Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що відповідно до розписки від 01.11.2013 року [PERSON] взяв у борг у, нього [PERSON] 175000,00 гривень до 10.11.2013 року. Оскільки борг не повернутий, звернувсь до суду з даним позовом. Позивач просить: стягнути з відповідача на його користь 175000,00 гривень заборгованості за договором позики, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1750.00 гривень, за надану юридичну допомогу в сумі 2500.00 гривень. У судове засідання позивач [PERSON], його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав з посиланням на обставини викладені в позові, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не зявився, причин неявки суд не повідомив. 20.03.2017 року та 12.05.2017 року відповідач на адресу суду надсилав заяви про відкладення справи, проте причин неявки та відповідних підтверджень суду не надав. Заперечень від відповідача до суду не надходило. Враховуючи розумні строки розгляду справи, судом вирішено прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно розписці від 01.11.2013 року, [PERSON], [NUMBER], виданий Свердловським МВ УМВС в Луганській області 18.02.1998 року, взяв в борг у [PERSON], сто сімдесят пять тисяч гривень до 10.11.2013 року (а.с.4). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (зокрема сплатити гроші) , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст.509 ЦК\~України, зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно абз.1, 2 ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Дана розписка від 01.11.2013 року, надана як доказ позивачем, свідчить про укладення між сторонами договору, з якого у відповідача виникло грошове зобов'язання перед позивачем. Сторони домовились у всіх істотних умовах, зокрема щодо розміру зобов'язання і строку його виконання. За законом до такого виду правочину між фізичними особами закон вимагає просту письмову форму. Форма договору у вигляді розписки відповідає вимогам закону щодо простої письмової форми правочину. Даною розпискою підтверджено наявність у відповідача грошового зобов'язання в сумі 175 000грн., яке виникло у нього 01.11.2013 року і за яким строк виконання грошового зобов'язання визначений сторонами до 10.11.2013 року. З наданих доказів суд робить висновок, що між сторонами існували певні правовідносини, взаємні права та обов'язки, сторони перебували у договірних правовідносинах, уклали договір, який не суперечить вимогам закону і інтересам сторін станом на час укладення даного договору, і є дійсним за принципом презумпції правомірності правочину. Доказів на підтвердження факту повернення вказаної у розписці суми боргу або факту виконання грошового зобов'язання перед позивачем у інший спосіб відповідач суду не представив, заперечення не подавав. Таким чином, є законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вказаної у розписці від 01.11.2013 року суми боргу - як виконання позикового зобов'язання. Підстав для звільнення відповідача від даного зобов'язання в даному випадку судом не встановлено. Відповідно до ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути предмет позики у встановлені договором або законом строки. Згідно ст.525 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідач невиконанням зобов'язання порушив майнові права позивача, і ці права підлягають судовому захисту. Відповідно до ст.526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач-позичальник не належним чином виконував договірні зобов'язання. Згідно ст.88 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання даного позову у сумі 1750,00 гривень, а також понесені позивачем витрати на правову допомогу у сумі 2500,00 гривень.

Outcome: approved