Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір позики від 19 червня 2014 року, реєстровий номер 486, укладений між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В. та договір іпотеки від 19 червня 2014 року, реєстровий номер 487, укладений між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В. В обґрунтування позову зазначає, що здійснюючи підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі продовольчими товарами, маючи у своїй власності нежитлову будівлю, магазин « [INFO] » розташований за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи із [PERSON] у приятельських стосунках, які надавали їй можливість цілком довіряти йому, 04 червня 2014 року уклала із останнім Договір про спільну діяльність, який посвідчений державним нотаріусом Близнюківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Туркою З.М. Відповідно до пункту 1.1. цього Договору, сторони домовилися про організацію спільної діяльності шляхом об`єднання майна і грошових коштів в сфері роздрібної торгівлі продовольчими товарами для досягнення спільних господарських і комерційних цілей. Пунктом 1.2. цього Договору Сторони зобов`язалися діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів в такому співвідношенні: \~ \~ \~ \~100 000,00 (сто тисяч) гривень, що складає еквівалент 8 000(вісім тисяч) доларів США,які належать Стороні -1 ( [PERSON] ); Будівля та обладнання магазину « [INFO] », що знаходиться за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , які належать Стороні -2 ( [PERSON] ). Відповідно до пункту 1.3. цього Договору Сторони можуть надавати один одному іншу будь-яку фінансову, технологічну або організаційну допомоги, із укладанням додаткових угод, які є невід`ємними додатками до цього Договору. На виконання умов цього Договору [PERSON] здійснив вкладення грошових коштів у розмірі приблизно 27000,00 грн. Після зроблених відповідачем вказаних вище грошових вкладень за договором про спільну діяльність, [PERSON] поставив перед нею вимогу, яка полягала у тому, що якщо вона бажає, щоб він надавав у подальшому гроші для магазину, йому потрібні від неї гарантії, оскільки він гроші вже почав вкладати й бажав, щоб щось більше забезпечувало його вкладення. Він почав вимагати щоб вона уклала на його користь договір позики на суму 100000,00 грн. При цьому [PERSON] запевняв її, що оскільки він їй гроші дає не в позику, а на спільну діяльність, шляхом вкладень, які він здійснив і має намір здійснювати в подальшому, договір позики йому потрібен лише для гарантій його вкладень. Також, він їй пояснив, що разом із договором позики необхідно укласти нібито на забезпечення договору позики - договір іпотеки. Оскільки магазин, в який він вкладає кошти і в подальшому має намір вкладати, може не принести прибуток, який підлягає розподілу, а так в нього є гарантія іпотека на магазин « [INFO] ». Тож цілком довіряючи [PERSON] , 19 червня 2014 року вона підписала договір позики та договір іпотеки, не отримавши як позику жодної копійчини. Після цього [PERSON] припинив будь-які вкладення по договору про спільну діяльність, припинив співпрацю та будь-яке спілкування з нею. Заявив про себе та свої права за фіктивним договором позики лише, після спливу вказаних у договорі позики строків для повернення позики, після 19.06.2015, коли почав вимагати від неї повернення грошей за договором позики, які вона не отримувала. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі. Пояснила, що 04.06.2014 [PERSON] уклала договір про спільну діяльність із [PERSON] на 10 років. Згідно цього договору [PERSON] повинен вкласти грошові кошти в сумі 100000,00 грн., а [PERSON] надати нежитлове приміщення магазину « [INFO] ». [PERSON] вклав 27000,00 грн. Після цього [PERSON] став вмовляти [PERSON] укласти договір позики на суму 100000,00 грн. та догорів іпотеки на магазин « [INFO] » для гарантії його вкладень. [PERSON] довірилась [PERSON] та уклала вищевказані договори. Однак після їх укладення [PERSON] зник та перестав вкладати кошти на виконання договору про спільну діяльність. Вказала, що за договором позики [PERSON] грошові кошти не отримувала. Підписуючи договір позики, сторони знали, що вони за ним не є зобов`язаними, оскільки жодна із сторін для його виконання нічого не вчинила, у сторін був відсутній умисел на настання його наслідків. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що в нього із [PERSON] ніколи не було приятельських стосунків, лише ділові. Зазначив, що до нього звернулася [PERSON] та запропонувала спільну діяльність. 04.06.2014 вони уклали договір про спільну діяльність, але зазначена спільна діяльність так і не була зареєстрована у встановленому законом порядку. Він пояснив їй, що спершу вона повинна сплатити всі свої борги. Вказав, що в підсобному приміщенні магазину « [INFO] » надав [PERSON] кошти в сумі 100000,00 грн. для погашення боргів, після цього вони пішли до нотаріуса та уклали договір позики від 19.06.2014. Крім того, 19.06.2014 між ним та [PERSON] було укладено договір іпотеки на нежитлову будівлю магазин « [INFO] ». Звернув увагу суду на те, що до появи нового адвоката, [PERSON] борг визнавала. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що позов є незаконним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню з таких підстав. З метою погашення своїх боргових зобов`язань перед третіми особами [PERSON] звернулася до [PERSON] з проханням отримання грошових коштів у борг. 19 червня 2014 року між ними було укладено договір позики на суму 100000,00 грн., який підписаний сторонами в присутності приватного нотаріуса Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В. і зареєстрований за № 486. Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань по договору позики між відповідачем та позивачем 19.06.2014 укладено договір іпотеки на магазин « [INFO] », який посвідчено приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 487. Вказує, що представник позивача формулює підставу позову тільки зі слів [PERSON] , що не підтверджується жодними належними доказами. Вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України). Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 04 червня 2014 року укладено Договір про спільну діяльність, який посвідчений державним нотаріусом Близнюківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Туркою З.