Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивач 17.08.2016 року звернувся до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилаються на наступне. 11.03.2007 року помер [PERSON]. Останній постійно проживав і був прописаний в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області з 1946 року по день смерті. У 1960 році, [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, побудували житловий будинок по вул. Верхня №17 в с. Тернавка Герцаївського району, на земельні ділянці виділеній з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га. Після смерті останнього, його дружина своєчасно прийняла спадщину, так як проживала разом з ним на час відкриття спадщини. 17.10.2015 року померла [PERSON] За життя остання не оформила свої спадкові права на житловий будинок. 22.02.2012 року, остання, на випадок своєї смерті, заповіла позивачу усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого воно б не складалось, який після її смерті прийняв спадщину, шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Нотаріус, своєю постановою, відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, що й було підставою для звернення до суду з позовними вимогами визнати за ним право приватної власності на вищенаведений спадковий житловий будинок. Представник позивачки в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги з підстав наведених у позові. Відповідач в судове засідання свого представника не направляв, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Однак від нього надійшла до суду письмова заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника, також зазначивши що заперечень проти задоволення позову не мають. Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів доданих до позовної заяви судом встановлено, що 11.03.2007 року помер [PERSON] (а.с. № 16). Останній проживав та був прописаний в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області з 1946 року по день смерті. З ним, у його домогосподарстві по вул. Верхня, буд. №17, постійно проживала та була зареєстрована його дружина [PERSON] (а.с. №10). Остання 22.02.2012 року, на випадок своєї смерті, склала заповіт на користь позивача [PERSON], яким заповіла йому все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати і на що за законом буде мати право (а.с. №9). 17.10.2015 року померла [PERSON]В (а.с. №17). З матеріалів спадкової справи №38/2016, заведеної 17 листопада 2015 року відносно спадкового майна [PERSON] судом встановлено, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є: його дружина [PERSON], син [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON], з яких лише дружина своєчасно прийняла спадщину шляхом постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. №50). Спадкова справа на імя [PERSON] так і не заводилась (а.с.№49). Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст.\~1268, ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270 ЦК\~передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач, після смерті своєї матері - [PERSON], своєчасно прийняв спадщину шляхом проживання разом з нею на день відкриття спадщини (а.с. №№ 46-67).Спадкоємцями першої черги за законом після смерті після смерті [PERSON], крім позивача, також являються: її син [PERSON] та донька [PERSON], які спадщину, не приймали та не претендують на спадкове майно останньої ( а.с. №№ 61-62). Судом встановлено, що спадковим майном являється житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул. Верхня №17 в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, який згідно даних погосподарської книги, побудований 1960 році, на відведеній земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,25 га (а.с. №14). Шлюб між спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] був укладений 1950 року (а.с. №7). Згідно ст. 125 Кодекс законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 р. який діяв на період побудови спадкового домоволодіння, майно, придбане подружжям спільною працею в період зареєстрованого шлюбу вважається таким, що належить обом із подружжя на правах спільної власності в рівних частках (ст.61-65 ЦК УРСР). Відповідно до ст.22 Кодексу по шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, який діяв в період проживання останніх у шлюбі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки житловий спадковий житловий будинок був побудований за період проживання спадкодавців у зареєстрованому шлюбі, він належав обом на праві спільної сумісної власності подружжя, по ? частці. [PERSON] була єдиною зі спадкоємців, яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, але за життя не оформила свої спадкові права на спірне домоволодіння, так і право на свою частку у спільному майні подружжя. Нотаріус, згідно винесеної постанови №382/02-31 від 03.08.2016 року, відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нажитловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268\~ЦК\~\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3\~ст. 1296 ЦК\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В період будівництва житлового будинку, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будови ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. До компетенції виконкомів місцевих рад на час забудови спірного будинку відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5 документами погосподарського обліку є (форми первісного обліку для сільських рад народних депутатів форма №1) «Погосподарська книга». Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року будівництва зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до п. 7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26 дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, спадкодавці[PERSON] та [PERSON] за життя своє право власності на спадковий житловий будинок, господарських будівель і споруд в БТІ не зареєстрували. Запис померлої [PERSON] в книзі погосподарського обліку року в якості голови двору підтверджує факт належності будинку під № 17 по вул. Верхня в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, саме їй. Даним будинком померла користувалась та володіла на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки будинок побудований за період проживання у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п.3 п.п. 3.1 ч.2 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року №95, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2013 року за № 612/23144, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. 29.07.2016 року на спірне домоволодіння був виготовлений технічний паспорт, що засвідчує відповідність житлового будинку вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил. Згідно даних технічного паспорту, спадкове домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 40,30 кв.м., у т.ч. житловою площею 17,20 кв.м. та господарських будівель і споруд: літньої кухні літ. «Б», площею 19,40 кв.м., сараю літ. «В» площею 65,10 кв.м., криниці №1, воріт №2 та огорожі №3 вартістю 88\~663 грн. та не є самочинним. Відповідно до встановлених обставин, враховуючи те, що на момент смерті [PERSON], спадковий житловий будинок був повністю збудований 1960 року, не є самочинним, самочинних побудованих будівель немає, відповідає вимогам законодавства, будівельним нормам, державним стандартам і правилам, зареєстрований в сільській раді за останньою, а позивач в свою чергу прийняв спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, суд приходить до висновку що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved