Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач 8.08.2018 року, посилаючись на положення ст.ст.110, 112 СК України, звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 29.10.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис №178. Від спільного подружнього життя у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO] Позов обґрунтовується тим, що у період подружнього життя між позивачем та відповідачем почали виникати конфлікти через несумісність характерів, і на даний час подружжя проживає окремо, сімейні стосунки не підтримуються, подальше спільне життя не можливе. Після розірвання шлюбу позивач просить залишити їй прізвище - [PERSON]. 09.08.2018 судом направлено запит щодо доступу до персональних даних, на підставі ст.187 ЦПК України, з метою отримання інформації щодо місця проживання (перебування) відповідача [PERSON]. Відповідно до наданої відповіді відповідач значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.10) Ухвалою судді від 20 серпня 2018 року у даній справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. 02.10.2018 суд закінчив підготовче провадження та призначив справу для розгляду по суті на 11 годину 30 хвилин 6 листопада 2018 року, про що постановлено ухвалу. (а.с.18) До судового засідання від позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов вона підтримує, просить його задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечує. (а.с.22) Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, відповідно до приписів статей 128, 130, 131 ЦПК України, причини неявки не повідомив, представника не направив і відзив на позов до суду не подав. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, для участі у розгляді не з'явився, про причини неявки не повідомив, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як установлено у ході судового засідання, сторони уклали шлюб, зареєстрований 29.10.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис №178, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії «[NUMBER]. Свідоцтво про народження серії «[NUMBER] свідчить, що у сторін за час шлюбу народилась донька [PERSON], [INFO] Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім'я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню жінки, а тому позов підлягає задоволенню. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн, який підлягає стягненню з відповідача, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved