Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 травня 2018 року звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування кого зазначила, що вона з 10.10.1988 по 03.03.2010 року працювала на підприємстві ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») оператором пульту керування п'ятого розряду дробильної фабрики. Наказом по підприємству від 03.03.2010 року за № 59 була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію згідно ст.. 38 КЗпП України. Зазначає, що у лютому 2018 року дізналась, що при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років та була звільнена за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію, відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 р.р.. Однак при звільнені та станом на теперішній час належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені, а тому просить стягнути з відповідача невиплачену одноразову вихідну допомогу, належну їй при звільнені у розмірі 8215,08 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.03.2010 року по 03.03.2014 року у розмірі 141214,59 грн. Відповідач не погодившись із позовом подав до суду письмовий відзив у якому зазначив, що нормами Галузевої угоди Гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки була встановлена можливість сторони власника щодо визначення в колективних договорах підприємств окремих умов та порядку надання соціальних гарантій. Вказав, що п.7.10 Колективного договору між ВАТ «ЦГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 роки передбачена гарантія виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті від 7,5 до 15 років- середньомісячну заробітну плату працівника; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника; від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника. Зазначає, що позивач на момент звільнення не досягла 55 років, тому законних підстав для отримання одноразової допомоги не було. Крім того, позивач звільнилась 03.03.2010 року, а до суду звернулась у травні місяці 2018 року, таким чином пропустила строк позовної давності, оскільки стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, не є оплатою праці, а тому до зазначеної вимоги повинна бути застосована позовна давність встановлена в три місяці, як це передбачено ст. 233 КЗпП України. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому послався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» - Корчака М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала посилаючись на письмовий відзив, просила у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 08.05.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 20.06.2018 року судом отримано відзив на позовну заяву від представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» - Корчака М.В. 19.07.2018 року судом було отримано від представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» - Корчака М.В. заперечення на позовну заяву. 09.07.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 10.10.1988 по 03.03.2010 року (час звільнення у зв'язку із виходом на пенсію), перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК» та працювала оператором пульту керування п'ятого розряду дробильної фабрики, зазначені обставини не заперечувались сторонами під час розгляду справи, та підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.8-9). Згідно запису у трудовій книжці [PERSON], звільнено з підприємства 03.03.2010 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, наказ № 59 від 03.03.2010 року. (а.с.9), що також підтверджується копією наказу «Про припинення трудового договору [PERSON].» №59 від 03.03.2010 року (а.с.24). У відповідності до розрахункового листа ПрАТ «ЦГЗК» за березень 2010 року [PERSON] при звільненні із підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась. (а.с.25). Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 256 від 27.02.2018 року, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням, а саме січень-лютий 2010 року склала: 2738,36, середньогодинна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 17,61 грн. (а.с.23). Із Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг», до складу холдингу входить ПрАТ «ЦГЗК» (а.с.13). Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати - середньомісячної заробітної плати (а.с.18-19). Із Колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 рік, наданого Відповідачем пунктом 7.10 встановлено виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на комбінаті: від 15 до 20 років - дві середньомісячні заробітної плати працівника. Згідно ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки встановлює вікові обмеження у виплаті вихідної допомоги. У зв'язку з викладеним суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві. Як встановлено у судовому засіданні, що [PERSON] безперервно відпрацювала на підприємстві відповідача 21 рік 4 місяці 23 днів та була звільнена за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Так, позивач була звільнена з підприємства відповідача 03 березня 2010 року, тому розрахунковим періодом є два попередні повні місяці - січень 2010 року та лютий 2010 року. В зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням складає 2738,36 грн. При середньомісячній заробітній платі 2738,36 грн. вихідна допомога повинна становити 8215,08 грн., враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не сплачено вихідну допомогу, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 8215,08 грн. Положеннями ст. 47 КЗпП України встановлений обов'язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05 жовтня 2016 року, яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок -55-ти років, в даному випадку, немає правового значення. Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації за будь якою ознакою стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. Суд вважає, що позивач має право на нарахування вихідної допомоги виходячи із посадового окладу який, згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №256 від 27.02.2018р., на момент звільнення позивача, становив 2738 гривень 36 копійки. При стажі роботи позивача на підприємстві ПрАТ «ЦГЗК» у відповідача більше 20 років, та у відповідності до п. 6.1 Галузевої угоди на 2007-2008рр., позивачу належало виплатити три середньомісячні заробітні плати що складає 8215,08 грн.. Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги задоволені у повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Враховуючи, що кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 03 березня 2010 року по 03 березня 2014 року становить 8019 годин, середньогодинна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням склала 17,61 грн. стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 141214,59 грн. (8019 год.х 17,61 грн.) При цьому суд відкидає доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз'яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Також згідно до положень ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «ЦГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1494,30 грн. На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233,237-1 КЗпП України,

Outcome: approved