Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON], 10 жовтня 2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті батька [PERSON], померлого 09 грудня 2016 року. В позовній заяві позивач [PERSON] посилається на те, що після смерті батька [PERSON], який помер 09 грудня 2016 року, відкрилась спадщина: земельна ділянка площею 1,62 га, вартістю 47603,84 грн., надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Лисогірської сільської ради на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №049158 виданого Кодимською райдержадміністрацією на імя померлого. Спадщину, що відкрилася вона прийняла як спадкоємець за законом першої черги, звернувшись до нотаріуса у визначений законом строк, з відповідною заявою. Була відкрита спадкова справа №209/2017. Нотаріус відмовила у видачі їй свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній оригінал державного акту на право власності на землю серії ІV-ОД №049158. Цей правовстановлюючий документ втрачений. Залишилася лише його ксерокопія. З приводу втрати державного акту вона публікувала оголошення в газеті «Вісті Кодимщини». Позитивного результату це не дало. Вказані причини і змусили її звернутися до суду за захистом свого права. Просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на: земельну ділянку площею 1,62 га, вартістю 47603,84 грн., надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Лисогірської сільської ради на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №049158 виданого Кодимською райдержадміністрацією на імя померлого 09 грудня 2016 року [PERSON], який був утрачений. В судове засідання позивач не зявилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутністю. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх учасників справи) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД №489149, виданого 14 грудня 2016 року (повторно) Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 09 грудня 2016 року, актовий запис 538 (а.с.4). Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №311085, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області 26 квітня 2000 року, батьком народженої 11 квітня 1999 року [PERSON] є [PERSON], актовий запис №15 (а.с.5) Згідно Інформації відділу Держгеокадастру в Кодимському районі Одеської області №29-15-0. 320-910/109-17 від 25 вересня 2017 року [PERSON] видавався державний акт на право власності на землю серії ІV-ОД №049158 на земельну ділянку площею 1,62 га на території Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області вартістю 47603,84 грн. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7). Згідно листа Державної нотаріальної контори Одеської області №710/02-14 від 31 травня 2017 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів (спадкова справа №209/2017)(а.с.9). Згідно публікації в газеті «Вісті Кодимщини» від 08 липня 2017 року, втрачений державний акт на право власності на земельну ділянку ІV-ОД №049158, площею 1,62 га виданий Кодимською РДА по Лисогірській сільраді для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 13 січня 2004 року на імя [PERSON], вважати недійсним (а.с.14). Дослідивши вимоги позивача, заяву відповідача та матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов може бути задоволеним в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11 передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конституцією України (ст.41) передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено наступне. [PERSON] був власником земельної ділянки площею 1,62 га, вартістю 47603,84 грн., наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Лисогірської сільської ради на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №049158 виданого Кодимською райдержадміністрацією (Інформація відділу Держгеокадастру в Кодимському районі Одеської області №29-15-0. 320-910/109-17 від 25 вересня 2017 року). 09 грудня 2016 року [PERSON], помер, що вбачається з дослідженого в судовому зсіданні свідоцтва про смерть серії І-ЖД №489149, виданого 14 грудня 2016 року (повторно) Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Як убачається з дослідженого судом в судовому засіданні свідоцтва про народження серії І-ЖД №311085, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області 26 квітня 2000 року, батьком народженої 11 квітня 1999 року [PERSON] є [PERSON]. Отже, судом установлено, що спадкоємцем першої черги за законом є позивач [PERSON]. Інші спадкоємці як за заповітом так і за законом - відсутні. Частиною першою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Своїм правом спадкоємця за законом позивач скористалась, подавши заяву у визначений законом строк до нотаріуса про прийняття спадщини (спадкова справа №209/2017), однак, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на те, що відсутній оригінал державного акту на право власності на землю (лист державного нотаріуса №710/02-14 від 31 травня 2017 року). В пункті 23 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року розяснюється, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Те, що зазначений правовстановлюючий документ був утрачений підтверджується дослідженим в судовому засіданні оголошенням про його втрату в газеті «Вісті Кодимщини» від 08 липня 2017 року. Докази, надані позивачем є належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст.77-80 ЦПК України). Водночас, частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. З цього приводу свою позицію висловив і Верховний Суд України в своїй постанові по справі №6-42цс14 від 14 травня 2014 року, зазначивши, що оскільки відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться в ч.5 ст. 1268 ЦК України), то факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Отже, звернення до суду за захистом свого права (ст. 16 ЦК України) позивачем є обґрунтованим, оскільки воно продиктоване тою обставиною, що при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, зясувалося, що відсутні документи на спадкове майно. З огляду на викладене суд констатує, що позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], набувши тим самим право власності на спадкове майно - земельну ділянку площею 1,62 га, вартістю 47603,84 грн., надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Лисогірської сільської ради на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №049158 виданого Кодимською райдержадміністрацією на імя померлого 09 грудня 2016 року [PERSON], який був утрачений. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 1261 ч.1, 1268 ч.5 ЦК України,

Outcome: approved