Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 серпня 2016 року звернулась до суду з названим позовом, в якому зазначила, що вона з відповідачем перебуває в шлюбі з 24 вересня 2011 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалося, в сімї часто виникають непорозуміння та сварки, через що між ними припиненні шлюбні стосунки і вони перестали вести спільне господарство. Позивач вказує, що утримання дитини здійснює вона, тому позивач вважає, що зберегти шлюб неможливо і просить суд його розірвати та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини та аліменти на утримання дружини в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку до досягнення дитиною трирічного віку. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав свої вимоги. Відповідач позовні вимоги визнав частково. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 24 вересня 2011 року (а.с.9). Від шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO] (а.с.10). Подружнє життя з відповідачем не склалося, в сімї часто виникають непорозуміння, через що між сторонами припиненні шлюбні стосунки і вони перестали вести спільне господарство. Позивач вказує, що дитина перебуває на її утриманні. Відповідач в судовому позовні вимоги визнав частково та просив стягнути з нього аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 800 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття та 300 гривень на утримання дружини щомісячно до досянення дитиною трирічного віку. В частині розірвання шлюбу [PERSON] визнав та просив суд не надавати термін для примирення. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Даючи оцінку показам сторін та досліджених в судовому засіданні письмових доказів, що містяться в матеріалах справи , суд прийшов до висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково, виходячи із тих міркувань, що непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини є право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обовязок передбачено i в ст. 180 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що відповідач має постійне місце роботи, що стверджено довідкою № 6512 від 02.09.2016 року, де отримує заробітну плату, тобто має регулярні доходи у виді заробітної плати щомісячно, тому посилання відповідача, на те, що він має мінливий дохід є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому у суду відсутні підстави для застосування положень ст. 184 СК України. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення від цього обовязку кошти на утримання дитини стягуються в судовому порядку. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує, стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Ст. 183 Сімейного Кодексу України вказує, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Ч. 4 ст. 84 СК України вказує, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та не залежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тож враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial