Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач 24 грудня 2020 року звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, посилаючись на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , а приватним нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з пропущенням встановленого законом строку для подачі заяви про прийняття спадщини, тому він був змушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Сидоренко І.О. позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача Територіальної громади в особі Полтавської міської ради Лобач Ю.О. заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, просила відмовити. Представник третьої особи Управління майном комунальної власності міста Полтави Янченко Я.В. заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, просив відмовити. Від приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елли Леонідівни надійшла заява про розгляд справи без її участі, при вирішення спору покладається на розсуд суду. Не з`явився представник Подільської районної у м.Полтаві ради, надавши до суду відзив, у якому заперечує проти задоволення позову. (а.с.48-50) Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у віці 84 років помер батько позивача - [PERSON] , про що зроблено актовий запис за № 2935 та Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . (а.с.10) За життя [PERSON] заповіту складено не було. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є єдиним рідним сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28 вересня 1947 року, де в графі батько зазначений [PERSON] (а.с.8) та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 04 вересня 1971 року (а.с.9), згідно якого позивачем було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », а отже спадкоємцем першої черги. Інші спадкоємці у покійного відсутні. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме: 1. житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2. житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 1996 року [PERSON] постійно фактично проживав з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , допомагав батькові з домашніми справами, піклувався про його стан здоров`я, вів господарство, займався благоустроєм будинку - робив ремонт, купував меблі та інші предмети домашнього побуту. На момент смерті батька та до цього часу він також проживає у будинку за зазначеною адресою. Після смерті батька [PERSON] повністю перебрав на себе управління спадковим майном, що продовжує робити і зараз. Вказані обставини підтверджуються довідкою, виданою головою селищного комітету с. Вакуленці від 22 жовтня 2020 року, відповідно до якої [PERSON] з 26 червня 1996 року включно на дату смерті свого батька - [PERSON] ( [INFO] ) проживав разом з батьком без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , де проживає і на сьогоднішній день. (а.с.11) Дані обставини були підтверджені і в ході судового розгляду під час допиту свідків. Так, свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, повідомила суду, що [PERSON] проживав разом зі своїм батьком [PERSON] близько 50 років за адресою: [ADDRESS] , це був один будинок, який згодом поділили на дві адреси. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою [PERSON] зі свого самого народження, вказала, що він постійно проживав зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та у всьому йому допомагав. Також суд встановив, що [PERSON] після смерті батька звернувся до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори з метою отримання консультації щодо оформлення своїх спадкових прав. Державним нотаріусом йому було роз`яснено про відсутність необхідності подання заяви про прийняття спадщини, так як на час відкриття спадщини він проживав постійно із спадкодавцем. Одночасно йому було роз`яснено, що звернення до нотаріуса йому необхідно уже з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, що не обмежено часовим проміжком. Таким чином, позивач був категорично переконаний, що всі необхідні дії ним вчинено, прийняття спадщини після померлого батька відбулося. Так, статтею 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 Цивільного кодексу України встановлено шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини. Слід наголосити на тому, що як протягом шестимісячного строку, так і після цього [PERSON] не було подано заяви про відмову від спадщини. Таким чином, позивач отримав правомірні очікування на набуття спадкових прав на спадщину, що відкрилася після смерті батька. Разом з тим, зважаючи на відсутність обмежувального строку на отримання свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті батька позивача, з огляду на погіршення його здоров`я, що підірвалося смертю близької йому людини (підтверджується низкою виписок із амбулаторних карт стаціонарного хворого від 20.09.2006 року, 27.05.2016 року, 02.05.2018 року, 02.08.2019 року, 09.01.2020 року, 16.07.2020 року а.с.61-66), звернення до органів нотаріату відкладалося. У листопаді 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гофман Елли Леонідівни, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилось після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Однак, приватним нотаріусом Данилку В.І. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з пропущенням встановленого законом строку для подачі заяви про прийняття спадщини, про що видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 217/02-31, датовану 25.11.2020 року. (а.с.27-28) Зазначена відмова мотивована тим, що постійне проживання [PERSON] з спадкодавцем, що підтверджується довідкою виданою головою селищного комітету с. Вакуленці від 22 жовтня 2020 року не є підтвердженням місця його реєстрації за однією адресою разом із спадкодавцем на день його смерті, як того вимагає п. 3.22 Глави 10, Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595. Отже, [PERSON] потрапив до ситуації, коли як на дату відкриття спадщини (13 вересня 2005 року), так і протягом строку, встановленого чинним законодавством для подання заяви про прийняття спадщини чи відмови від неї (який тривав до 13 березня 2006 року), а також весь час після цього, позивач був переконаний про прийняття ним спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України. Лише в листопаді 2020 року нотаріусом повідомлено йому про введення в 2012 році (тобто задовго після спливу строку встановленого чинним законодавством для подання заяви про прийняття спадщини чи відмови від неї) норми, яка не дозволяє йому на даний час отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого батька. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Заперечуючи проти позову, учасники процесу посилалися на відсутність реєстрації позивача разом зі спадкодавцем. Матеріалами справи доведено, що будинок [ADDRESS] був постійним місцем проживання позивача, хоча він і був зареєстрований у сусідньому будинку [ADDRESS] , який також належить його батькові та входить до спадкової маси. У Постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року №204/2707/19 вказано на ступне, що для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved