Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.07.2013 року звернувся з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів №503-МГ від 14.08.2000 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0816 га, що знаходиться в [ADDRESS], та визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю серії 111-КВ №121467 на земельну ділянку площею 0,0816 га, що знаходиться в [ADDRESS], виданого 24.01.2002 року на підставі розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів №503-МГ від 14.08.2000 року на ім'я [PERSON], а також скасування його реєстрації в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №72-2-01464 та скасування кадастрового номеру 72272001. В позовній заяві позивач посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом 9-ої Київської державної нотаріальної контори 26.04.1985 року за реєстром № 1-3249 та зареєстрованого в установленому законом порядку в Київському міському бюро технічної інвентаризації, він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. 24.01.2002 року на ім'я відповідачки [PERSON] на підставі розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів № 503-МГ від 14 серпня 2000 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії 111-КВ № 121467, а саме земельну ділянку площею 0,0816 га, що знаходиться в [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 72-2-01464, кадастровий номер 72272001. Вважав, що даний державний акт на право приватної власності на землю та розпорядження, на підставі якого він виданий, повинні бути визнані відповідно недійсним, незаконним та скасовані з тих підстав, що при передачі земельної ділянки у власність та прийнятті розпорядження були порушені норми чинного земельного законодавства та його права як суміжного землекористувача, оскільки була порушена межа наданої йому земельної ділянки, встановлена ще у 1946 році, без вилучення у нього цієї частини ділянки, на якій розташовані належні йому господарські будівлі та споруди відповідно до планів присадибної ділянки, що значаться в технічних паспортах Київського міського БТІ за 1989 та 2011 роки. Вказував на те, що при передачі земельної ділянки у власність [PERSON] у 2002 році акт винесення та погодження меж в натурі був складений без винесення в натурі меж цієї земельної ділянки. Якщо це було б зроблено, то межа не проходила б по його будівлях, які добудовані ще в 1987 році, що підтверджується технічними паспортами, виданими Київським міським БТІ в 1989 році та 2011 році, рішенням виконкому Залізничної ради народних депутатів № 673 від 25.11.1985 року про дозвіл на встановлення гаража та перенесення будівель сараю та вбиральні в інше місце на садибі, Актами прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 04.03.1958 року та Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 16.02.2007 року, листом Київського міського БТІ від 23.03.2012 року № 11842(И-2012), договором купівлі-продажу житлового будинку з господарським будівлями: сараєм під літ. «Б» та вбиральнею під літ. «В». В даному випадку, вважав позивач, відповідачці [PERSON] було передано у власність земельну ділянку без погодження меж зі ним як суміжним землекористувачем, який не підписував акт винесення та погодження меж в натурі при передачі земельної ділянки [PERSON], а в абрисі меж земельної ділянки [PERSON], який знаходиться в кадастровій справі, відсутній опис меж взагалі, внаслідок чого відповідачці [PERSON] була передана земельна ділянка у власність так, що його земельна ділянка зменшилась з площі 774 кв. м. до 754,12 кв. м, та, окрім того, межа земельної ділянки [PERSON] проходить по його надвірних будівлях, а саме сараю «В» та гаражу «Б» (позначених по техпаспорту БТІ), які були побудовані іще в 1987 році та не є самочинним будівництвом, так як були узаконені та прийняті в експлуатацію в установленому законом порядку. В подальшому позивач також додатково посилався, що проект відведення земельної ділянки для передачі у власність [PERSON] було розроблено без додержання вимог закону, а саме ст. 17 ЗК України (в редакції 1992 року), норми якого діяли на час прийняття розпорядження про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] та якими було передбачено, що відповідна рада розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з відповідною радою, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до ради для прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність. Крім того, було передбачено, що передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян проводиться місцевими радами після вилучення ( викупу) їх у порядку, встановленими ст.ст. 31,32 цього Кодексу. Вказував, що в результаті таких порушень норм законодавства щодо погодження проекту відведення земельної ділянки з органом архітектури відповідачці [PERSON] була передана земельна ділянка у власність таким чином, що його земельна ділянка зменшилась та межа земельної ділянки з і сторони [PERSON] не відповідає первісній межі відведення земельної ділянки в 1946 році та за рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 29.06.1954 року №1095 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району», а також вказаної в технічних паспортах 1989 року та 2011 року, зокрема в частині ширини його земельної ділянки з боку земельної ділянки відповідачки, яка зменшилась з 24,00 м до 20,08 м, що підтверджується абрисом його земельної ділянки. При цьому земельна ділянка відповідачки [PERSON] збільшилась по ширині до його земельної ділянки, що також підтверджується кадастровим планом. За таких обставин, посилався позивач, він позбавлений права приватизувати виділену йому земельну ділянку в тих межах та розмірах, які були відведені в натурі та якими він користувався. Про порушення своїх прав він дізнався лише у 2012 році, коли відповідачка [PERSON], розпочала звертатись в різні інстанції та з позовом до нього до суду, вимагаючи, щоб він зніс належні йому на праві власності будівлі та звільнив належну їй на праві власності земельну ділянку, яку вона приватизувала без погодження меж зі ним та з порушенням його прав як власника господарських споруд та землекористувача. Тому, щоб захистити своє порушене право він також змушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачки [PERSON] проти позову заперечували, пояснивши, що позов не підлягає задоволенню, оскільки проект відведення мав би погоджуватися з вказаними у ст. 17 кодексу ЗКУ органами лише тільки для тих ділянок, які не перебували у користуванні у заінтересованих осіб до їх приватизації, а є земельними ділянками із земель запасу. Також вважали безпідставними посилання позивача про відсутність акту погодження меж земельної ділянки з ним як суміжним користувачем, оскільки жодною нормою закону, який діяв не момент передачі [PERSON] земельної ділянки у приватну власність, не передбачалося складання такого акту. Між тим, як вбачається із плану земельної ділянки в технічному паспорті станом на 28.10.2011 року, господарські будівлі позивача літ. «Б», «Г», «В» та «Д» зведені на суміжній межі та частково поза її межами, тобто з порушенням норм п. 3. 25 ДБН 360-92х «Містобудування, планування та забудова міських і сільських поселень», що підтверджується висновком будівельно-технічної експертизи від 26.09.2013 року №7905/13-43/7906/13-41, внаслідок чого має місце порушення суміжної межі з боку позивача шляхом накладення частини земельної ділянки позивача вздовж межі на земельну ділянку відповідачки площею 7,82 кв. м, що свідчить про порушення позивачем права власності відповідачки зведенням цих будівель і споруд. На їх думку, позивачем під час розгляду справи не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог щодо порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, тому розпорядження Київського міського голови від 14.08.2000 року № 503-м2 про передачу відповідачці у приватну власність земельної ділянки та видача державного акта на право власності не можуть бути визнанні недійсними та скасовані, оскільки земельна ділянка надавалася з додержанням усіх вимог законодавства, яке діяло на той час. Представник відповідача Київської міської ради також заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначав, що розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів та державний акт видані в межах компетенції, на підставі повноважень, встановлених чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, а тому немає підстав для визнання його недійсними та скасування. Також представники відповідачів просили про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у позові відповідно до ст. 267 ЦК України, оскільки 18.10.2007 року було прийнято рішення Київської міської ради про надання позивачу у власність його земельної ділянки і з цієї дати йому було надано місячний термін для звернення із клопотанням щодо організації робіт по винесенню меж земельної ділянки в натуру, а тому з того моменту позивач міг довідатись про існування накладок його та суміжної земельних ділянках. Представник Департаменту земельних ресурсів вважав безпідставними позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що права позивача не були порушено, розпорядження про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки було прийнято в установленому чинним на час його прийняття законодавством. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Статтею 9 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями комунальної власності м. Києва відноситься до виключної компетенції Київської міської ради. Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до норм ч. 2 ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, якщо житловий будинок, будівлі та споруди розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача. Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори 26.04.1985 року за реєстровим № 1-3249, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], який він придбав у [PERSON], яка отримала цей будинок в порядку спадкування. Даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було розміщено на земельній ділянці, яка 21.04.1945 року була надана [PERSON] під забудову на підставі рішення виконкому Залізничної райради м. Києва. Цим же рішенням було доручено управлінню головного міського архітектора провести відвід земельної ділянки [PERSON] в натурі. На підставі цього рішення земельна ділянка площею 780 кв. м була винесена в натурі на місцевості та встановлені її межі, що підтверджується Планом земельної ділянки від 21.02.1946 року. З даного плану вбачається, що наділена земельна ділянка має вигляд чотирикутника з рівними сторонами по ширині розмірами ( 24.00) та довжині ( 32.00). Рішенням № 1095 виконкому Київської міської ради від 29.06.1954 року «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району» було розглянути представлені матеріали БТІ по обміру земель забудованих кварталів Залізничного району м. Києва та постановлено затвердити представлені матеріали по обміру земель. Згідно з додатком до цього рішення - переліком земельних ділянок в кварталі № 583 до даного рішення, за житловим будинком по вул. Гаєвій, № 4 м. Києва було закріплено земельну ділянку площею 774 кв. м. Таким чином, земельна ділянка була надана у користування з додержанням вимог земельного законодавства, який діяв на той час. З переходом до позивача права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами до нього перейшло і право користування земельною ділянкою площею 774 кв. м в тих межах, які виносились в натурі попередньому власнику. Відповідачка [PERSON] є сусіднім суміжним землекористувачем. Рішенням виконкому Київської міської ради №1095 від 29.06.1984 року за первіснім власником будинку [ADDRESS] було зареєстровано земельну ділянку площею 841 кв. м. За договором міни від 27.12.1979 року право власності набув чоловік відповідачки - [PERSON], до якого відповідно до ст. 90 Земельного Кодексу України (в редакції 1971 року) перейшло право користування вказаною земельною ділянкою. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.07.1988 року відповідачка [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] та відповідно до ст. 30 ЗК України (в редакції 18.12.1990 року) до неї перейшло право користування земельною ділянкою площею 841 кв. м, на якій розміщений цей будинок. У 2000 році вона звернулась із заявою до Київської міської ради про передачу їй у власність земельної ділянки відповідно до ст. 17 ЗК України (в редакції 18.12.1990 року), на час дії якого приватизація земельних ділянок здійснювалась відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 25.12.1992 року та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року №10. Відповідно до ст. 17 ЗК України та п. 3 Порядку передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, у розмірі, визначеному ст. 67 ЗК, проводилась відповідними радами за місцем розташування цих ділянок, безплатно, на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо), і заяв громадян. Відповідно до п. 5 Порядку встановлення меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) виконували землевпорядні органи за замовленням рад народних депутатів. Разом з тим, рішенням Київської міської ради від 29.06.2000 року № 195/916 «Про делегування Київському міському голові деяких повноважень Київради»,

Outcome: dismissed