Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала і просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 10 жовтня 2010 року перебувають у шлюбі з відповідачем, від якого вони мають сина [PERSON], [INFO]. 14 січня 2016 року рішенням Тячівського районного суду стягнуто аліменти з [PERSON] на її користь на утримання сина, [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення ним повноліття, починаючи з 21.04.2015 року. З початку 2014 року відповідач залишив сім'ю та свого малолітнього сина без коштів для існування, не цікавився його життям, не спілкується з ним, не проявляє щодо нього щонайменшої батьківської турботи, хоча мав таку можливість. Оскільки відповідач ухилився від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, просить суд позбавити його батьківських прав щодо сина [PERSON]. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав і у задоволенні позову просить суд відмовити. Вказує на те, що має бажання приймати участь у вихованні сина, утримувати його, спілкуватися з ним, піклуватися про його фізичний та духовний розвиток тощо. Вважає, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк І.Р., підтримавши висновок органу опіки та піклування, вважає за не доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON]. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Судом встановлено, що сторони з 10 жовтня 2010 року перебувають у шлюбі, від якого вони мають сина [PERSON], [INFO]. З оглянутого в судовому засіданні рішенням Тячівського районного суду від 14.01.2016 року вбачається, що з [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина, [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення ним повноліття, починаючи з 21.04.2015 року. Судом також встановлено, що відповідач залишив сім'ю з початку 2014 року і вихованням свого малолітнього сина [PERSON] не займався та не приймав участі у його матеріальному утриманні. На переконання суду, відповідач в судовому засіданні вказав, що мав бажання бачитись з сином, брати участь у його вихованні, однак територіальна віддаленість між ними не давала йому цієї можливості, оскільки позивач з сином проживає в Закарпатській області, а сам відповідач проживає у м. Рівне. Крім того, повідомив суд про те, що цікавився своїм сином [PERSON], спілкуючись з дружиною в соціальних мережах, бажає в подальшому брати участь у вихованні [PERSON]. Відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови роз'яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до пункту 18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-Хіі від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Конвенції держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як передбачено статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо свого малолітнього сина [PERSON] необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Позивач не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести по порушень прав та інтересів останньої. Суд звертає увагу і на те, що незалежно від причин припинення виконання своїх обов'язків по вихованню дитини в певний період, відповідач змінив своє ставлення до виховання дитини, має бажання та наміри приймати участь у вихованні свого сина, сам відповідач характеризується позитивно. За таких обставин суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо свого сина [PERSON], вважаючи крім того, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини. При цьому суд також враховує, що відповідно до вимог статті 169 СК України, зміна поведінки особи, позбавленої батьківських прав, є підставою для поновлення батьківських прав. При вирішенні спору суд,

Outcome: dismissed