Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Позивач 24.04.2020 звернувся до суду з позовною заявою та просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - комплексу будівель і споруд піонерського табору, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між Криворізькою районною радою Дніпропетровської області та [PERSON] . Також просив суд визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 04.02.2003 між Криворізькою районною радою Дніпропетровської області та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу комплексу будівель і споруд піонерського табору, загальною площею 15843,68 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Даний договір 04.02.2003 посвідчений Товарною біржею «Куратор» за №1 (зараз Товарна біржа «Електронні торгові системи»). У тексті договору вказано, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У подальшому зазначений договір купівлі-продажу 14.03.2003 зареєстровано Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», номер запису 411 в книзі 2 Н Кр. р-н-111. Сторони за вищевказаним договором купівлі-продажу у повному обсязі виконали його умови. Після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі і на комплекс будівель і споруд піонерського табору, загальною площею 15843,68 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач, як єдиний спадкоємець майна померлої за заповітом від 13.05.2006, звернувся 27.12.2019 до державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою від 27.12.2019 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки правовстановлюючі документи на спірне майно, а саме: комплекс будівель і споруд піонерського табору, загальною площею 15843,68 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не відповідають вимогам чинного законодавства, та запропоновано звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Позивач [PERSON] правом на участь у судовому засіданні не скористався, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с. 35). Представник відповідача - Криворізької районної ради Дніпропетровської області, у судове засідання не з`явилася, надала клопотання в якому просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі (а.с. 72). Представник третьої особи - Товарної біржі «Електронні торгові системи», в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 30, 70). Представник третьої особи - Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), надала клопотання в якому просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала (а.с. 28). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно копії Договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 04.02.2003 на виконання біржової угоди і зареєстрованого на товарній біржі «Куратор» 04.02.2003 за №1, між Криворізькою районною радою, як продавцем, з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем, з іншої сторони, остання придбала комплекс будівель і споруд піонерського табору загальною площею 15843,68 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-10). Згідно з п. 12 Договору, зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991, зареєстрований на товарній біржі «Куратор» 04.02.1991 за №1 та не підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно до витягу КП «КБТІ» № 167618 від 15.03.2003 (а.с. 11) та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 221651721 від 27.08.2020 (а.с. 71), право власності на комплекс будівель і споруд піонерського табору загальною площею 15843,68 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в КП «Криворізьке БТІ» 14.03.2003 в книзі № 2 Н Кр. р-н-111, запис 411 на ім`я [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого 04.02.2003 на товарній біржі «Куратор» за № 1. [PERSON] 13.05.2006 складено заповіт, яким вона на випадок смерті заповіла все майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належали їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті - [PERSON] (а.с. 12). Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на комплекс будівель і споруд піонерського табору. Позивач, як єдиний спадкоємець майна померлої за заповітом від 13.05.2006, звернувся 27.12.2019 до державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою від 27.12.2019 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки правовстановлюючі документи на спірне майно, а саме: комплекс будівель і споруд піонерського табору, загальною площею 15843,68 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не відповідають вимогам чинного законодавства (а.с. 16). Як слідує з копії спадкової справи № 672/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] , до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи за законом ніхто, окрім позивача не звертався (а.с. 55-68). Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони повністю виконали, а саме: продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на комплекс будівель і споруд піонерського табору. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного Договору законодавству, що також підтверджується реєстрацією права власності на комплекс будівель і споруд піонерського табору за позивачем в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с. 11). Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 2003 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважаєтьсяукладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1952 ХІІ від 16.02.1993, в редакції, яка діяла на час укладання спірного Договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Враховуючи те, що угода купівлі-продажу нерухомого майна від 04.02.2003 фактично відбулася, сторони всі свої зобов`язання за договором купівлі-продажу виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання угоди, але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Окрім визнання дійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.02.2003, позивач також просив суд визнати за ним право власності на це нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, оскільки позовні вимоги про визнання Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.02.2003 суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, позовні вимоги в частині визнання права власності на це нерухоме майно є зайвими. Виходячи з припису ст. 328 ЦПК України, визнання угоди дійсною є самостійним способом захисту права власності та право власності переходить до покупця з часу визнання угоди дійсною. Доказів наявності перешкод для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на підставі Договору та рішення суду про визнання його дійсним, позивачем суду не надано, відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial