Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.06.2019 року пред`явив позов до ДП «Селидіввугілля», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди, в якому просить стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь спричинену йому моральну шкоду в розмірі 70 000 грн.; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на його користь спричинену йому моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування свої позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 5 липня 2002 року, працюючи в якості прохідника ДВАТ «Шахта 1/3 Новогродівська» ДХК «Селидіввугілля» отримав травму. Зазначений факт зафіксовано актом форми Н-1 № 24 від 06.07.2002 року про нещасний випадок на виробництві. Згідно довідки МСЕК серії 2-18 АВ № 008726 від 16.01.2003 року встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25%. Крім того, 2 березня 2016 року під час виконання трудових обов`язків в якості прохідника ВП «Шахта «Росія»(на теперішній час «Шахта Котляревська») ДП «Селидіввугілля» з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму правої стопи та кисті. Зазначений факт зафіксований актом № 2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1 та актом проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5. За довідкою МСЕК серії АВ № 0046614 від 01.03.2017 року по отриманій травмі йому було первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 30%, а також третя група інвалідності; причина інвалідності трудове каліцтво. В період знаходження в трудових відносинах з відповідачем ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «Котляревська» він отримав хронічні професійні захворювання. Згідно довідки МСЕК м.Слов`янськ серії 12 ААА № 066799 від 29.05.2018 року по хронічним захворюванням встановлена ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 25%, а також безстрокова третя група інвалідності. На теперішній час він не працює, є пенсіонером, інвалідом 3 групи. Проходив стаціонарне, амбулаторне лікування в Селидівській ЦМЛ, інституті медицини праці м.Київ і інших лікувальних закладах. Стан здоров`я постійно погіршується, порушився нормальний життєвий ритм, він відчуває фізичні болі та сильні душевні страждання, які зазнав у зв`язку з виробничим каліцтвом та ушкодженням здоров`я. Втрата працездатності та отримання інвалідності спричинили порушення його життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації його життя і лікування. Вважає, що йому спричинено моральну шкоду внаслідок отримання виробничої травми, що мала місце 05.07.2002 року та пов`язана з втратою працездатності в розмірі 25%, яку він оцінює в 30 000 грн.; виробнича травма, що мала місце 02.03.2016 року та пов`язана з втратою працездатності в розмірі 30% оцінює в 40 000 грн.; по хронічному професійному захворюванню, що спричинило втрату професійної працездатності в розмірі 25% оцінює в 30 000 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав аналогічні пояснення, викладі у відзиві на позовну заяву та зазначив, що вважає додані [PERSON] документи жодним чином не доказують наявність у нього моральних (душевних) страждань, а підтверджують саме наявність фізичного захворювання. Додані до позову виписки не є достатніми доказами та не відповідають вимогам ст.ст.77-81 ЦПК України. Позивач намагається перенести обов`язки, які покладені на Фонд соціального страхування та передбачені законом на відповідача, що є на його думку неприпустимим. Просив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ДП «Селидіввугілля» на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 70000 грн. відмовити у повному обсязі. Представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав аналогічні пояснення викладі у відзиві на позовну заяву та зазначив, що Фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу. Скасування обов`язків Фонду, який був передбачений, зокрема ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 23.09.1999 № 1105-XIV(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), здійснювати відповідну страхову виплату означає скасування обов`язків(функцій), а не відповідальності винної особи. Скасування відповідного обов`язків не позбавляє потерпілого права звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, вимагаючи відшкодування моральної шкоди у роботодавця. Починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок ФССНВВПЗ. Вважає безпідставними посилання позивача на те, що на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області покладається обов`язок як правонаступника по відшкодуванню спричиненої йому моральної шкоди по виробничій травмі 05.06.2002 року, оскільки [PERSON] з заявою про відшкодування моральної (немайнової)шкоди до ФССНВВПЗ не звертався, рішення суду про відшкодування [PERSON] моральної шкоди ФССНВВПЗ, не ухвалювалося. Крім того, вважає, що документи, на які посилається позивач, а саме довідку МСЕК, акт про нещасний випадок на виробництві є документами, що підтверджують тільки факт нещасного випадку на виробництві та встановлення у зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Судом встановлено, що 01.10.1998 року [PERSON] прийнятий підземним машиністом гірничовиймальних машин 6 розряду з повним робочим днем у шахті на ДВАТ «Шахта 1/3 Новогродівська», звільнений 07.10.2004 року за ст..38 КЗпП України(арк. справи 39). З акта про нещасний випадок від 06.07.2002 року № 24 вбачається, що 05.07.2002 року о 19 год. 35 хв. з [PERSON] у ДВАТ «Шахта 1/3 Новогродівська» стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму правої руки(арк. справи 5-6). Згідно з частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції). Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть (частина перша статті 14 Закону № 1105-XIV). Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку. Судом встановлено, що на підставі довідки МСЕК № 008726 від 16.01.2003 року [PERSON] у зв`язку з трудовим каліцтвом, отриманим 05.07.2002 року первинно встановлено 25% ступеня втрати професійної працездатності(арк. справи 7). При проведенні повторного медичного огляду 01.03.2017 року, [PERSON] згідно довідки МСЕК серії АБ № 0046614 було залишено 25% ступеня втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом від 05.07.2002 року та в сукупності з трудовим каліцтвом від 02.03.2016 року та встановлено 2 групу інвалідності (арк. справи 12). 20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон №1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування України. Вказаних висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18), а тому в силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України їх слід врахувати при вирішенні цього спору. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку, що належною особою, на яку покладається обов`язок з відшкодування завданої позивачу моральної шкоди внаслідок отримання трудового каліцтва 5 липня 2002 року, є управління Фонду, оскільки спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди працівнику виникли з моменту встановлення позивачу вперше за висновками МСЕК ступеню втрати професійної працездатності 16.01.2003 року. Відтак, необґрунтованими є твердження представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області що відшкодування моральної шкоди повинно проводитися за рахунок роботодавця. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з «ДП «Селидіввугілля» на користь позивача, суд дійшов до наступних висновків. Обгрунтовуючі позовні вимоги в цій частині позивач покликався на те, що в період знаходження у трудових відносинах зі структурним підрозділом ДП «Селидіввугілля», адміністрацією зазначеного підприємства не в повній мірі виконувалися вимоги Закону України «Про охорону праці», ст.153 КЗпП України. Факти отримання ним виробничих травм та хронічного професійного захворювання знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з виконанням ним трудових обов`язків. Вважає, що діями відповідача йому спричинені моральні страждання, пов`язані з отриманням ним травм та професійного захворювання, що є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві. Судом встановлено, що 20.12.2004 року [PERSON] був прийнятий прохідником 5 розряду з повним робочим днем в шахті до СП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля»; 09.03.2017 року звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я, що підтверджується трудовою книжкою(арк. справи 39-40). 02.03.2016 року о 23 год. 30 хв. з [PERSON] на підприємстві ВП «Шахта «Россія» ДП «Селидіввугілля» стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму правої стопи, зазначений факт зафіксовано актом № 2 про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом форми Н-1 та актом проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5, затвердженими керівником шахти 09.03.2016 року (арк. справи 8-11). Довідкою МСЕК серії АБ № 0046614 від 01.03.2017 року [PERSON] первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом від 02.03.2016 року у розмірі 30%; повторно за трудовим каліцтвом від 05.07.2002 року продовжено ступінь втрати працездатності 25%(арк. справи 12). Крім того, за час роботи на шахті, [PERSON] одержав професійне захворювання: хронічний бронхіт ІІ стадії, фаза затихаючого загострення. Прикореневий базальний пневмофіброз. ЛН І-ІІ ст. Захворювання професійне, встановлене вперше, що підтверджується медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії Клініки професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 11/294 від 28.03.2018 року(арк. справи 13). У відповідності до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.04.2018 року професійне захворювання у [PERSON] виникло у зв`язку з тривалою роботою в умовах запиленості повітря робочої зони прохідника, які перевищували санітарно-гігієнічні нормативи. Підземний стаж - 31 рік у тому числі на ВП «Шахта Котляревська» - 12 років 2 міс. Перевищення ГДК пилу на робочому місці прохідника дільниці ПР-3 ВП «Шахта Котляревська» - в десятки разів. Невиконання у повному обсязі заходів по боротьбі з пилом на дільниці ПР-3 ВП «Шахта Котляревська» , запиленість гірничих виробок складала до 220,6 мг/м. куб, при ГДК - 2 мг/м.куб. Причина професійного захворювання: недосконалість технологічних процесів; невиконання у повному обсязі заходів по боротьбі з пилом на дільниці ПР-3 ВП «Шахта Котляревська» (арк. справи 14). З довідки МСЕК серії 12ААА № 066799 від 29.05.2018 року вбачається, що [PERSON] первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням 25 %; повторно за трудовим каліцтвом від 02.03.2016 року у розмірі 30 %, та за трудовим каліцтвом від 05.07. 2002 року повторно визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10%, а також 3 групу інвалідності(арк. справи 15). Проаналізувавши докази у справі, суд дійшов висновку, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та у моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного стану життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У статті 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У частині першій статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Визнаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких він зазнав та зазнає внаслідок трудових каліцтв та професійного захворювання, встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності (25 % за трудовим каліцтвом, отриманим 05.07.2002 року; 30 % за трудовим каліцтвом, отриманим 02.03.2016 року; 25 % за професійним захворюванням), характеру ушкодження здоров`я, що є незворотнім, а також з урахуванням принципів розумності і справедливості вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області моральної шкоди, слід задовольнити частково та стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 8500 грн.00 коп.; в частині стягнення моральної шкоди з ДП «Селидіввугілля» також задовольнити частково та стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25000 грн. 00 коп. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлено рішення, звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, виходячи з суми судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру встановленого для фізичних осіб, яка складає 768 грн. 40 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області у розмірі 192 грн. 10 коп.; з ДП «Селидіввугілля» 246 грн. 96 коп.

Outcome: partial