Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.08.2012 р. звернувся до суду з позовом до відповідачів Тисменицької міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними і скасування рішень Тисменицької міської ради. Після уточнення позовних вимог 27.05.2013 р. просив визнати недійсними та скасувати рішення Тисменицької міської ради: 1) від 07.06.2007 р. «Про розгляд заяв» у частині затвердження [PERSON] земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача [PERSON], передачі у власність і видачі державного акту на право приватної власності на землю на підставі рішення міської ради від 14.09.1994 р. № 12 (підстава рішення суду), поновивши строк звернення до суду з даною позовною вимогою; 2) від 17.06.2010 р. «Про розгляд заяв» у частині доручення в.о. міського голови [PERSON] підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 р. «Про надання дозволу [PERSON] на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передачу [PERSON] у власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям та надання дозволу спадкоємцям [PERSON] дружині [PERSON] та синові [PERSON] на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по вул. Монастирська, 81 в м. Тисмениця. Ухвалою суду від 29.02.2016 р. належним відповідачем у даній справі визнано [PERSON] Заявлений позов [PERSON] обґрунтовував тим, що оскаржуваними рішеннями Тисменицької міської ради порушується його право власності на земельну ділянку. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 094417 від 25.11.2005 р. він є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером 2625810100:03:014:0020 площею 0,0691 га по вул. Монастирська, 79 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області; відповідно до державного акту ЯЕ № 846983 від 14.12.2007 р. йому належить земельна ділянка для ведення ОСГ з кадастровим номером 2625810100:03:014:0063 площею 0,0827 га по вул. Монастирська, 79 в м. Тисмениця. На даний час державні акти ніким не скасовані, у судовому порядку не визнані недійсними. Згідно матеріалів технічної документації про передачу у власність [PERSON] земельних ділянок за 2004 р. вбачається, що покійний [PERSON], правонаступниками якого була [PERSON] та є [PERSON], виготовив технічну документацію на земельні ділянки № 1 площею 0,1047 га та № 2 площею 0,2193 га (разом 0,3240 га), у якій зазначено, що розмір суміжної земельної ділянки по лінії межівника [PERSON] (від Є до А) складає 0,0665 га, у той час як він є власником присадибної земельної ділянки площею 0,0691 га. Тобто, [PERSON] частину належної позивачу присадибної земельної ділянки площею 0,0026 га включив у межі ділянки, на яку він претендує; розмір земельної ділянки [PERSON] у 0,1047 га є більшим за гранично допустиму норму безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам, встановлену ст.121 ЗК України. Згідно другого державного акту позивача на земельну ділянку під ОСГ площею 0,0827 га в описі меж його межівниками є [PERSON] (від А до Б), [PERSON] (від Б до В) та [PERSON] (від В до А). А згідно опису меж земельної ділянки № 2 [PERSON] позивач не зазначений суміжним землекористувачем, межівником від Г до Д вказано [PERSON], з чого випливає, що належна позивачу земельна ділянка під ОСГ включена до площі, яку приватизовують правонаступники [PERSON] на підставі оскаржуваних рішень міської ради; земельна ділянка № 2 згідно технічної документації [PERSON] накладається на його земельну ділянку. Виготовлена на замовлення відповідача [PERSON] інститутом землеустрою технічна документація фактично не відповідає ні рішенню Тисменицької міської ради від 14.09.1994 р., ні фактично наявній площі земельної ділянки в натурі, оскільки відповідачем самовільно змінені межі. Неможливо надати дозвіл на приватизацію та приватизувати площу земельної ділянки, якої фактично немає в натурі. Тисменицька міська рада без передбачених законом підстав, без вилучення у позивача в землі запасу належних йому на праві власності земельних ділянок площею 0,0026 га та 0,0827 га фактично неправомірно розпорядилась ними. Крім того, оскаржувані рішення не відповідають вимогам ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки рішення від 17.06.2010 р., яке було прийнято міською радою під час тимчасового відсторонення міського голови від виконання посадових обовязків, зобовязаний був підписати секретар міської ради; вказаною нормою не передбачено, що рішення сесії ради має право підписувати виконуючий обовязки міського голови або заступник міського голови. Спірне рішення від 07.06.2007 р. підписано не міським головою, в невідомою особою із проставленням перед словами «міський голова» символу «/». Тому оспорювані рішення є недійсними. Перше оспорюване рішення позивач почав оскаржувати ще у травні 2008 р. у порядку цивільного судочинства, ухвалою суду від 31.03.2011 р., яка набрала законної сили, провадження у справі було закрито, оскільки позов належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. У травні 2011 р. він звернувся до суду з адміністративним позовом про оскарження оспорюваних рішень, провадження закрито ухвалою суду від 04.05.2012 р., оскільки справа не підлягає розгляду в порядку КАС України. Після цього він звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами першої ухвали від 31.03.2011 р., у задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 27.06.2012 р., яка набрала законної сили. У звязку з цим просив поновити пропущений з поважних причин строк для оскарження першого рішення. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні уточнений позов підтримали і просили його задовольнити. Представник позивача [PERSON] 29.08.2016 р., а позивач 27.09.2016 р. подали суду заяви про закінчення розгляду справи у їх відсутності, просили позов задовольнити. Представник відповідача Тисменицької міської ради у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві відповідач в особі міського голови просив справу розглянути у відсутності свого представника та прийняти законне і обґрунтоване рішення. Представники відповідача [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що оскаржуваними позивачем рішеннями Тисменицької міської ради жодне право позивача не порушено. Право [PERSON] на землю було первинним, воно було оформлене за дідом відповідача, потім за його батьком у встановленому законом порядку ще у 1954 р. Позивач не мав і не міг мати права на земельну ділянку, яка була у законному користуванні [PERSON] і яка не вилучалась у них жодним рішенням. Оскаржувані рішення по суті є похідними від тих, які були прийняті раніше і якими вирішувалось питання надання у користування земельних ділянок як позивачу, так і відповідачу, вони фактично приймались на виконання рішень судів, тому не порушують прав позивача. Зокрема, перше оскаржуване рішення від 07.06.2007 р. прийняте на виконання рішення міської ради від 14.09.1994 р. № 12, від 06.11.2002 р. та на виконання рішення Тисменицького районного суду від 18.03.2004 р. Дані рішення на даний час є дійсними. Рішенням Тисменицької міської ради № 12 від 14.09.1994 р. було проведено реальний розподіл присадибних ділянок між господарствами [PERSON] та [PERSON] по існуючих межах, а саме: за сімєю [PERSON] закріплено 0,1047 га, а за сімєю [PERSON] 0,0660 га; крім того, за [PERSON] закріплено 0,3246 га городу. Інших рішень, які б змінювали зафіксовані узгоджені межі земельних ділянок по вул. Монастирська, 79 та 81 в м. Тисмениця, не приймалось. Виготовлена у 2004 р. [PERSON] інститутом землеустрою технічна документація [PERSON] відповідає фактичному розташуванню і площі земельних ділянок в натурі, тому безпідставним є твердження позивача про те, що [PERSON] самовільно змінив межі. Позивач не довів невідповідності оспорюваних рішень вимогам ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема, перше рішення від 07.06.2007 р., яке умисно не підписував колишній міський голова [PERSON], який є сватом позивача, незаконна бездіяльність якого оскаржувалась у судовому порядку, у подальшому було підписане секретарем міської ради [PERSON], що відповідає вимогам ст.42 вказаного Закону. Вказане рішення, яке відображено у протоколі сесії, підписаним міським головою, набрало чинності, оскільки у пятиденний строк з моменту його прийняття не зупинялось міським головою і на повторний розгляд ради не виносилось (п.4 ст.59 Закону). Друге рішення від 17.06.2010 р. підписане заступником міського голови О. Шкрумидою без порушення вимог закону, оскільки рішенням сесії міської ради від 29.05.2010 р. останньому були делеговані повноваження тимчасово виконуючого обовязки міського голови; на момент прийняття вказаного рішення секретар міської ради [PERSON] перебував у відпустці, а міський голова [PERSON] був відсторонений від посади. Щодо твердження позивача про накладення земельних ділянок, то виникає питання, чия земельна ділянка накладається на чию і чиє право на земельну ділянку є первинним. Практично всі документи, що послужили підставою для видачі позивачу державних актів на землю, є сфальсифікованими; за фальсифікацію рішення від 16.11.2007 р., на підставі якого позивачу видано державний акт на земельну ділянку під ОСГ площею 0,0827 га, [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України. Крім того, позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Просили відмовити у позові по суті за безпідставністю заявлених вимог, застосувати позовну давність. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що предметом спору у даній справі є два рішення відповідача Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, а саме: 1) рішення від 07.06.2007 р. «Про розгляд заяв», згідно якого міська рада вирішила затвердити [PERSON] земельно-кадастрову інвентаризації без погодження суміжного землекористувача [PERSON], передати у власність і видати державний акт на право власності на підставі рішення міської ради від 14.09.1994 р. № 12 (підстава рішення суду) (т.1, а.с.8); 2) рішення від 17.06.2010 р. «Про розгляд заяв», згідно якого міська рада вирішила: 1. доручити в.о. міського голови [PERSON] підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 р. «Про надання дозволу [PERSON] на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передачу [PERSON] у власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям; 2. надати дозвіл спадкоємцям [PERSON] дружині [PERSON] та синові [PERSON] на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по вул. Монастирська, 81 в м. Тисмениця, яка знаходиться в їх користуванні (т.1, а.с.9). Вказані рішення відповідача оспорюються позивачем [PERSON], який є власником двох земельних ділянок по вул. Монастирська, 79 в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області: - земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером 2625810100:03:014:0020 площею 0,0691 га, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 094417 від 25.11.2005 р., зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010531202999 (т.1, а.с.10); - земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 2625810100:03:014:0063 площею 0,0827 га, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 846983 від 14.12.2007 р., зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010731200389 (т.1, а.с.27). Суміжним землекористувачем належних позивачеві на праві власності земельних ділянок є відповідач [PERSON], який після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] успадкував будинковолодіння № 81 по вул. Монастирська в м. Тисмениця Тисменицького району Івано-Франківської області. Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що право [PERSON] на користування землею по вул. Монастирська в м. Тисмениця було первинним, з урахуванням наступного: за будинковолодінням по вул. Щорса, 38-39 [PERSON] (батька покійного [PERSON]С.) та [PERSON] рахувалась земельна ділянка площею 6002,70 кв.м, що підтверджується наданим відповідачем планом за 1954 р. (т.1, а.с.245); згідно рішення Тисменицької селищної ради від 15.01.1970 р. [PERSON] виділено земельну ділянку по вул. Щорса на старому місці для будівництва житлового будинку площею 600 кв.м, яка відведена в натурі, що підтверджується актом відводу земельної ділянки від 24.08.1970 р. (т.1, а.с.242); позивач згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.11.1991 р. успадкував будинковолодіння по вул. Щорса, 79 в м. Тисмениця після смерті [PERSON], яка стала його власником у порядку спадкування після померлої [PERSON] (т.2, а.с.1-3), успадковане будинковолодіння розташоване на земельній ділянці розміром 6002,7 кв.м.; розподіл земельних ділянок між господарствами сторін проведено рішенням Тисменицької міської ради № 12 від 14.09.1994 р. (т.2, а.с.7). З огляду на вимоги ст.22 ЗК УРСР 1970 р., згідно якої заборонялось приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, та вимоги ст.22 ЗК України 1990 р., відповідно до якої право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право; враховуючи підтвердження належності користування відповідача відведеною в натурі присадибною земельною ділянкою площею 0,06 га та відсутність належного відведення в натурі решти присадибної земельної ділянки та земельної ділянки для ведення ОСГ, якими користується відповідач (до рішення міської ради № 12 від 14.09.1994 р. не долучено відповідного вимогам чинного на той час земельного законодавства акту про встановлення меж земельних ділянок відповідача в натурі), суд піддає сумніву обставину щодо належності користування відповідача присадибною земельною ділянкою площею 0,1047 га та земельною ділянкою для ведення ОСГ площею 0,2193 га. Надана відповідачем довідка про землекористування від 11.11.2004 р. (т.2, а.с.36) при відсутності належних і допустимих доказів щодо відведення в натурі вказаних земельних ділянок не може вважатись належним підтвердженням права користування відповідача цими земельними ділянками. При цьому суд враховує обставини, які встановлені рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2015 р., що набрало законної сили, яким відмовлено у позові [PERSON] до Тисменицької міської ради, [PERSON] про визнання недійсними рішень міської ради, державних актів про право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельні ділянки та стягнення моральної шкоди (т.1, а.с.152-164). У відповідності з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідно до топографо-геодезичної зйомки по вул. Монастирська 79-81 в м.Тисмениця, проведеної 11.10.2014 р. ПП «Західземпроект» на виконання ухвали Тисменицького районного суду від 17.07.2014 р., площа земельної ділянки для обслуговування домоволодіння [PERSON] становить 0,0691 га, для обслуговування домоволодіння [PERSON] 0,1248 га; площа земельної ділянки для ведення ОСГ [PERSON] становить 0,0827 га, для ведення ОСГ [PERSON] 0,1121 га. Цим судовим рішенням підтверджено дійсність отриманих позивачем двох державних актів на право власності на земельну ділянку, якими права [PERSON] не порушено, та необґрунтованість вимог відповідача щодо визнання за ним права власності на земельні ділянки №№ 1 і 2 по вул. Монастирська, 81 в м.Тисмениця площею 0,1047 га для будівництва та обслуговування будинковолодіння та площею 0,2193 га для ведення особистого селянського господарства згідно технічної документації про виконані роботи по підготовці та видачі державного акту на право власності на земельні ділянки. При розгляді даної справи судом встановлено, що Тисменицька міська рада без передбачених законом підстав, без вилучення у позивача в землі запасу належних йому на праві власності земельних ділянок, а саме: частини присадибної земельної ділянки площею 0,0026 га (у плані земельних ділянок, що передаються у власність [PERSON], площа присадибної земельної ділянки позивача вказана 0,0665 га замість належних йому 0,0691 га т.2, а.с.40) та земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,0827 га, яка згідно вказаного плану включена до площі 0,2193 га земельної ділянки відповідача № 2 для ведення ОСГ, фактично неправомірно розпорядилась ними, погодивши та затвердивши відповідачу згідно оскаржуваних рішень технічну документацію на приватизацію земельної ділянки по вул. Монастирська, 81 в м. Тисмениці. Відповідно до вимог ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на земельну ділянку, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно п.«г» ч.3 ст.152 ЗК України передбачено такий спосіб захисту прав громадян на земельні ділянки як визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У відповідності з вимогами ч.1 ст.153 ЦК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог. Судом встановлено, що перше оспорюване рішення від 07.06.2007 р. позивач почав оскаржувати ще у травні 2008 р. у порядку цивільного судочинства, ухвалою суду від 31.03.2011 р., яка набрала законної сили, провадження у справі було закрито, оскільки позов на той час належало розглядати у порядку адміністративного судочинства (т.1, а.с.48-51); у травні 2011 р. позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування оспорюваних рішень, провадження закрито ухвалою суду від 04.05.2012 р., оскільки справа не підлягає розгляду в порядку КАС України (т.1, а.с.52-54); після цього він звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами першої ухвали від 31.03.2011 р., у задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 27.06.2012 р., яка набрала законної сили (т.1, а.с.55). Тому суд відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України визнає поважними причини пропущення позовної давності за першою вимогою, порушене право позивача підлягає захисту. На підставі наведеного, відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, ст.ст. 81, 152, 153, 155 ЗК України,

Outcome: approved