Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 листопада 2016 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідачів про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання частково недійсним заповіту. Посилалася на те, що 06 травня 2004 рок помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку по вул. Богуна, 19 в м. Полтаві. Вказувала, що на час смерті батька була неповнолітньою, тому є такою, що прийняла спадщину після його смерті. Також позивач [PERSON] посилалася на те, що 15 серпня 2016 року померла її мати [PERSON], після смерті якої позивач дізналася, що мати отримала в Другій [PERSON] державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку, як на спадкове майно, яке залишилося після смерті батька. Окрім того, за життя [PERSON] склала заповіт, за яким належну їй частку в праві власності на будинок заповіла брату позивача та племіннику. Позивач в своїй позовній заяві просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину домоволодіння по вул. Богуна, 19 в м. Полтаві, видане на імя [PERSON]. Просила визнати за нею право власності на 1/4 частину домоволодіння по вул. Богуна, 19 в м. Полтаві в порядку спадкування після померлого [PERSON]. Також просила визнати частково недійсним заповіт, складений [PERSON]. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним. Одночасно просила суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної даності. Інші особи в судове засідання не зявилися, але звернулися до суду з заявами про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, відповідача дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 травня 2004 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина. Відповідно до ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Судом встановлено, що Другою полтавською державною нотаріальною конторою після померлого 06 травня 2004 року [PERSON] була відкрита спадкова справа № 480, з заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого [PERSON]. Встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивач [PERSON] є донькою померлого 06 травня 2004 року [PERSON] на час його смерті була неповнолітньою. За таких обставин, оскільки позивач на час смерті батька була неповнолітньою, вона в силу норм ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. Разом з тим, як встановлено судом, 25 жовтня 2007 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані в місті Полтаві по вулиці Богуна, 19. При цьому нотаріуса не було повідомлено про наявність іншого спадкоємця, неповнолітньої дитини [PERSON], яка також прийняла спадщину. Тим самим було порушено право позивача. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 25 жовтня 2007 року Другою [PERSON] державної нотаріальною конторою на імя [PERSON] в частині права власності на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в місті Полтаві по вулиці Богуна, номер 19, з визнанням на зазначену частину права власності за позивачем [PERSON] в порядку спадкування після померлого 06 травня 2004 року [PERSON]. При цьому суд виходить із рівності часток співвласників та враховує, що до складу спадщини після померлого [PERSON] входило саме 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в м. Полтаві по вул. Богуна, 19. Тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині до відповідачів [PERSON] та [PERSON], яка діє як законний представник малолітнього сина [PERSON], [INFO], є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. В той же час дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач [PERSON] державна нотаріальна контора, до якої позивач [PERSON] також звернулася з позовом, прав позивача не порушувала, вимоги до цього відповідача заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про перебіг строку позовної давності та клопотання відповідача [PERSON] про застосування судом наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, позивач [PERSON] про порушення свого права дізналася лише після смерті матері [PERSON], яка померла 15 серпня 2016 року. Тому суд приходить до висновку, що позивач про порушення свого права дізналася в 2016 році, тому не пропустила строки звернення до суду з відповідним позовом, а клопотання відповідача про застосування судом наслідків спливу позовної давності є таким, що не підлягає задоволенню. Також судом встановлено, що за життя [PERSON], яка є матірю позивача [PERSON], та яка померла 15 серпня 2016 року, склала заповіт, посвідчений 19 грудня 2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким на випадок смерті зробила розпорядження та належну їй на праві приватної власності частину житлового будинку з частиною надвірних споруд в місті Полтаві по вул. Богуна, 19 заповіла в рівних частках [PERSON], [INFO], та [PERSON]. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Нормами ст. 1254 ЦК України передбачено право заповідача на скасування та зміну заповіту. Зокрема, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Дослідженими в справі доказами встановлено, що посвідчений за життя [PERSON] 19 грудня 2007 року заповіт відповідав її волі, складений особою, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення особи було вільним і відповідало її внутрішній волі, особисте розпорядження [PERSON] на випадок її смерті було спрямоване на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Тому будь-які підстави вважати, що заповіт від 19 грудня 2007 року суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання заповіту частково недійсним є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial