Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

позивач [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], предявила в суд позов до відповідача [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Тернопільська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, а саме, 1/5 будинковолодіння, що знаходиться за адресою: вул. Коренівка, 569, с. Настасів, Тернопільського району Тернопільської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказане майно входить до складу спадщини, котра відкрилась після смерті її батька [PERSON] На це майно відсутній правовстановлюючий документ, а тому вона не може оформити на нього своїх спадкових прав, що і змусило її звернутись до суду за захистом порушених прав. Позивач у судове засідання не зявилась. Її представник адвокат [PERSON], також до суду не зявилась, подавши заяву про розгляд справи за відсутності її та [PERSON], у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначає, що позовні вимоги визнає. Представник Тернопільської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, вважає за необхідне зазначити наступне: частиною 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 14 травня 2012 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД № 137013, виданим [PERSON] сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 14 тараня 2012 року, актовий запис № 16 від 14 травня 2012 року. Визначаючи розмір спадкової маси, на яку відрилась спадщина після смерті [PERSON], в межах позовних вимог, суд вказує на такі обставини: як вбачається з довідки [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 544 від 14 травня 2018 року, станом на 01 липня 1990 року, будинковолодіння по вул. Коренівка, 569, с. Настасів, Тернопільського району Тернопільської області (далі Будинковолодіння), відносилось до суспільної групи колгоспний двір, членами якого були: [PERSON] (голова двору), [PERSON] (дружина голови), [PERSON] (дочка голови), [PERSON] (зять голови), [PERSON] (внучка голови). Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірн6их будівель та споруд становить 0,25 га, не приватизована. Вказані відомості частково підтверджуються інформаційною довідкою про технічний стан нерухомого майна, виданою Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації № 163 від 12 лютого 2018 року, відповідно до якої, станом на 09 лютого 2018 року по обліку бюро, Будинковолодіння рахується за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В Будинковолодінні самочинних добудов та перепланувань не виявлено. Державна реєстрацію Будинковолодіння, станом на 01 січня 2013 року, не проведена, що підтверджується інформаційною довідкою № 165 від 13 лютого 2018 року, виданою Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації. 09 лютого 2018 року на Будинковолодіння виготовлено технічний паспорт. Будинковолодіння побудоване до 1991 року, що стверджується даними, зазначеними у технічному паспорті, виготовленому станом на 09 лютого 2018 року. Відомості про побудову у 2015 році вбиральні суд до уваги не бере, оскільки вважає їх такими, що не мають суттєвого значення у даному питанні. Згідно роз'яснень, наданих у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно зі статтею 4 Постанови Верховної [PERSON] України «Про введення в дію Закону України «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Отже, оскільки Будинковолодіння побудовано до 15 квітня 1991 року (до введення в дію Закону України «Про власність» (далі Закон), [PERSON]С, як член колишнього колгоспного двору, набув на нього право власності. Це право збереглося за ним і після припинення колгоспного двору в результаті введення в дію Закону. На момент припинення існування колгоспного двору діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (далі ЦК 1963 р.) і саме ним регулюються спірні правовідносини в часині, що регулювали власність цього двору. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК 1963 р. Відповідно до частини 1 ст. 120 ЦК 1963\~р. майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно частини 2 ст. 123 ЦК 1963\~р. розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Зважаючи на те, що на момент припинення вказаного колгоспного двору, його членами, котрі не втратили право на частку у його майні, були пятеро чоловік, то [PERSON] належала 1/5 Будинковолодіння. Саме ця частка входить до складу спадщини, котра відкрилась після його смерті. Це майно [PERSON] заповів позивачу, про що свідчить копія заповіту від 09 березня 2005 року, посвідченого секретарем виконкому [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області та зареєстрованого в реєстрі за № 11. Статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини 2 ст. 1270 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина 1 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 01 серпня 2012 року позивач подала до Тернопільської районної державної нотаріальної контори заяву № 671/02-14, про прийняття спадщини, котра відкрилась після смерті [PERSON] Інший спадкоємець майна [PERSON], котра відповідно до частини 1 ст. 1241 ЦК України, мала право на обовязкову частку у спадщині, [PERSON] подала до Тернопільської районної державної нотаріальної контори заяву № 670/02-14 від 01 серпня 2012 року, про відмову від такої частки. Отже єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є позивач, оскільки, будучи визначеною у заповіті, у встановлений законом строк подала до нотаріуса заяву про її прийняття. Звернувшись до Тернопільської районної державної нотаріальної контори з вказаною вище заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], позивачу було відмовлено у видачі цього документа у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на Будинковолодіння, про що державним нотаріусом винесено відповідну постанову від 10 травня 2018 року № 1182/02-14. Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином позивач вчинила усі визначені законом дії та прийняла спадщину за заповітом після смерті батька, до складу якої входить 1/5 Будинковолодіння, однак позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оформити на це майно право власності та розпоряджатись ним. Таке її порушене право слід захистити. Отже судом не встановлено обставин, котрі свідчили б про те, що визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи, чи інтереси інших осіб, а тому його слід задовольнити.

Outcome: approved