Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

позивач [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS]), звернулася до суду з позовом до [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS]), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що на підставі договору дарування від 30.01.2014 року вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS] Відповідач [PERSON] є її братом, він ніколи не проживав за вказаною адресою, тільки був зареєстрований. Наразі він має свою родину та проживає зовсім за іншою адресою, а саме [ADDRESS], але в добровільному порядку зніматися з реєстраціїї він не бажає. Фактично відповідач не проживає за вказаною адресою з 2000 року. Позивач зазначає, що вона змушена сплачувати комунальні послуги, жодних речей відповідача в будинку не залишилось, формальна реєстрація відповідача в будинку заважає їй оформити субсидію на сплату житлово - комунальних послуг, фактично позбавляє її права отримати субсидію та ставить позивача у скрутне становище.За захистом своїх прав та інтересів він змушена звернутись до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21.06.2018 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомленою належним чином. Крім того, від неї до суду надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти постановлення заочного рішення (а.с.52). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідачів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування жилого будинку від 30.01.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Часів -Ярської державної нотаріальної контори Янюк С.В., зареєстровано в реєстрі за № 88 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - індексний номер 17028815 від 30.01.2014 року, [PERSON] є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-6). За даними довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, яка видана головою квартального комітету [PERSON], за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син, [PERSON] - донька, [PERSON] - брат (а.с.8). Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою від 21.06.2018 року, яка надіслана Відділом з реєстрації місця проживання фізичних осіб, на запит суду щодо реєстрації відповідача (а.с.18а). Відповідно до акту від 29.05.2018 року, складеного головою квартального комітету № 1 [PERSON] у присутності свідків [PERSON], [PERSON], проведено обстеження матеріально- побутових умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], встановлено, що [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає за вказаною адресою з 2000 року, оскільки проживає за іншою адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Також головою ТОВ «Квартал м. Часів Яр» у присутності свідків [PERSON], [PERSON] був складений акт від 23.05.2018 року, який виданий [PERSON], згідно якого було встановлено, що [PERSON] не зареєстрований, але проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.34). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS], з 2000 року не проживає, а проживає за іншою адресою:[ADDRESS]. Як вбачається з листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції [PERSON] (від 16.08.2018 року № 23971/201/01-2018) згідно обліків Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області [PERSON], [INFO], з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до будинку за адресою: [ADDRESS], не звертався (а.с.46). Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 15.08.2018 року № 4372, громадянин [PERSON], [INFO], за стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не звертався, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, та за даними архіву не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває (а.с.45). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2014 року, тобто майже 4 роки, ним не користується, витрати, пов'язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, відповідач не сплачуює, а тому суд визнає відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: approved