Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], яка одночасно діє як законний представник в інтересах малолітнього сина [PERSON], [INFO], звернулась 11.02.2014 року в суд з цим позовом до відповідачів, вказуючи, що зареєстрована за адресою: [ADDRESS], де фактично мешкала до середини серпня 2012 року. В серпні 2012 року вийшла заміж. Її батьки були категорично проти того, щоб вона та чоловік мешкали спільно з ними, не давали дозволу на реєстрацію чоловіка за вказаною адресою, сварились на неї, в ультимативному порядку виганяли її та його з квартири. З указаних причин вона була вимушена разом з чоловіком знімати житло та переїхати на квартиру. Сімейне життя з чоловіком не склалось, фактично шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть. У неї крім соціальних виплат при народженні дитини інших доходів не має. Також рішенням суду на чоловіка покладено обов'язок сплачувати аліменти. З вказаних причин не має можливості винаймати квартиру та має намір мешкати за місцем реєстрації. У листопаді 2013 року звернулась до матері і батька з вимогою надати їй можливість поселитись до квартири, однак вони в категоричній формі відмовили, ключа від вхідних дверей не дали. За вказаних обставин вона та її малолітня дитина ([PERSON] [INFO]) фактично залишаються на вулиці, що є неприпустимим. З вказаного питання вона зверталась до органу опіки та піклування та до Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області. Представники органу опіки та піклування оглянули побутові умови квартири, де вона фактично мешкає, зазначили, що вони задовільні, а з приводу ненадання приміщення за місцем реєстрації їй та дитині порадили самостійно звертатись до суду. У Котовському МВ ГУМВС України їй повідомили, що вирішення даного питання не відноситься до їх компетенції та їй необхідно звернутись до суду в порядку передбаченому ЦПК України. Право власності на вказану квартиру набуто шляхом приватизації. Вона також приймала участь у приватизації вказаної квартири, тому являється власником квартири її 1/4 частини. Однак їй ні мати ні батько документи про право власності на квартиру не надають, тому вона позбавлена можливості надати їх суду. Відповідно до ст.1 першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається вол прядку, визначеному законом. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічні засади містить і ст. 321 ЦК України. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, відповідно до ст.157 ЖК України вона, як член сім'ї може бути виселена лише на підставі рішення суду, у випадках передбачених ст.116 ЖК України. Рішення про виселення її з квартири немає, тож і немає жодних правових підстав для позбавлення права проживання в ній. Своїми незаконними діями батьки порушують не лише її право на житло, а й перешкоджають користуванню її майном. Просила ухвалити рішення суду яким визнати за нею, [PERSON] та [PERSON] ([INFO]) право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] Вселити її, [PERSON], та [PERSON] ([INFO]) в квартиру [ADDRESS] Зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй, [PERSON], та її малолітньому сину, [PERSON],[INFO], перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] Під час судового розгляду справи позивач наполягала на позові у повному обсязі. Додатково пояснювала, що в серпні 2012 року після заміжжя на вимогу батьків вона переїхала тимчасово проживати у орендоване житло. На цей час у зв'язку із продажею цього житла, власник запропонував звільнити його до 25.03.2014 року. Їй проживати ніде. Перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому коштів на оплату оренди іншого житла не має. У спірній квартирі крім батьків і брата, фактично проживає без реєстрації її сестра із своїм сином, хоча має власну квартиру у с.Усатове. Тому вважає за можливе її вселення у власну квартиру. Відповідач [PERSON] позов не визнала у повному обсязі. Свою позицію у суді пояснювала тим, що у квартирі на цей час фактично проживають 5 чоловік, тому вселити позивача з дитиною не має можливості. Крім цього через скандальний характер позивача спільне проживання у квартирі є неможливим. Тому просила у позові відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судові засідання на виклик суду жодного разу не з'явився без пояснення цьому причин. Заяви про розгляд справи у свою відсутність не представив. Заперечень до позову не надав. Тому за згоди сторін присутніх у судовому засіданні справу розглянуто у його відсутність. Вислухавши сторони судового процесу та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів справи квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності в рівних частинах [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, видане виконкомом Котовської міськради 13.06.2002 року, у порядку її приватизації, та зареєстроване в Котовському МБТІ 13.06.2002 року (а.с.23). Таким чином всі ці фізичні особи є належними співвласниками цієї квартири. Відповідно до довідки ОСМД «Білий дім» від 01.12.2013 року №39, всі ці особи є зареєстрованими на постійне місце проживання за адресою знаходження даної квартири (а.с.18). Згідно положення ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином позивач, як співвласник квартири, має законне право на рівні із іншими співласниками цієї квартири на проживання у ній та користування житловою площею квартири. Крім цього ч.2 ст.156 ЖК УРСР встановлено, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника житла не потрібно. Тобто на вселення до спірної квартири малолітнього сина позивача [PERSON], [INFO] (а.с.6), згоди інших співвласників цієї квартири не потрібно. Тому відповідно і малолітній син позивача має законне право на користування житловим приміщенням у цій квартирі. Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Доводи відповідача [PERSON] про неможливість спільного проживання у квартирі із позивачем не підтверджуються матеріалами справи та не ґрунтуються на законі, а тому не можуть бути підставою для обмеження позивачів у їх праві на житло. У відповідності до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням встановлених судом обставин справи та наявних доказів цьому, суд вважає за можливе здійснити судовий захист порушених прав позивачів на житло у спосіб, який визначено у позовних вимогах. У відповідності до ст.88 ч.1 ЦПК України суд покладає на відповідачів у рівних частинах понесені позивачем документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 243,60 грн.(а.с.1).

Outcome: approved