Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач 23.08.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, в якому він перебуває з відповідачем з 01.07.2006 року, що зареєстрований відділом РАЦС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 727. Позивач в обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу посилається на те, що від зазначеного шлюбу у сторін є спільна дитина, а саме: [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося і було фактично припинено у зв'язку з різними поглядами на сімейне життя. Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування, жодних сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет та вважають, що подальше збереження їхнього шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їхнім інтересам. У судовому засіданні 24.10.2016 року позивач підтримав позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні 24.10.2016 року відповідач позов визнав. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 213 ЦПК України, якою встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим зазначає наступне. Згідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 56 СК України не допускається примушування до збереження шлюбних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 ст. 105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01.07.2006 року у відділі РАЦС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 727 (а.с. 6 - копія свідоцтва про шлюб). Від даного шлюбу у подружжя є спільна дитина, а саме: [PERSON], [INFO] (а.с. 7 - копії свідоцтв про народження). Сімейне життя позивача з відповідачем не складається, виникли неприязні стосунки та розбіжності щодо подальшого сімейного життя. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають різні погляди на взаємовідносини в сім'ї, в зв'язку з чим між ними постійно виникали різного роду непорозуміння та конфлікти. Вказані взаємовідносини призвели до того, що вони спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, сім'я фактично розпалася, а шлюб існує формально. Судом встановлено, що відповідач повністю визнав позовні вимоги позивача, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим поданий позов підлягає повному задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач не має претензій до відповідача щодо розподілу судових витрат, та не заявляє такої вимоги у позовній заяві, відтак, судові витрати у виді судового збору з відповідача не стягуються на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved