Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач 26.03.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою у розмірі 4370,65 грн. та стягнення суми сплаченого судового збору в розмірі 1762 грн. В обґрунтування позову вказано, що 26.06.2015 року в м. Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів, саме: автомобіля маки Пежо, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки Форд, державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована, тому власник пошкодженого автомобіля звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. МТСБУ здійснило виплату відшкодування у розмірі 4370,65 грн. та у нього виникло право зворотної вимоги. Ухвалою суду від 05.04.2018 року позовну заяву МТСБУ було залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, Ухвалою суду від 16.07.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.10.2018 року. До суду 15.08.2018 року надійшов відзив [PERSON] , згідного якого просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що страхове відшкодування виплачено [PERSON] , а власником автомобіля відзначена [PERSON] , вказує, що позивачем помилково визначено характерних спірних правовідносин як «регрес», замість вірного «суброгація». Також зазначає, що у постанові Апеляційного суду Одеської області вказано, що ДТП сталося з вини обох його учасників, тому визначити розмір відшкодування без дослідження матеріалів справи неможливо. До суду 03.10.2018 року надійшла відповідь на відзив від представника МТСБУ Давиденко А.І. , згідно якої вказав, що представником позивача було допущено описку у позові при зазначені потерпілої особи, якою є [PERSON] , а не [PERSON] Відшкодування виплачено у розмірі, що утворився шляхом поділу суми визначеної у звіті на кількість винних осіб. Вказує, що регресний позов визначений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У підготовче засідання призначене на 04.10.2018 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 12.12.2018 року. У підготовчому засіданні 12.12.2018 року було змінено неналежного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] та закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 28.02.2019 року. У судовому засіданні 28.02.2019 року судом було роз`яснено учасникам справи право заявити клопотання про проведення експертизи, представник відповідача [PERSON] просив оголосити перерву для з`ясування питання про призначення експертизи, клопотання судом було задоволено, розгляд справи відкладено на 17.04.2019 року. У судове засідання 17.04.2019 року сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце були повідомлені належним чином. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позову. Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню, на підставі наступного. Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п.38.1, 38.1.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Такими чином, з наведеної норми вбачається, що твердження відповідача про підміну позивачем підстав звернення до суду «регрес», замість вірним «суброгація» не знаходить свого підтвердження та те, що обов`язковою умовою для стягнення з особи страхової виплати при поданні регресного позову, є вина особи у вчиненні дорожньо - транспортної пригоди. Постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/15770/15-ц від 14.08.2015 року [PERSON] визнано винною за порушення ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30.09.2015 року скасовано Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2015 року, а провадження у справі закрито у зв`язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність учасників дорожнього руху за правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Однак, зазначеною постановою суду не було вирішено питання щодо вини відповідача у порушенні правил дорожнього руху. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 3 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст.440 ЦК: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування. Таким чином, в даному випадку для визначення ступеня вини кожного з винних у ДТП осіб, необхідні спеціальні знання. Жодна зі сторін не заявляла клопотання про призначення експертизи задля визнання ступеня вини [PERSON]. Тобто, підставою для категоричного висновку вини [PERSON] у скоєнні ДТП та визначення суми заданої шкоди постраждалим у ДТП особам може бути лише проведена експертиза. Судово авто-технічна експертиза у цій справі не проведена, зазначене клопотання про проведення експертизи позивачем та відповідачем заявлено не було. Приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що саме [PERSON] винна у скоєнні ДТП. Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Відповідно до ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що оскільки позовна заява не обґрунтована належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а припущення позивача про це не можуть бути покладені в основу рішення про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування тому підстав у задоволенні позову немає. Посилання відповідача на виплату відшкодування [PERSON] , а не [PERSON] не впливає на результати вирішення спору та представником позивача було відзначено про допущену описку у позові, що виразилася у невірному написанні прізвища постраждалої особи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача судових витрат також не підлягають задоволенню. Повний текст рішення суду складено 03.05.2019 року, у зв`язку з тим, що останній день для складення повного тексту рішення суду припав на суботу 27.04.2019 року, наступним робочим днем був 02.05.2019 року, проте 02.05.2019 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Бондар В.Я. взяв вихідний день після чергування на чергових виборах Президента України.

Outcome: dismissed