М., реєстровий номер 1143. Відповідно до пункту 1.1. цього Договору, сторони домовилися про організацію спільної діяльності шляхом об`єднання майна і грошових коштів в сфері роздрібної торгівлі продовольчими товарами для досягнення спільних господарських і комерційних цілей. Відповідно до пункту 1.2. цього Договору Сторони зобов`язалися діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів в такому співвідношенні: -100000,00 (сто тисяч) гривень, що складає еквівалент 8000,00 (вісім тисяч) доларів США, які належать стороні -1 ( [PERSON] ); -Будівля та обладнання магазину « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належать стороні -2 ( [PERSON] ). Відповідно до пункту 1.3. цього Договору Сторони можуть надавати один одному іншу будь-яку фінансову, технологічну або організаційну допомоги, із укладанням додаткових угод, які є невід`ємними додатками до цього Договору. Відповідно до пункту 1.4. цього Договору, строк дії Договору 10 років з моменту його укладання Сторонами. За пунктом 3.2. цього Договору відповідач зобов`язується здійснювати у разі потреби основні та додаткові внески на спільну діяльність в розмірі та спосіб, передбачений окремою угодою Сторін до цього Договору. За пунктом 4.2. цього Договору позивачка зобов`язалася здійснювати у разі потреби основні та додаткові внески на спільну діяльність в розмірі та спосіб ,передбачений окремою угодою Сторін до цього Договору. За пунктом 5.1. цього Договору керівництво спільною діяльністю за даною угодою, а також ведення спільних речей ведеться сумісно. За пунктом 5.2. цього Договору позивачка є повноважним представником відповідача і діє на підставі попередньої домовленості із відповідачем або на підставі довіреності. За пунктом 5.4. цього Договору відповідач має право здійснювати контроль над діяльністю позивачки у рамках цього Договору шляхом перевірки бухгалтерських і інших документів. За пунктом 6.1. цього Договору внесок відповідача становив грошові кошти 100000,00 грн., що складає еквівалент 8000,00 доларів США, які належать відповідачу, згідно курсу НБУ, який діяв на час укладання цього договору. Доля відповідача складає : 50% від загального прибутку,отриманого по виконанню цього Договору. За пунктом 6.1.2. Порядок і строки внесення внесків: відповідач здійснює всі належні за чинним законодавством платежі за виконання цього договору та договору оренди земельної ділянки зазначеного в пункті 1.1. цього Договору, за рівною участю при внесенні цих внесків позивачкою. За пунктом 6.2. цього Договору внесок позивачки становить будівля та обладнання магазину « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Доля позивачки складає 50% від загального прибутку,отриманого по виконанню цього Договору. Згідно з п.12.5. цього Договору у випадках не передбачених цим Договором , Сторони керуються чинним законодавством України. Також між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики від 19 червня 2014 року, згідно п. 1 якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 100000,00 (сто тисяч) гривень, що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам банками України є еквівалентом суми 8500 (вісім тисяч п`ятсот) доларів США, що підтверджується копією договору, посвідченого приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 486. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 19.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики щодо надання останнім [PERSON] грошових коштів у розмірі 100000 грн. зі строком погашення 19,06,2015. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 19 червня 2014 року, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] в іпотеку нерухомість, а саме нежитлову будівлю магазин « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 487. З позовної заяви вбачається, що позивач, як на підставу для визнання договору позики недійсним, посилався на те, що грошові кошти за договором позики їй позикодавцем [PERSON] не передавались. Стаття 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю. Відповідно до вимог цієї статті позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Положеннями п.1 оспорюваного Договору позики від 19.06.2014 передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 100000 грн. При цьому, за умовами п.3 Договору, сума позики, зазначена в п.1 даного Договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ст.ст. 203, 204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пунктом 10 оспорюваного Договору позики передбачено, що нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів позики, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 203, 545, 625, 1046-1053 Цивільного кодексу України, статей 59-65,74 Сімейного кодексу України. Крім того, в п.11 вказаного Договору позики сторони підтвердили, що «цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для нас умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі». Факт підписання спірного договору позики від 19.06.20146 позивачкою не оспорюється, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено всупереч її справжньої волі. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивачка, звертається до суду з позовом про визнання договорів позики та іпотеки фіктивними, не довела суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також, судом враховано, що позивачкою порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише через п`ять років після його укладення, що також ставить суд під сумнів щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивачки як одержувача позики та щодо безгрошовості такого договору. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, підстави, на які позивачка посилається як на підстави для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка та її представник під час розгляду справи не спростували у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконали встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору позики. Враховуючи, що вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 19 червня 2014 року реєстровий №487, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В. є похідними від визнання договору позики недійсним, підстав для їх задоволення суд також не вбачає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed