Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивач 26 травня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про встановлення факту належності земельної, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом (а.с. 3-7). В обґрунтування своїх вимог зазначив, що земельна ділянка площею 0,0588 га , яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Дибенка, буд. 16, належала його батьку [PERSON], померлому 06.09.2000 року. Після смерті батька фактично вказану земельну ділянку успадкувала його дружина, мати позивача [PERSON], але не зареєструвала належним чином право власності на вищевказану земельну ділянку. 21 грудня 2014 року [PERSON] померла. Після смерті матері позивач у встановлений строк звернувся до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Враховуючи вищевикладене, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, в якому просив встановити факт належності [PERSON], померлої 21.12.2014 року, земельної ділянки площею 0,0588 га, розташованої на території Ленінського району м. Дніпропетровська, вул..\~Дибенка, 16, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, видане Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07.05.2001 року за реєстровим №2-508 та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 21.12.2014 року, право власності на земельну ділянку площею 0,0588 га, розташовану на території Ленінського району м. Дніпропетровська, вул.. Дибенка, 16 (номер державної реєстрації 013582). Позивач в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі (а.с.104). Відповідач, в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. до суду представник надав письмову заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, у зв'язку із черговою відпусткою (а.с.98). Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не з'явилась. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності, у зв'язку із професійною зайнятістю (а.с.101). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що [PERSON] народився 30.12.1952 року у батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). На підставі акту відводу земельної ділянки від 20.12.1950 року [PERSON] відведено земельну ділянку під індивідуальну забудову (а.с. 29,30,31). Згідно державного акту на право приватної власності на землю від 21.07.1998 року серії ДП Д*№013582, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0588 га на території Ленінського району м. Дніпропетровська по вул..Дибенка, №16 (а.с.12). За ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст..23 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. За ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. 06 вересня 2000 року помер [PERSON] (а.с.8). Із витребуваної судом спадкової справи №200/2001 (а.с.43-52) вбачається, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON], яка складалась із жилого будинку №16 по вул..\~Дибенка у м. Дніпропетровську, земельної ділянка розміром 0,0588 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул..\~Дибенка, буд. №16, акцій з належними дивідендами Дніпропетровського Акціонерного автотранспортного підприємства 11264 (з.а.с.\~43,44,45). 21 грудня 2014 року померла [PERSON] (а.с.61). Згідно зі спадковою справою №13/2015 (а.с.59-90), відкритою приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], спадкоємцем після смерті [PERSON], являється її син [PERSON], належним чином прийняв спадщину (а.с.\~60). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За даними спадкової справи, до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], померлої 21.12.2014 року, входить нерухоме майно, а саме: земельна ділянка площею 0,0588 га, розташована на території Ленінського району м.\~Дніпропетровська, по вул.. Дибенка, №16. Приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було відмовлено [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлої 21.12.2014 року, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказану земельну ділянку (а.с. 88). Встановлено, що станом на 01.01.2013 року право власності на земельну ділянку площею 0,0588 га, розташована на території Ленінського району м.\~Дніпропетровська, по вул.. Дибенка (Хотинська), №16, зареєстровано за [PERSON] на підставі державного акту на землю від 21.07.1998 року (а.с. 103). З статті 1261 ЦК України, вбачається, що у першу чергу право власності на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового\~призначення. Згідно ст..78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;г) прийняття спадщини;ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що встановлені судом обставини підтверджують юридичний факт належності [PERSON], померлій 21.12.2014 року, земельної ділянки площею 0,0588 га, розташованої на території Ленінського району м. Дніпропетровська, вул..\~Дибенка, 16, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, видане ДДДНК від 07.05.2001 року за реєстровим №2-508. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, у повному обсязі доведеними, на підставі чого суд підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved