Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 25 вересня 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] в позові зазначив, що шлюб з [PERSON] уклав 17 квітня 2010 року у виконавчому комітеті Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], 2010 року народження. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Сторони проживають окремо. З цих підстав просив шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 07 листопада 2013 року позов не визнала та вказала про своє бажання зберегти шлюб. Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 07 листопада 2013 року сторонам у справі був наданий строк для примирення терміном чотири місяці. Після закінчення строк для примирення сторони в судове засідання не з'явились, будучи належним чином сповіщеними про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] надав до суду письмову заяву, в якій вказав про відсутність примирення з відповідачем та наполіг на розірванні шлюбу. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 17 квітня 2010 року у виконавчому комітеті Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис №1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], повторно виданим 16 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Згідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Наданий строк на примирення сторін позитивних результатів не дав, відносини між сторонами не покращились. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що дитина буде проживати з відповідачем. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved