Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Позивач 17.12.2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона у період з 2011 року по 12.03.2019 року перебувала у цивільному шлюбі із [PERSON] та проживала з ним у двокімнатній квартирі [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Зазначена квартира не приватизована, знаходиться в комунальній власності територіальної громади в особі Дніпровської міської ради. Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради від 17.12.2006 року № 184 на вищезазначену двокімнатну квартиру житловою площею 25,7 кв. м. відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] . Після смерті батьків чоловіка з 28.09.2011 року у двокімнатній квартирі [ADDRESS] основним квартиронаймачем був зареєстрований [PERSON] . Протягом спільного життя із [PERSON] позивач користувалась разом із наймачем всіма правами та обов`язками, несла солідарну майнову відповідальність щодо сплати комунальних платежів. Після смерті [PERSON] позивач продовжувала проживати у вищевказаній квартирі, сплачувати комунальні платежі. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд визнати її наймачем та визнати право позивача на користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] ; зобов`язати територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради укласти з позивачем договір найму житлового приміщення; зобов`язати ТОВ «Внутрішньобудинкові системи» відкрити на підставі договору особовий рахунок. 10.03.2020 року представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа ТОВ «Внутрішньобудинкові системи», про виселення особи, яка самовільно зайняла жиле приміщення. Позов мотивований тим, що оскільки основний квартиронаймач [PERSON] помер, а квартира [ADDRESS] не приватизована, знаходиться в комунальній власності територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, [PERSON] займає вказане житлове приміщення незаконно, заселившись до нього без відповідних правових підстав. З урахуванням вищевикладеного, просив суд виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати за зустрічним позовом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.01.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. У судовому засіданні 12.03.2020 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду разом з первісним позовом. У судовому засіданні 19.05.2020 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче судове засідання було закінчено, призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. У відзиві на зустрічну позовну заяву зазначили, що доводи позивача за зустрічним позовом, щодо незаконного зайняття житлового приміщення без відповідних правових підстав не відповідають дійсності, оскільки згода наймача [PERSON] на вселення [PERSON] у спірне приміщення доведена 9 роками спільного проживання та веденням з наймачем спільного господарства. Просили у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, письмово просив справу розглянути без його участі, у задоволенні позову [PERSON] відмовити, а зустрічний позов територіальної громади в особі Дніпровської міської ради задовольнити у повному обсязі. У відзиві на первісний позов зазначив, що позивачем [PERSON] не доведено, що її право користування квартирою [ADDRESS] кимось оспорюється. Просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник ТОВ «Внутрішньобудинкові системи» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник Новокодацької районної у м. Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка нез`явившихся учасників справи у судове засідання 07.04.2021 року не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 07.04.2021 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] та зустрічного позову Дніпровської міської ради слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.09.1984 року, який рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22.01.2020 року було розірвано (а.с. 47-48). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради № 184 від 17.12.2006 року на двокімнатну квартиру [ADDRESS] з житловою площею 25,7 кв. м. відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] з родиною у складі: батько [PERSON] ; мати [PERSON] . Скасовано договори найму житлового приміщення житловою площею 17,0 кв.м., укладений з [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до довідки № 9105 від 27.10.2011 року, виданої Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством № 34, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (основний квартиронаймач) зі складом сім`ї: батько [PERSON] , помер [INFO] , знятий з реєстраційного обліку; мати [PERSON] , померла [INFO] , знята з реєстраційного обліку (а.с. 5). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 7). Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/9-502 від 04.02.2020 року відомості про приватизацію квартири [ADDRESS] відсутні (а.с. 44). Рішенням Дніпропетровської міської ради № 11/13 від 19.11.2003 року прийнято у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, відповідно до актів приймання-передачі від 18.03.03, від 10.09.03 та від 12.09.03 (а.с. 46). Проте до матеріалів справи не додано відповідні акти приймання-передачі та Перелік об`єктів комунальної власності до вказаного рішення. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.01.2020 року, право власності на квартиру [ADDRESS] відсутнє (а.с. 44а). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 05.05.2020 року за № 4783, в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні (а.с. 106). На підставі ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст. 51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. На підставі ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Положеннями ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до частини першої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма ЖК УРСР поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму, спір може бути вирішено в судовому порядку. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12. За приписом ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до п. 10 роз`яснень Верховного суду України від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера, а не у зв`язку із вселенням у це приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК УРСР, наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Статтею 99 ЖК УРСР передбачено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем копії квитанцій про сплату коштів за житлово-комунальні послуги, свідоцтво про поховання серії [NUMBER] та довідка ТОВ «Охоронне агенство «Ральф» № 169 від 24.02.2020 року про виплату [PERSON] грошової допомоги на поховання, не можуть бути прийняті судом в якості належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання позивача у спірній квартирі, як члена сім`ї наймача, як і не підтверджують його згоду на вселення позивача в квартиру та ведення з ним спільного господарства. Також не може бути належним доказом по справі і наданий позивачем акт від 23.12.2019 року на підтвердження факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 2011 року, оскільки він не містить обов`язкових реквізитів для документу (відсутні печатка, штамп та підпис уповноваженої особи). Крім того, відсутні дані того, що наймач спірної квартири [PERSON] , який помер [INFO] , та сама позивач за життя наймача звертались до відповідних органів з питання її реєстрації у вказаній квартирі, та/або наймач надавав відповідну згоду на її проживання в квартирі. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині зобов`язання територіальної громади в особі Дніпровської міської ради укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення вищезазначеної квартири та відкриття особового рахунку слід зазначити, що до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати будь-яке конкретне рішення, адже суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до виключної компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх на те правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом того чи іншого питання, однак не може перебирати на себе функцію дозвільного органу. Крім того, позивачем не надано доказів звернення до відповідного органу з приводу укладення договору найму жилого приміщення та відкриття особового рахунку, в чому їй було б відмовлено, у зв`язку з чим зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. Суд також зазначає, що позивачем в ході розгляду справи не було доведено належне дотримання порядку її вселення у спірну квартиру, не доведено факт згоди наймача на реєстрацію позивача у квартирі, відсутня згода померлого на її вселення до квартири, а також відсутні докази ведення спільного господарства між позивачем та наймачем, а тому дані обставини вказують на те, що позивач не набула права користування спірним жилим приміщенням. Більше того, належних та допустимих доказів на підтвердження факту родинних зв`язків із наймачем [PERSON] , який помер [INFO] суду не надано, як і не надано доказів виконання позивачем обов`язків, як члена сім`ї наймача, зокрема солідарної із наймачем майнової відповідальності щодо сплати комунальних платежів, оскільки із наданих позивачем [PERSON] копій квитанцій вбачається, що здебільшого оплата житлово-комунальних послуг здійснювалася нею особисто у 2019 році, тобто вже після смерті основного квартиронаймача [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними по справі доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Зустрічний позов територіальної громади в особі Дніпровської міської ради також задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Звернувшись до суду захистом права власності на майно Дніпровська міська рада в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження права власності на квартиру [ADDRESS] саме за територіальною громадою в особі Дніпровської міської ради, тому суд не вбачає підстав для висновку про порушення прав чи законних інтересів Дніпровської міської ради. Дніпровська міська рада не може вважатися власником спірного нерухомого майна, оскільки відсутні докази набуття останньою права власності на це майно, як і відповідні документи, що посвідчують відповідне право на квартиру за вказаною адресою. За таких обставин, суд вважає, що зустрічний позов Дніпровської міської ради не знайшов свого підтвердження і за таких обставин не може бути задоволений. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому сплачений нею судовий збір у розмірі 1536,80 грн. (а.с. 1) слід віднести за рахунок позивача [PERSON] . Зустрічний позов територіальної громади в особі Дніпровської міської ради також задоволенню не підлягає, у зв`язку з чим судовий збір у розмірі 2102 грн. (а.с. 43) слід віднести за рахунок позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed