Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач 17.08.2017 року звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання права на приватизацію житлового приміщення. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], проживає у квартирі [ADDRESS] з 07.10.1997 року. 24.10.2008 року КЕЧ Івано-Франківського району військового округу видав ордер № 19 на вищевказану квартиру на її колишнього чоловіка [PERSON], на неї, а також на їх сина [PERSON]. На підставі даного ордера був заключений договір найму житлового приміщення у будинках Міністерства оборони України від 09.11.2010 року, термін дії якого до 2014 року. Вважає, що при видачі даного ордеру та укладенні договору найму не було дотримано норми діючого законодавства України, а саме: жиле приміщення не включено до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської чи районної в місті Ради народних депутатів. Жодного рішення виконавчим комітетом Майданської сільської ради про включення даної квартири [ADDRESS] до числа службових не приймалось. Отже, дана квартира відноситься до приміщень державного житлового фонду, так як статус даної квартири, як службового приміщення не визначений, а тому виданий ордер не відповідає формі, встановленій чинним законодавством та виданий не виконавчим органом рад. 16.07.2012 року на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, шлюб між нею та [PERSON] розірвано. 14.11.2011 року останній виписався з даної квартири і фактично перестав проживати у ній, а отже втратив право на користування житлом. З 07.10.1997 року по даний час вона разом із сином проживає та зареєстровані за вказаною адресою. 01.12.2016 року вона звернулася із заявою до Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про приватизацію даної квартири, проте жодної відповіді не отримала. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити. Представник відповідача, виконавчого комітету Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, в судове засідання не зявилася. Від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов визнає, проти його задоволення не заперечує. Представник відповідача, Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. Суд, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги , об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачу, її чоловіку [PERSON] та неповнолітньому сину [PERSON].КЕЧ Івано-Франківського району 24.10.2008 року видано ордер № 19 на квартиру [ADDRESS], у якій вони почали проживати з 07.10.1997 року (а.с.19). На підставі даного ордера був заключений договір найму житлового приміщення у будинках Міністерства оборони України від 09.11.2010 року, термін дії якого до 2014 року (а.с.20-21). Відповідно до ч.1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Судом встановлено, рішення виконавчого комітету Майданської сільської ради про включення даної квартири [ADDRESS] до числа службових не приймалось і є відсутнє, а тому дана квартира відноситься до приміщень державного житлового фонду, так як статус даної квартири, як службового приміщення не визначений, і відповідно, виданий ордер не відповідає формі, встановленій чинним законодавством та виданий не виконавчим органом рад. Копією рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16.07.2012 року стверджується, шлюб між позивачем та її чоловіком [PERSON] розірвано. Останній 14.11.2011 року знявся з реєстрації даної квартири та фактично перестав проживати у ній, що підтверджується копією його паспорта. Довідкою Майданської сільської ради № 655 від 19.06.2017 року стверджується, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають позивач та її неповнолітній син [PERSON]. Згідно копії заяви від 01.12.2016 року позивач звертався про оформлення передачі в приватну власність квартири, яку займає останній на підставі ордеру та договору найма житла до Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, однак жодної відповіді не отримала. У відповідності до ст. 1 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли в зв'язку з приватизацією житла, відмови уповноваженого органу в проведенні приватизації, виникають з житлових правовідносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства, а порушено право позивача на приватизацію підлягає захисту виходячи з наступного. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року за № 2482-Х11, цим же Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п.2 ст.2 цього Закону. Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків, пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири (будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачає, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Згідно з п.5 ст.5 вищевказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає безоплатне в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз. Матеріали справи підтверджують, що позивач зареєстрована у спірному жилому приміщенні, участі у приватизації державного житлового фонду не приймала, житло знаходиться на консолідованому балансі відповідача. Крім того, згідно довідок ПАТ «Державний ощадний банк Україна» від 30.11.2016 року позивач та її син [PERSON]. включені у списки громадян на отримання приватизаційних паперів в папці № 59030 від 08.09.2014 року за адресою [ADDRESS]; житлові чеки на приватизацію житла за даною адресою не використовувались (а.с.15). Копією довідки Майданської сільської ради № 902 від 01.12.2016 року стверджується, що мешканці спірної квартири мають право на житло на момент введення в дію ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16 грудня 2009 року затверджене «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т.ч. і рішення органу приватизації. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи до заяв по суті позову на підтвердження своїх вимог та заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у заявах по суті, а також представлені сторонами докази, кожен з точки зору належності, достовірності та допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатньості та їх взаємов'язку, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту порушення його права та права сина [PERSON] на приватизацію житлового приміщення. На підставі наведеного, відповідно до ст.9, 118 ЖК України, ст. 1, 3, 5, 8 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та

Outcome: approved