям, шляхом визнання за позивачем права власності на нього в ? його частці. Однак вимога позивача про стягнення із відповідача на її користь вартості ? частки, як наявного автомобіля марки «Mitsubishi Outlander» так і відсутніх автомобілів марки «Ауді 100» та «Фольксваген Пасат», задоволенню не підлягає виходячи з такого. Згідно положень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони не досягли згоди між собою з приводу вартості всього майна, яке зазначене в уточнених позовах, а в останній редакції позову позивач встановила вартість автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», за власним розсудом, в сумі 240 тисяч гривень та не клопотала перед судом про призначення експертних досліджень з визначення дійсної вартості цього автомобіля. Згідно вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з цього, суд знаходить, що стягнення половини зазначеної позивачем, на власний розсуд, вартості спірного автомобіля буде порушувати права і законні інтереси іншого із подружжя, що є незаконним, а тому в цій частині позовні вимоги є недоказаними. Вирішуючи вимоги позивача щодо нерухомого майна, суд також зважає на п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, згідно якого до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що відповідач дійсно являється власником земельної ділянки площею 1,2500 га, для ведення особистого селянського господарства, в адміністративних межах Давидівської сільської ради, Сторожинецького району, право власності на яку посвідчено Державним актом [NUMBER] (а.с.148) та являвся, згідно листа Головного управління Державного земельного агентства у Чернівецькій області від 20 травня 2015 року (а.с.69) власником земельної ділянки площею 0,0665 га для ведення садівництва по [ADDRESS] яка придбана [PERSON] 22 березня 2006 року. Придбання земельної ділянки площею 1,2500 га, мало місце, як це вбачається із Державного акту [NUMBER] (а.с.148) виданого 24.03.2011 року, на підставі розпорядження від 08.12.2010 року Сторожинецької районної державної адміністрації, тобто в період перебування сторін в шлюбі, що свідчить, виходячи із вимог ст.60 СК України про належність цієї земельної ділянки до спільної сумісної власності подружжя, а відповідно і про задоволення позову в цій частині. При цьому суд, в силу того, що зміни в ст.57 СК України, щодо належності земельної ділянки набутою одним із подружжя за час шлюбу внаслідок її приватизації, були внесені з 13.06.2012 року і не поширюються в часі на правовідносини, які виникли до цієї дати, вважає, що ця земельна ділянка не відноситься до особистої приватної власності відповідача і має бути поділена між сторонами. Земельна ділянка площею 0,0665 га для ведення садівництва, яка придбана [PERSON] 22.03.2006 року, з огляду на дату її придбання також була спільною сумісною власністю подружжя, однак на переконання суду вона поділу не підлягає, внаслідок таких обставин. Згідно ст.65 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Судом встановлено, що за договором від 24 лютого 2012 року (а.с.147) посвідченого в нотаріальному порядку і зареєстрованому в реєстрі за № 1317, земельна ділянка площею 0,0665 га для ведення садівництва, що знаходиться за адресою [ADDRESS] була подарована [PERSON] іншій особі безоплатно. При цьому в пункті дванадцятому вказаного договору, зазначено, що другий із подружжя, а це відповідно була [PERSON], дала згоду на відчуження земельної ділянки. Справжність підпису на заяві про згоду була засвідчена в нотаріальному порядку. Наявність згоди на відчуження вказаної земельної ділянки підтверджена в суді також і показаннями позивача, даними нею як свідком. Таким чином сторони, як подружжя, задовго до розгляду цієї справи розпорядилося своєю власністю у вигляді вказаної земельної ділянки, а тому законодавчих підстав для задоволення позову в цій частині не має. Поряд з цим суд відмічає, що дослідивши договір дарування земельної ділянки від 24.02.2012 року, слід зробити висновок про неможливість поділу цього нерухомого майна також і з тих підстав, що воно придбане особисто відповідачем ще до шлюбу, а саме 15.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу за реєстровим № 1802, бланк ВСВ № 146972, хоча висновок суду про належність цього об'єкту до спільної сумісної власності було зроблено виходячи із дати видачі відповідачу Державного акта на право власності на земельну ділянку (22.03.2006 року). Таким чином судом вирішена можливість поділу між сторонами всіх об'єктів рухомого та нерухомого майна, про які йшлося в уточнених позовних вимогах. Із інформаційної довідки (а.с.83-85) судом встановлено наявність також і іншого нерухомого майна але воно не є предметом цього позову. Судові витрати по справі суд розподіляє згідно вимог ст. 88 ЦПК України, на користь особи позовні вимоги якої задоволено частково пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial