Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 квітня 2016 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що 29 березня 2016 року на зборах мешканців с.Тимкове Кодимського району Одеської області відповідач [PERSON], який як Тимківський сільський голова, вів ці збори, оприлюднив недостовірну інформацію про придбання нею за 5500 грн. приміщення млина, розташованого в с.Тимкове Кодимського району, хоча за придбаний млин нею було сплачено 55000 грн. Вказана недостовірна інформація дуже обурила мешканців села, які почали звинувачувати її у придбанні цього майна за заниженою ціною, почали ображати та принижувати її та членів її сім»ї. Та обставина, що вона є депутатом Кодимської районної ради, відомою публічною особою та підприємцем, значно підвищили значущість поширеної відповідачем інформації. У звязку з цим просила свій позов задовольнити, визнавши недостовірною оприлюднену відповідачем інформацію про придбання нею приміщення млина за 5500 грн. та зобовязати відповідача спростувати цю інформації у спосіб, яким вона була поширена. Представник відповідача [PERSON] (діє відповідно до довіреності) в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] заявленого позову не визнає, оскільки поширена ним на сходці мешканців села інформація про купівлю позивачем приміщення млина за 5500 грн. була взята ним з копії договору купівлі-продажу цього майна, переданого йому із зали мешканцями села. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову та необхідність його задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають як з підстав, передбачених законодавством, так і з дій громадян, які хоч і не передбачені ним, але виходячи із загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов'язки. За загальним правилом (ст.ст.10, 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін (якими відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК є позивач та відповідач), кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 29 березня 2016 року відповідач [PERSON], як Тимківський сільський голова, проводив збори мешканців с.Тимкове Кодимського району Одеської області, на яких оприлюднив інформацію про купівлю позивачем [PERSON] приміщення сільського млина за ціною у 5500 грн. Обґрунтовуючи свій позов та доводячи, що поширена відповідачем інформація у частині ціни придбаного обєкту нерухомого майна є недостовірною, позивач [PERSON] надала до суду для огляду оригінал договору купівлі-продажу, укладеного нею 26 травня 2005 року зі СТОВ «Тимківське» та посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], в якому з врахуванням внесених нотаріусом виправлень вказано, що приміщення млина вона придбала за 55000 грн. (копію договору долучена до справи). Окрім цього, позивач надала до суду нотаріально засвідчену заяву продавця вказаного млина директора СТОВ «Тимківське» [PERSON] від 04 квітня 2016 року про продаж СТОВ приміщення млина за 55000 грн., які були отримані підприємством в день укладення договору. Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт поширення [PERSON] інформації, яку позивач просить визнати недостовірною, вказавши, що ця інформація була поширена відповідачем на підставі переданої мешканцями села копії договору купівлі-продажу, в якому вказано про продаж млина за 5500 грн. Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У статті 68 Конституції України зазначено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. При цьому, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року із змінами та доповненнями, інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право, окрім іншого, полягає в одержуванні і перечі інформації без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для запобігання заворушенням чи злочинам для охорони здоров'я чи моралі для захисту репутації чи прав інших осіб для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, обмеження цього права допускається у виняткових випадках та за обов'язковою відповідністю умовам: а) передбачуваності законом конкретного втручання; б) відповідності втручання легітимній меті; та в) за умови необхідності втручання в демократичному суспільстві. Аналіз ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Цивільно-правовий захист від певних висловлювань допустимий при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Публічні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення їх вчинків і мають усвідомлювати це. Громадськість має право отримувати інформацію про публічну особу та обговорювати її (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Лінгенс проти [PERSON]» та «Українська Прес-Група проти України»). Відповідно до положення абз.6 п.3 рішення Конституційного суду України у справах про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Водночас, незважаючи на розширені межі допустимої інформації про публічну особу, якою є позивач [PERSON], оприлюднення цієї інформації має відбуватись виключно в порядку та спосіб, що передбачені законом. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації, окрім іншого, слід розуміти її повідомлення в публічних виступах. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що продаж приміщення млина було вчинено за 55000 грн., відомості про що містяться в оригіналі договору купівлі-продажу, який є єдиним носієм істотних умов укладеного позивачем та СТОВ правочину, у т.ч. і щодо ціни придбаного обєкту. Поширена відповідачем інформація про продаж вказаного обєкту за 5500 грн. є недостовірною, оскільки не відповідає ціні, зазначеній у договорі купівлі-продажу від 26 травня 2005 року. При цьому, отримання відповідачем та публічне оприлюднення вказаної інформації із документа, який не є належним та допустимим, не засвідчений у передбачений законом спосіб та не отриманий відповідно до закону, не спростовує недостовірності поширеної ним (відповідачем) інформації. Відповідно до ст.ст.94, 277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена, особою, яка її поширила, незалежно від її вини (ч.ч.6,7 ст.277 ЦК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved