Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 27.07.2017 року звернувся в суд з позовною заявою за захистом своїх трудових прав, в якій, з урахуванням поданих 30.11.2017 року уточнень, просить стягнути на свою користь з відповідача - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість із заробітної плати у розмірі 32 014 грн. 68 коп., а також 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді від 28.07.2017 року відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду. Судові засідання у справі відбувались 21.08.2017 року, 06.10.2017 року, 03.11.2017 року, 30.11.2017 року, 17.01.2018 року, 27.02.2018 року та 28.03.2018 року. Ухвалою суду від 03.11.2017 року вжито заходів забезпечення доказів у даній справі. У свою чергу, у зв'язку із набранням 15.12.2017 року чинності Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», котрим ЦПК України викладено у новій редакції, судом у засіданні 17.01.2018 року постановлено ухвалу про продовження судового розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження (з урахуванням ухвали від 06.02.2018 року про виправлення описки). Позов обґрунтовано тим, що позивач з 18.08.1998 року по 01.11.2013 року працював на посаді начальника Сколівського відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (з урахуванням організаційних змін відповідача), котре розташоване у м. Сколе Львівської області, що має статус гірського населеного пункту. Відповідно, позивач 12.06.2001 року отримав посвідчення встановленого зразка про те, що є громадянином, який проживає та працює на території гірського населеного пункту. У свою чергу, відповідачу було достеменно відомо про наявність зазначеної обставини, а саме про знаходження Сколівського відділення на території гірського населеного пункту, у зв'язку з чим відповідачем упродовж з 01.01.2003 року по 01.07.2005 року, у відповідності до діючого законодавство збільшено посадовий оклад позивача на 25% і заробітна плата останньому виплачувалась у збільшеному розмірі. Однак, починаючи з 01.07.207 року і до часу звільнення позивача, відповідачем змінено систему нарахування заробітної плати, зокрема збільшено йому посадовий оклад у зв'язку із встановленням більш високого рангу для посади (на один крок), після чого заробітна плата позивача фактично зрівнялася із заробітною платою, котру отримували начальники рівнинних відділень банку. Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з клопотанням про підвищення йому посадового окладу на 25%, що не виконувалось відповідачем, у зв'язку з чим він звернувся із відповідною скаргою у компетентні органи, а ті, у свою чергу, встановили протиправність дій відповідача щодо неналежного виконання законодавства про оплату праці на території гірського населеного пункту. Таким чином, у зв'язку із ухиленням від підвищення до посадового окладу у розмірі 25% за період з липня 2007 року по жовтень 2013 року, у відповідача, на переконання позивача, перед останнім виникла заборгованість по виплаті заробітної плати, з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату згідно індексу та суми санкції, у загальному розмірі 32 014 грн. 68 коп.. Враховуючи ту обставину, що відповідач у добровільному порядку відмовляється виплатити позивачу зазначену заборгованість по заробітній платі за роботу на території гірського населеного пункту, останній був змушений звертатися до суду із даним позовом за захистом своїх трудових прав та інтересів. Крім того, позивачем стверджується про заподіяння йому відповідачем вищезгаданими діями моральної шкоди, котра полягає у душевних стражданнях, стресах та нервових перенавантаженнях, що у своїй сукупності призвело до погіршення стану здоров'я позивача і виразилося у захворюванні на цукровий діабет. Розмір заподіяної відповідачем моральної шкоди позивачем оцінюється у сумі 20 000 грн.. Належним чином уповноважений представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] у судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (том 1, а. с. 1-2) та заяві про уточнення позовних вимог (том 1, а. с. 222-223), надав пояснення, аналогічні наведеним у позові та заяві про його уточнення, а також у поданій позивачем 22.01.2018 року відповіді на відзив (том 2, а. с. 18-19). Належним чином уповноважена представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - регіональний менеджер з правових питань (м. Львів) юридичного управління Департаменту правового забезпечення, комплаєнсу та інформаційної безпеки Кунинець Н.Й. у судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти задоволення уточнених позовних вимог заперечила у повному обсязі з підстав, викладених у письмовому запереченні на позовну заяву від 21.08.2017 року (том 1, а. с. 60-62), відзиві на заяву про уточнення позовних вимог від 15.01.2018 року (том 1, а. с. 240-246) та письмовому запереченні на відповідь на відзив від 06.02.2018 року (том 2, а. с. 27-29). Крім того, відповідачем також 15.01.2018 року подано заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення моральної шкоди (том 1, а. с. 247-248). Заперечення відповідача проти позову, зокрема ґрунтуються на тому, що позивач під час роботи начальником Сколівського відділення і до часу звільнення з займаної посади не представив жодних документів про надання йому статусу особи, яка працює у гірському населеному пункті і, відповідно, не підтвердив такий свій статус. Копія необхідного посвідчення надана позивачем у відділ кадрів лише в останній робочий день, а саме 30.10.2013 року. Відповідач звертає увагу на те, що пільги по оплаті праці, про які йдеться у пред'явленому позові, розповсюджуються тільки на посадові оклади і тарифні ставки працівників, визначені генеральною, галузевою та регіональною угодами, як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також ті, які встановлюються за рішенням уряду. У випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють у гірських населених пунктах, вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальної гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок із наведених підстав не проводиться. Незважаючи на те, що відповідач не є стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівнях, як і не відноситься до тих суб'єктів, посадові оклади працівників яких встановлюються за рішенням уряду, однак починаючи з 01.01.2007 року (у межах заявлених і уточнених позовних вимог) схеми базової заробітної плати для відділень з позначкою «гірські» збільшені на 25% за роботу у гірських умовах, шляхом встановлення більш високого рангу для посади (на один крок) у порівнянні з аналогічною посадою відділення, котре не має статусу гірського. З огляду на вказане, позивач не може претендувати на додаткові виплати у розмірі 25% до заробітної плати. Зазначені дії були предметом детальної перевірки компетентних органів, котрі спершу встановили певні факти порушення, однак відповідні результати у виді припису були скасовані у судовому порядку. Відповідач також звертає увагу суду на ту обставину, що оскільки відсутні будь-які докази на підтвердження неправомірності його дій з приводу нарахування та виплати заробітної плати позивачу, то й немає підстав для стягнення моральної шкоди, щодо якої, до того ж, на переконання відповідача сплив строк позовної давності. Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача на підтвердження уточнених позовних вимог, а представника відповідача на підтвердження заперечень проти уточненого позову, давши належну оцінку дослідженим письмовим доказам по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач з 18.08.1998 року і до часу звільнення з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників - 01.11.2013 року працював на посаді начальника Сколівського відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (з урахуванням численних організаційних змін відповідача та його територіального відділення), розташованого у м. Сколе Львівської області, котрому, у встановленому законодавством порядку, надано статус гірського населеного пункту. Факт роботи позивача на вказаній посаді підтверджується, зокрема, копією його трудової книжки (том 1, а. с. 5-7). У свою чергу, надання місту Сколе Львівської області статусу гірського населеного пункту є загальновідомим фактом і не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року № 345. Відповідно до п. 2 Положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення підприємством, установою чи організацією надаються пільги та гарантії, встановлені ст. ст. 3, 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». Як встановлено судом, позивачу 12.06.2001 року Сколівською міською радою Львівської області видане посвідчення серії [NUMBER] громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту (том 1, а. с. 8). Однак, судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що позивачем посвідчення громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту, пред'являлось відповідачу упродовж його роботи на займаній посаді. Натомість, у матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія особової справи позивача (том 1, а. с. 99-148), у котрій міститься копія згаданого вище посвідчення із відміткою про одержання уповноваженою особою відповідача лише 30.10.2013 року, тобто в останній робочий день позивача (том 1, а. с. 147). Таким чином, упродовж всього часу роботи у банку аж до дня звільнення, позивач не пред'являв посвідчення за місцем праці, для отримання пільг, передбачених ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», а тому у відповідача не було підстав для надання позивачу таких пільг. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25%. На підставі наведеного вище слід дійти висновку, що пільги, передбачені ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» і зазначеною вище Постановою розповсюджуються лише на ті тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а у випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють у гірських населених пунктах, вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальні гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», не проводиться. У свою чергу, поняття заробітної плати визначено статтею 94 КЗпП України, а статтею 97 вказаного Кодексу врегульовано, що форми і системи оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно із ст. ст. 11, 15 Закону України «Про оплату праці», мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати як мінімальні гарантії з оплати праці, визначаються генеральною угодою. Форми і системи оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Як встановлено судом, відповідач не є членом генеральної угоди, угод на галузевому та регіональному рівнях, які б визначали тарифні ставки і посадові оклади працівників згаданого товариства, як мінімальні гарантії в оплаті праці. Відповідно, встановлені відповідачем у колективних договорах (том 1, а. с. 156-195) форми і системи оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат тощо, визначені ним у межах діючого законодавства про працю, з дотриманням норм і гарантій, - самостійно, на власний розсуд. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на виконання діючого законодавства про умови оплати працівників, які працюють у гірських районах, а також умов колективного договору, відповідачем усі його відділення банку, котрі розташовані у гірських населених пунктах, у тому числі і Сколівське відділення, відмічені позначкою «гірські», а схеми базової заробітної плати для таких відділень збільшені на 25% шляхом встановлення більш високого рангу для посади (на один крок) у порівнянні з аналогічною посадою відділення, котре не має статусу гірського (том 1, а. с. 75, 149-155, 201, 202, 213-218). Тобто, посадовий оклад позивача у період з 01.07.2007 року і до часу його звільнення був більшим, аніж посадові оклади працівників за аналогічною посадою, котрі працювали і працюють у населених пунктах без статусу гірського. До того ж, такий посадовий оклад був значно вищим за встановлені урядом у наведені періоди розміри мінімальної заробітної плати. Суд звертає увагу, що позивач, на своє переконання, помилково трактує норми законодавства, котрі врегульовують порядок нарахування та виплати заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту, зокрема прив'язує відповідне збільшення на 25% до заробітної плати незалежно від розміру посадового окладу працівників, хоча відповідне збільшення стосується виключно тих працівників, яким встановлено розмір заробітної плати як мінімальні гарантії в оплаті праці (мінімальний посадовий оклад). Крім того, позивач скаржиться на дискримінаційне застосування відповідачем згаданого законодавства. При наведених обставинах, позивач може не погодитися із висновками, до котрих суд дійшов, ухвалюючи дане рішення. У свою чергу, у рішенні від 15 червня 2004 року «Березовський проти України», у котрому заявник, із посиланням на порушення ст. 14 у поєднанні з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також скаржився на дискримінаційне застосування законодавства щодо нарахування йому передбачених законом виплат, Європейський суд з прав людини вказав на те, він не може приймати заяви зі скаргами на те, що національні суди припустилися помилок щодо фактів та права, як і на те, що заявник тлумачить певні факти та право на власний розсуд. Європейський суд з прав людини також зазначає, що виключно до компетенції національних органів, зокрема й судів, належить з-поміж іншого оцінка фактів у справах (рішення від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»). Такими чином, аналіз усіх зібраних по справі доказів та фактів підтверджує відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту, оскільки суд встановив, що позивачем відповідне посвідчення для виплати гірських відповідачу упродовж усього періоду роботи на пред'являлось, а тому не було підстав для проведення їх нарахування. Разом з тим, відповідачем доведено той факт, що, незважаючи на неподання позивачем відповідного посвідчення, заробітна плата останнього, у тому числі за період з 01.07.2007 року по дату звільнення, включала у себе збільшення суми нарахування та виплат на 25% за роботу у гірських умовах (була підвищеною на 25% за роботу на території гірського населеного пункту порівняно із заробітними платами інших осіб аналогічного рангу, котрі працювали на території населеного пункту без статусу гірського). При цьому, у який саме спосіб відбувалося таке збільшення заробітної плати, є виключно прерогативою відповідача і такі його дії не суперечать закону та колективному договору, так як встановлено, що за згаданий вище період у межах пред'явлених позовних вимог позивачу нараховано до оплати заробітну плату у розмірі, що не був меншим за встановлені гарантованою розцінкою оплати праці у банку з урахуванням 25% гірських. З огляду на вказане, у задоволенні позову про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 32 014 грн. 68 коп. слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю. Відсутність встановлених судом підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості із заробітної плати має наслідком і відмову у позові про стягнення моральної шкоди в оціненому позивачем розмірі, так як зазначена позовна вимога є похідною і підлягала б до задоволення (чи часткового задоволення) виключно у разі встановлення судом неправомірності дій відповідача щодо нарахування та виплати йому заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту, що у даному випадку, судом не встановлено. Наведене також виключає необхідність дослідження судом факту пропуску позивачем строку позовної давності щодо пред'явлення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки, як уже зазначено вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначеної позовної вимоги за безпідставністю.

Outcome: dismissed