Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач 17.01.2017 звернулася до Криворізького районного суду та 22.03.2017 збільшила розмір позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 17.03.2016 між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передала грошові кошти в сумі 5500,00 грн. [PERSON], що підтверджується розпискою написаною власноручно останнім. Оскільки відповідач борг не повернув, позивачка просить стягнути з відповідача грошові кошти з урахуванням індексу інфляції та 3-х % річних за невиконання зобовязання в сумі 6380,00 грн. Позивач правом на участь в судовому засіданні не скористалася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позов підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с.29). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить підпис останнього у поштових повідомленнях, які направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.22,28) Зі згоди позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе постановити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, надавши їм належну оцінку, прийшов до наступного висновку. Як встановлено судом, 17.03.2016 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 5500,00 грн., які зобов'язався повернути у строк до 10.04.2016 (а.с.3) На підтвердження цих обставин відповідач надав розписку, оригінал якої надано суду для огляду позивачем. Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі 6-63цс13, відповідно до якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зважаючи на викладене, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 5500,00 грн. підлягають до задоволення. Разом з тим, перевіряючи розрахунок інфляційних витрат та 3% річних, судом встановлено, що позивачем допущено певні неточності в частині зазначення періоду, а саме, позивачем застосовано період з березня 2016 по лютий 2017, тоді як період розрахунку починається з 10.04.2016, тобто з часу, коли відповідач мав повернути грошові кошти позивачу. Відтак, сума інфляційних витрат та трьох процентів річних, яка підлягає стягненню з відповідача, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, складає відповідно 715,00 грн. та 146,00 грн. При цьому суд зробив наступний розрахунок щодо індексу інфляції: 103,5% х 100,1% х 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8% х 101,8% х 100,9% (за період з квітня 2016 по грудень 2016) х 101,1% х 101,0% (за період січень-лютий 2017)=113%. Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить 6215,00 грн.: (5500,00 х 113%-5500=715 (інфляційні витрати за період з квітня 2016 по лютий 2017)+5500,00 = 6215,00 грн.) Щодо розрахунку трьох відсотків річних, то він здійснюється за кожен день прострочення за формулою - сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) * кількість днів прострочення. Відтак, 3 % річних від простроченої суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором від 17.03.2016 становить не 165,00 грн, як зазначено позивачем, а 146,46 грн., виходячи з наступного розрахунку: 5500,00 грн. х 3 % / 365 днів х 324 дні (з 10.04.2016 по 28.02.2017)=146,46 грн. Враховуючи вищевикладене, з відповідача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 6361,46 грн., з яких: 5500,00 грн. основна сума боргу; 715,00 грн. інфляційні витрати та 146,46 грн. 3 % річних від суми боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сума судового збору у розмірі 638,14 грн. виходячи з наступного розрахунку: 6361,46 грн. х 100/6380,00 грн. = 99,71 % х та 640,00 грн. % /100 = 638,14 грн.

Outcome: partial