Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в березні 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 09.03.2002 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох синів, а саме [PERSON] і [PERSON] . Проте, спільне подружнє життя не склалося через суперечки, непорозуміння, сімейні сварки, різноманітність характерів та відсутність спільних інтересів, які призвели до того, що можливості зберегти сім`ю немає, почуття поваги, довіри та кохання один до одного втратили, шлюбні відносини між ними припинені, спільного господарства не ведуть, фактично в шлюбі не проживають півтора року. Діти проживають з позивачем, спору щодо місця проживання дітей немає. Ухвалою суду від 15.03.2019 року відкрито провадження в справі, ухвалою суду від 05.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі (а. с. 14-15, 21-22). У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила шлюб розірвати, так як можливості зберегти сім`ю немає, шлюбні відносини не підтримують з вересня 2013 року, спільного господарства не ведуть з жовтня 2017 року, проживають окремо, мають різний бюджет, діти проживають з нею. Відповідач [PERSON] позов не визнав, проте, підтримав пояснення позивача, погодившись, що сварки та непорозуміння в сім`ї виникали на побутовому ґрунті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 09 березня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів громадського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб за актовим записом №247, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 09.03.2002 року, прізвище після одруження [PERSON] , [PERSON] (а.с.7). Від шлюбу мають двох синів, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.8, 9). Спільне подружнє життя не склалося через суперечки, непорозуміння, сімейні сварки, різноманітність характерів та відсутність спільних інтересів, які призвели до того, що можливості зберегти сім`ю немає, почуття поваги, довіри та кохання один до одного втратили, шлюбні відносини між ними припинені з вересня 2013 року, спільного господарства не ведуть з жовтня 2017 року, фактично в шлюбі не проживають півтора року. Діти проживають з позивачкою, спору щодо місця проживання дітей немає. Відповідач підтвердив, що дійсно з 2013 р. вони з дружиною не підтримують шлюбних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 1 СК України, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини не підтримують, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя на збереження сім`ї неможливе, спору щодо місця проживання дітей немає. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved