Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

позивач [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS]), звернулася до суду з позовом до [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS]), в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона та [PERSON] є власниками будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі продажу 2.07.1991 року, та технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виданий Артемівським БТІ за реєстровим № 29-4419, де позивач та [PERSON] зазначені як власники будинку. З 18.02.2016 року [ADDRESS] була перейменована у [ADDRESS]. Разом з нами в цьому будинку зареєстрована їх донька [PERSON]. Згідно акту, який виданий головою квартального комітету № 12 [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час. Позивач разом з чоловіком пенсіонери за віком. У зв'язку з підвищенням тарифів на сплату комунальних послуг вони не мають можливості сплачувати ці платежі і за їх не проживаючу доньку, а також постає питання отримання субсидії. Не маючи можливості зв'язатися з відповідачем, вона вимушені звернутися до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5.06.2018 року по вказаній справ було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 19.06.2018 року. Ухвалою суду від 9.07.2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, 9.07.2018 року надала заяву про розгляд справи без її участі, вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягають на їх задоволенні (а.с.28). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи міститься від неї заява від 9.07.2018 року, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає, підтверджує той факт, що вона дійсно з 2014 року не проживає за адресою реєстрації, не заперечує проти задоволення позову. Також просила розглянути справу за її відсутності (а.с.29-31). У судове засідання третя особа [PERSON] також не з'явився, просив проводити судове засідання без його участі, а позовні вимог задовольнити в повному обсязі, про що надав письмову заяву (а.с.32). З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 2.07.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Бова Т.В. та зареєстрований за № 1-1969, [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили недобудований будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 776 кв.м (а.с.9-10). З 18.02.2016 року [ADDRESS] була перейменована у [ADDRESS]. За даними довідки № 1087, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано 3 особи: власники [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], яка з 2014 року за вказаною адресою не проживає (а.с.12). Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою Бахмутської міської ради № 2434 від 30.05.2018 року, яка надійшла на запит суду 4.06.2018 року, та печаткою Артемівського МВ УМВС України в Донецькій області від 29.06.2006 року у паспорті відповідача на стор. 11 (а.с.8, 15). Відповідно до акту, складеного головою квартального комітету № 12, [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] зареєстрована, але фактично з 2014 року в цьому будинку не проживає до теперішнього часу. Акт складений у присутності сусідів - свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.11). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Спір виник між позивачем, як співвласником квартири, та її донькою. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS], з 2014 року не проживає. Як вбачається з листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції Попова Ю.В. (від 30.07.2018 року № 21917/201/01-2018) згідно обліків Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області [PERSON] з приводу чинення їй перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення її до будинку за адресою: [ADDRESS], не зверталася (а.с.47). Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 27.06.2018 року № 3462, громадянка [PERSON] за стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не зверталася, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, та за даними архіву не числиться (а.с.26). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог. Крім того, згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2014 року, тобто майже 4 роки, ним не користується, витрати, пов'язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, відповідач не сплачує, а тому суд визнає відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved