Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісної власністю та його поділ. В обґрунтування позову зазначила, що 16.06.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який 13.06.2020 р. було розірвано. За час перебування у шлюбі, на спільні грошові кошти, позивачем та відповідачем придбано 22.06.2018 р. легковий автомобіль Daewoo General Motors South Korea 1998 року випуску, VIN код - [NUMBER] . Право власності на рухоме майно було оформлено на [PERSON] . Сторони не досягли згоди щодо поділу спільного майна, придбаного під час шлюбу, у досудовому порядку. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати легковий автомобіль Daewoo General Motors South Korea (Nubira) 1998 року випуску, VIN код - [NUMBER] , придбаний під час шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та в порядку поділу спільного сумісного майна, придбаного під час шлюбу, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації вартості 1/2 легкового автомобіля Daewoo General Motors South Korea (Nubira) 1998 року випуску, VIN код - [NUMBER] , а також судові витрати. Ухвалою суду від 18.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з викликом сторін. 17.02.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначачено, що він заперечує щодо визнання автомобіля Daewoo Nubira 1998 року випуску, номер кузова - [NUMBER] , придбаного під час шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності, тому що вищевказаний автомобіль було придбано під час шлюбу, але за його власні кошти. З 2016 року отримуючи заробітну плату відповідач міг заощаджувати власні кошти на придбання автомобіля. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Позивач не надає доказів про участь коштами або працею у набутті майна, тому вказана нерухомість не може бути спільно нажитим майном та не має бути поділена між сторонами. Вартість автомобіля на момент його придбання склала 63 488,00 грн., однак на час розгляду справи дійсна ринкова вартість цього автомобіля значно менше ніж заявлена. Окрім зносу, автомобіль перебував у ДТП, що в подальшому призвело до зменшення його вартості. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд у позовних вимогах відмовити у повному обсязі. 11.03.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що фактично спірний автомобіль було придбано на грошові кошти, які було подаровано на весілля. Позивач та відповідач проживали разом однією сім`єю, вели спільний побут та мали спільний сімейний бюджет з жовтня 2015 року, позивач також була працевлаштована та отримувала заробітну плату. Відповідачем зазначено, що вартість автомобіля на даний момент є меншою, ніж на момент придбання, не надаючи жодних належних доказів на підтвердження таких тверджень. Натомість, в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу 2341/2018/996617 транспортного засобу від 22.06.2018 р., в п. 3.1. якого зазначена вартість транспортного засобу у розмірі 63 488,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить задовольнити позов у повному обсязі. 17.03.2021 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначно, що позивач не надає жодних доказів, що могли б свідчити про спільну участь у сімейному побуті та веденні сімейного бюджету. Автомобіль не було придбано до моменту укладення шлюбу, тому що власними коштами відповідач може розпоряджатись не дивлячись на факт укладення шлюбу або інших обставин. Ринкова вартість автомобіля значно менше ніж заявлена, про що свідчить Звіт № 3/02 про незалежну оцінку, в якому зазначено, що середня ринкова вартість автомобіля складає 32 726,00 грн. Просить відмовити у позові у повному обсязі. Ухвалою суду від 19.04.2021 року постановлено про перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2021 року прийнято до провадження заяву представника позивача про зменшення розміру позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 16.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] (шлюбне прізвище [PERSON] ) було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 571. 13.06.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після державної реєстрації розірвання шлюбу останній присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 33. Під час шлюбу було придбано автомобіль Daewoo Nubira 1998 року випуску, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , який згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] було зареєстровано на відповідача [PERSON] . Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Враховуючи вищезазначену норму права, суд вважає встановленим, що спірний транспортний засіб Daewoo Nubira 1998 року випуску,VIN-код - [NUMBER] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набутий в період перебування у шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту наведених норм сімейного закодавства вбачається, що поділу в натурі підлягає лише майно, яке є в наявності на момент такого поділу. Посилаючись на те, що транспортний засіб придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, а, відтак, є спільним майном подружжя, позивач просила суд вирішити питання вартості грошового еквівалента визначеного транспортного засобу. Вирішуючи даний спір, судом встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як роз`яснено у пунктах 22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна в подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з висновком експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/108-21/6249-АВ від 24.06.2021 року, ринкова вартість досліджувального колісного транспортного засобу: Daewoo Nubira 1998 року випуску,VIN-код - [NUMBER] , державний номер [NUMBER] на момент проведення експертного дослідження, а саме станом на 17.06.2021 року складає: 33 439,12 грн. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль Daewoo Nubira 1998 року випуску,VIN-код - [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 16 719,56 грн. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісної власністю та його поділ, підлягають задоволенню. У відповідності до ч.1 ст. 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1682,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1922618291.1 від 27.11.2020 р. та згідно квитанції № 0.0.1922620065.1 від 27.11.2020 р. судовий збір у розмірі 420,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2102,40 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що у зв`язку з тим, що представником позивача було зроблено заяву про надання доказів розміру судових витрат після ухвалення рішення, для вирішення питання про судові витрати слід призначити судове засідання та встановити строк для подання доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved