Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач 30 липня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Альянс-Єксперт» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення грошових коштів (а.с.2-6). В ході судового розгляду справи позивач збільшивши свої позовні вимоги, в обґрунтування зазначив, що в червні 2015 року разом із дружиною [PERSON] звернувся до ТОВ «Агенство нерухомості «Альянс-Єксперт» для пошуку квартири з метою подальшого її придбання у власність. 10 червня 2015 року між ТОВ «Агенство нерухомості «Альянс-Єксперт» та [PERSON] укладено договір про надання посередницьких послуг на ринку нерухомості. Та того ж дня між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яку забезпечено гарантійною сумою в розмірі 1\~000,00 доларів США. Згідно договору, сторони погодили, що договір купівлі-продажу вищевказаний квартири має бути укладений не пізніше 24 червня 2015 року, а також, до цього часу має бути проведено зняття з реєстрації мешканців, що зареєстровані в квартирі. Вартість квартири сторони узгодили в сумі 13\~500,00 доларів США. 18 червня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] дружина позивача набула у власність обумовлену попереднім договором квартиру, після чого зареєструвалась у ній. Та у період з 24.06.2015 року по 22.07.2015 року за запозичені у [PERSON] та [PERSON] гроші провели ремонтні роботи в придбаній квартирі. В липні 2015 року позивачу стало відомо, що на момент укладення договору купівлі-продажу за адресою квартири зареєстрованими були [PERSON], [INFO], та її син - [PERSON], [INFO]. Враховуючи вищевикладене позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати договір купівлі-продажу від 18.06.2015 року квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], недійсним з дня укладення; привести сторони договору купівлі-продажу від 18.06.2015 року у первісний стан; стягнути із відповідача на його користь кошти в сумі 308\~880,00 грн.; стягнути із відповідача на його користь збитки повязані зі сплатою 2% за користування борговими коштами в сумі 24\~000,00 грн.; стягнути із відповідача на його користь збитки повязані із нотаріальним оформленням договору купівлі-продажу від 18.06.2015 року в сумі 15\~600,00 грн.; стягнути із відповідача на його користь збитки повязані із ремонтом квартири в сумі 105\~862,24 грн.; стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 50\~000,00 грн. Позивач в особі свого представника за договором адвокатом [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить письмова розписка з відміткою позивача та представника про дату наступного судового засідання, в матеріалах справи (а.с.110). Однак, до суду позивачем та представником було надано письмові заяви із клопотанням відкласти розгляд справи на іншу дату (а.с.\~113,114). Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилала. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду не повідомлявся. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надсилав. Третя особа - ТОВ «Агенство нерухомості «Альянс-Єксперт» в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду надіслала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.88). Враховуючи вимоги ст.1 ЦПК України, згідно якої завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю осіб, що не явилися у судове засідання на підставі наявних доказів в матеріалах справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, співвідповідачів, свідків, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є подружжям (а.с.13). 10 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договорі купівлі-продажу нерухомого майна забезпеченого гарантійною сумою, відповідно до якого продавець зобовязався продати, а покупець придбати майно, а саме: квартиру [ADDRESS], вартістю 13\~500,00 доларів США. Погодивши строк укладення основного договору до 24 червня 2015 року (а.с.9). Згідно ст..635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. 18 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] (а.с.10). Право приватної власності на квартиру зареєстровано належним чином за [PERSON], про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11). Згідно довідок КЖЕП «Центральний» ДМР за адресою: м. Дніпропетровськ, Коксова[ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.14) Проте, як вбачається із довідки КЖЕП «Центральний» ДМР від 16.06.2015 року, виданої [PERSON], зареєстрованих осіб за адресою не має (а.с.68). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що при укладенні договору [PERSON] ввела його в оману задля отримання коштів, приховавши відомості, щодо того, що в спірній квартирі зареєстровані треті особи, тому даний договір є незаконним. За ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно п.11 оспорюваного договору купівлі-продажу, продавець стверджував, що відчужувана квартира на момент укладання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою, в тому числі податковою, забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, не порушує їх право користування житлом. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У відповідності з п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд, аналізуючи надані з боку позивача докази в обґрунтування підстав для визнання недійсним правочину, вважає доводи позивача такими, що ґрунтуються на припущенні. Не заважаючи на покладений обовязок доказування своїх вимог, згідно зі ст.60 ЦПК України, позивач не довів суду ні наявності умислу в діях відповідачки, ні істотності значення обставин, щодо яких, як вважає [PERSON], його було введено в оману отже вимоги щодо недійсності правочину є незаконним. Щодо вимоги позивача про відшкодування збитків, суд виходить з наступного. Згідно ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Виходячи із вищезазначеної норми закону, можна зробити висновок, що майнова шкода (збитки) - це виражене в грошовій сумі будь-яке зменшення наявного майна та інше ураження майнового інтересу однієї особи, заподіяне протиправною дією іншої особи. Згідно ст..1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про практику\~\~розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~№ 6 від 27.03.1992 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Так, враховуючи вищевикладене суд приходить висновку, що заявлені вимоги позивач щодо відшкодування збитків повязаних зі сплатою відсотків за користування борговими коштами, із нотаріальним оформленням договору купівлі-продажу, із ремонтом квартири, не можуть бути збитками в розумінні положень 22 ЦК України, завданими неправомірними діями відповідачки, так як не мають жодного обґрунтування та підтвердження її вини, умислу та причинного зв'язку. Вирішуючи питання щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди у сумі 50\~000,00 грн., відповідно до частини 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходить із наступного. Згідно положень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоров'я. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Предметом доведення крім наявності самого факту моральної шкоди підлягає доказуванню її глибина, від якої залежить розмір та форма відшкодування. Натомість, в порушення статті 60 ЦПК України, яка визначає обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем взагалі не надано суду будь-яких доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, тому в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, недоведеними, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed