Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 02 березня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду з позовом до Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права на земельну частку (пай), яка залишилась після смерті її чоловіка [PERSON]. В позовній заяві позивач вказала, що 10 січня 1999 року помер її чоловік [PERSON], який за життя мав право на земельну частку (пай) із земель Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області. Позивач, як дружина, є єдиним спадкоємцем спадщини померлого за законом, вказану спадщину у передбаченому на той час порядку прийняла, але отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом не може через відсутність оригіналу сертифікату за земельну частку (пай), який втрачено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє відповідно до довіреності від 16 грудня 2015 року строком дії до 16 грудня 2016 року) позов підтримав та просив його задовольнити, оскільки позивач внаслідок відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину позбавлена можливості оформити спадщину померлого чоловіка. Представник відповідача Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не зявився, надавши до суду письмову заяву №02-01/77 від 25 березня 2016 року, в якій позовні вимоги позивача визнав та просив розглянути справу без нього. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, а тому суд вважає можливим розглянути вказану справу без участі представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін і інших осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 07 січня 1999 року помер чоловік позивача [PERSON] [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №159658, виданого 10 січня 1999 року Баштанківською сільською радою Кодимського району Одеської області. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON], як між дружиною та чоловіком, підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №376359, виданого 23 вересня 1977 року Баштанківською сільською радою Кодимського району Одеської області. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року чи Цивільного кодексу України в редакції 2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» розяснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування в яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 07 липня 1999 року, вказана спадщина у передбаченому на той час порядку була прийнята позивачем, тому застосуванню для вирішення заявленого позивачем позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Статтею 71 ЦК УРСР (1963 року), як і ст.257 ЦК України (2004 року), встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. Позивачем вказаний строк пропущений. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності. Позивач втратила правовстановлюючий документ на спадкове майно, окрім цього є юридично неграмотною особою, постійно проживає у сільській місцевості, де відсутній нотаріус і з яким відсутнє регулярне транспортне сполучення, а також у той період тривалий час здійснювала догляд за хворою сестрою, яка проживає за межами України (в Російській Федерації). Ці обставини зашкодили їй своєчасно звернутись до суду з позовом про захист свого порушеного права, а тому причину пропуску нею строку позовної давності суд визнає поважною та поновлює цей строк. Судом встановлено, що померлий [PERSON] за життя мав право на земельну частку (пай) із земель, розташованих на території Баштанківської сільської ради Кодимського району Одеської області, розміром 3,53 умовних кадастрових гектарів, яка була посвідчена сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0207132, виданим Кодимською районною державною адміністрацією. Належність померлому [PERSON] вказаної земельної частки (паю) підтверджується довідками відділу Держгеокадастру в Кодимському районі №31-1516-99.11-879/15-15 від 25 грудня 2015 року. Статтею 524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Спадкоємство за законом здійснюється у разі відсутності заповіту. Судом встановлено, що заповіту померлий [PERSON] не склав, тому позивач [PERSON], як дружина померлого, є спадкоємцем його спадкового майна за законом першої черги. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Свідченням прийняття спадщини є подача спадкоємцем до нотаріуса заяви про прийняття спадщини або фактичний вступ спадкоємця в управління та володіння спадковим майном, при цьому такі дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ст.525, ч.2 ст.549 ЦК УРСР). Судом на підставі пояснень представника позивача та довідки Баштанківської сільської ради Кодимського району №446 від 01 березня 2016 року встановлено, що позивач [PERSON] та померлий [PERSON] постійно проживали разом в одному помешканні, зокрема в с.Баштанків по вул.Горького, 9 Кодимського району Одеської області, вели спільне господарство, позивач доглядала за померлим, після його смерті проводила його поховання, доглядає та утримає до цього часу його майно. Вказані обставини в контексті ст.549 ЦК УРСР свідчать про прийняття позивачем спадщини після смерті чоловіка [PERSON], оскільки вона фактично вступила в управління та володіння належним померлому спадковим майном. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року (яка втратила чинність, але розяснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання за ним права власності на спадкове майно. Відповідно до ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, мають одержати в державній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Однак, реалізувати вказане право позивач позбавлена можливості, оскільки правовстановлюючий документ на належну померлому земельну частку (пай), зокрема сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0207132 втрачений, оголошення про що було розміщене в газеті «Вісті Кодимщини» від 21 листопада 2015 року № 47(10418). При цьому, як вказав Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.11 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай), основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай), який відповідно до п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України діє до моменту видачі особі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку і відсутність якого відповідно до п.2 Глави 7, п.1 Глави 13 розділу І та п/п.4.12 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції №296/5 від 22 лютого 2012 року, є підставою для відмови у вчиненні нотаріусом відповідної нотаріальної дії та відмови у видачі спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину. Право спадкоємця на судовий захист свого порушеного права на спадщину у разі втрати правовстановлюючого документу на спадкове майно підтверджується і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року, прийнятою у цивільній справі №6-17336св15, в якій зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право власності (http://reyestr.court.gov.ua/Review/52081274). Отже, встановивши факт прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті чоловіка [PERSON], суд, з огляду на відсутність у позивача можливості позасудового захисту порушеного права на спадщину померлого, вважає можливим в порядку спадкування за законом визнати за нею право власності на спадщину у вигляді земельної частки (паю), яка залишилась після смерті чоловіка [PERSON], оскільки за змістом ст.549 ЦК УРСР позивач є такою, що прийняла цю спадщину. На підставі викладеного,

Outcome: approved