Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі належним чином уповноваженого представника за дорученням Попович М.В., звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір банківського поточного рахунку для здійснення операції з використання електронних платіжних засобів № 1270135 від 16.04.2013 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» в особі директора відділення «Друге Стрийське» ПАТ «ВТБ Банк» Матолі Н.В.; застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» прийняти у [PERSON] 100 000, 00 грн., отриманих внаслідок укладення договору банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів № 1270135 від 16.04.2013 року; зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» повернути [PERSON] кошти у розмірі 175 636,70 грн., сплачені ним внаслідок укладення договору банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням електронний платіжних засобів № 1270135 від 16.04.2013 року; стягнути з відповідача у користь позивача судові витрати. В поданому позові посилається на те, що 16.04.2013 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк» в особі директора відділення «Друге Стрийське» ПАТ «ВТБ Банк» Манолі Н.В. було укладено договір банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів № 1270135. Відповідно до умов вищезазначеного договору Банк зобов'язувався відкрити Позивачу поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, та встановити Кредитний ліміт на платіжну картку з наступними умовами: максимальна сума кредитного ліміту на момент укладення Договору - 150 000,00 грн.; процентна ставка за встановленим кредитним лімітом на момент укладення договору - 36% річних; пільговий період - 45 днів; мінімальний щомісячний платіж - 7% від використаного ліміту; строк внесення Мінімального щомісячного платежу - до 15-го числа кожного місяця. Додатком до вказаного договору був розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, відповідно до якого зазначалось сума кредиту - 100 000,00 грн. кредиту, строк кредитування - 60 місяців, процентна ставка - 22 % річних. Реальна процентна ставка зазначалась у даному розрахунку у розмірі 53,34 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту - 66 887,56 грн. Кредит надавався йому відповідно до розрахунку на споживчі потреби, що в розумінні п.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» є споживчим кредитом. Згідно вищезгаданого закону, перед укдладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов»язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, чого відповідачем зроблено не було. Банк ненадав повної інформації, у Розрахунку зазначив невірну орієнтовну сукупну вартість кредиту, та проігнорував вимоги Закону щодо можливості дострокового повернення Позивачем кредитних коштів, оскільки така відсутня як у тексті Договору так і у розрахунку, а зміст кредитного договору суперечить чисельним нормам законодавства України. У розрахунку орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, визначено суму у розмірі 66 887,56 грн. як абсолютне значення подорожчання кредиту. Проте, як вбачається з підсумування щомісячних платежів, які він зобов'язаний сплачувати щомісяця протягом 60-ти місяців, вартість кредиту становить 250 287,56 грн. Просить поновити строк позовної давності, оскільки про своє порушене право, а саме що сукупна вартість кредиту становить 250 287 грн. 56 коп. дізнався із позовної заяви ПАТ «ВТБ Банк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 91 660 грн. 45 коп. від 30.10.2015 року. До початку судового засідання представник позивача [PERSON], адвокат Попович М.В. подала заяву за вх. № 3490 від 07.08.2017 року, згідно якої просить справу слухати без її участі, та участі її довірителя, позов підтримує, просить задоволити. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Друге Стрийське» ПАТ «ВТБ Банк» у судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 224, ч.1 ст. 225 ЦПК України суд визначив причини неявки відповідача неповажними, та з урахуванням клопотання представника позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Таким чином у судове засідання не з»явились всі учасники судового процесу. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до умов договору банківського поточного рахунку для здійснення операції з використання електронних платіжних засобів № 1270135 від 16.04.2013 року Банк зобов»язувався відкрити Позивачу поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, та встановити Кредитний ліміт на платіжну картку з наступними умовами: максимальна сума кредитного ліміту на момент укладення Договору - 150 000,00 грн.; процентна ставка за встановленим кредитним лімітом на момент укладення договору - 36% річних; пільговий період - 45 днів; мінімальний щомісячний платіж - 7% від використаного ліміту; строк внесення Мінімального щомісячного платежу - до 15-го числа кожного місяця. У п. 2.6 Договору вказувалось, що такий укладається на невизначений строк та набирає чинності з дати його підписання Сторонами та скріплення печаткою Банку. Додатком до вказаного договору був розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, відповідно до якого зазначалось сума кредиту - 100 000,00 грн. кредиту, строк кредитування - 60 місяців, процентна ставка - 22 % річних. Реальна процентна ставка зазначалась у даному розрахунку у розмірі 53,34 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту - 66 887,56 грн. Кредит надавався [PERSON] відповідно до розрахунку на споживчі потреби. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та вважає, що Банк не повідомив його про кредитні умови, у Розрахунку зазначив невірну орієнтовну сукупну вартість кредиту, що в подальшому призвело до порушення його прав. З даним твердженням суд, погоджується виходячи з наступного. Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з п.2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», Банк повної інформації не надав позивачу [PERSON], у наявному Розрахунку зазначив невірну орієнтовну сукупну вартість кредиту, та проігнорував вимоги Закону щодо можливості дострокового повернення Позивачем кредитних коштів, оскільки така відсутня як у тексті Договору так і у розрахунку, а зміст кредитного договору суперечить чисельним нормам законодавства України. Згідно з п.5 ч.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»: до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки; деякі положення договору можна трактувати досить широко і не на користь Позичальника, особливо коли умови договору не дають права Позичальнику відстояти свої інтереси; про підняття відсоткової ставки банком; про згоду на запропоновані Банком умови; про повернення достроково всього кредиту, що саме по собі є дискримінацією, тобто таким, що всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу; про можливість Банку в односторонньому порядку в будь-який час підвищувати процентну ставку. Згідно з п.2. ч.2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до п.1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно п.2. ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. З матеріалів справи вбачається, що у розрахунку орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, визначено суму у розмірі 66 887,56грн. як абсолютне значення подорожчання кредиту. Проте, як вбачається з підсумування щомісячних платежів, які позивач зобов'язаний сплачувати щомісяця протягом 60-ти місяців, вартість кредиту становить 250 287,56 грн. Таким чином, було порушено п.4 ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», якою визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. У даному випадку, детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній, а отже і відсутня істотна умова кредитного договору в розумінні статті 632 ЦК України - ціна. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити - порядок зміни і припинення дії договору, однак, у спірному кредитному договорі відсутні будь-які умови щодо зміни чи припинення дії такого. Крім цього, у тексті договору та у розрахунку наявні суперечні положення щодо строку дії такого Договору, оскільки у п. 2.6 Договору зазначено, що таки й укладено на невизначений строк, а у розрахунку зазначено, що термін дії цього договору становить 60 (шістдесят) місяців. Спірний договір не містить умов про відповідальність банку. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Крім цього, у Розрахунку зазначена умова щодо сплати [PERSON] щомісячного платежу на користь Банку у розмірі 1 390,00 грн. за управління кредитом. У відповідності до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168, «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Пунктами 3.1 - 3.3 Постанови НБУ визначено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Судом встановлено, що у позивача [PERSON] відсутній графік погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором, та, крім того, відсутня достовірна інформація щодо реальної вартості кредиту, оскільки така не була чітко визначена ані у тексті Договору, ані у Розрахунку. У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із статі 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 статі 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення вимог закону, не повідоми позивача, як споживача, про кредитні умови, не надав йому повної інформації щодо кредиту, у Розрахунку зазначив невірну орієнтовну сукупну вартість кредиту, у договорі відсутні умови щодо відповідальності Банку, відтак суд вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо вимоги позивача про поновлення строку позовної давності, суд вважає, що така підлягає задоволенню, оскільки про своє порушене право, а саме що сукупна вартість кредиту становить 250 287 грн. 56 коп. позивач [PERSON] дізнався у зв»язку із поданням позовної заяви ПАТ «ВТБ Банк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 91 660 грн. 45 коп. від 30.10.2015 року. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Друге Стрийське» ПАТ «ВТБ Банк» на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі у розмірі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору, який, у даному випадку, складає 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved