Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Позивач 16 березня 2015 року звернулася до суду зі вказаним позовом, в якому зазначила, що 22 вересня 2014 року відповідач офіційно звернувся зі скаргою до Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 282 комбінованого типу» Дніпропетровської міської ради, на неправомірні та неетичні дії вихователя закладу [PERSON], а саме, щодо її аморальних дій по відношенню до малолітніх дітей, спричиненні їм шкоди (фізичному та психічному здоров'ю), побиття його сина [PERSON]. За результатами розгляду скарги відповідач просив провести перевірку та прийняти рішення про звільнення [PERSON] з посади вихователя закладу. Окрім того, 01 грудня 2014 року [PERSON] офіційно звернувся з письмовою заявою до Управління освіти та науки Дніпропетровської міської ради, у якій виклав факти про те, що керівництво закладу № 282 ухилялося від розгляду його скарги. Відповідно до листа за підписом завідуючої КЗО «ДНЗ (ясла-садок) № 282 Красовської Н.В. від 09.10.2014 року [PERSON] повідомлено про результати розгляду його скарги. За результатами перевірки встановлено, що [PERSON] приділяє багато уваги вихованню культурно-гігієнічних навичок у дітей, у роботі вихователя виявлені недоліки, які не стосуються порушених у скарзі питань. Факти фізичного та психічного насильства до дітей групи з боку [PERSON] не знайшли підтвердження в ході перевірки. В свою чергу позивач не витримала такого неправомірного поводження по відношенню до себе та вимушена була звільнитися з посади вихователя за власним бажанням. Таким чином, факти, які були викладені у зверненнях [PERSON] не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність [PERSON], але у добровільному порядку відповідач не бажає визнати викладену у його зверненнях інформацію недостовірною. Відповідно до характеристики з місця роботи на ім'я [PERSON], остання має 31 річний педагогічний стаж роботи, сумлінно ставиться до виконання своїх посадових обов'язків. Окрім того, в результаті навмисних, протиправних дій відповідача позивачу була спричинена моральна шкода.Позивач просила визнати недостовірну інформацію викладену в зверненнях [PERSON] до Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 282 комбінованого типу» Дніпропетровської міської ради та Управління освіти та науки Дніпропетровської міської ради, а саме, з приводу неправомірних та неетичних дій вихователя закладу [PERSON], аморальних дій по відношенню до малолітніх дітей, спричиненні їм шкоди (фізичному та психічному здоров'ю), побиття вихованця [PERSON], як таку, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] і зобов'язати [PERSON] в місячний термін з дати набрання рішення суду законної сили направити спростування на адресу Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 282 комбінованого типу» Дніпропетровської міської ради та Управління освіти та науки Дніпропетровської міської ради наступного змісту: «В моїх офіційних зверненнях відносно здійснення протиправних дій з боку вихователя Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 282 комбінованого типу» Дніпропетровської міської ради [PERSON] були зазначені відомості, які не відповідають дійсності»; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1 грн.; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. та оплату судового збору в розмірі 243,60 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовну заяву не визнали в повному обсязі та просили відмовити в її задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступних підставах. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.. 18 Конвенції про права дитини , прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року батьки несуть рівну відповідальність за виховання дитини. Держава надає батькам належну допомогу у виконання ними обов»язків стосовно дітей. Держава має забезпечувати належний догляд за дітьми, батьки яких працюють. У відповідності до вимог ст.. 9 Закону України « Про звернення громадян» зазначено, що забороняється переслідування громадян і членів їх сімей за подання звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування , підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об»єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненні їх діяльності та рішень. Матеріалами справи встановлено, що 22 вересня 2014 року батьки дітей, які виховуються та навчаються в дошкільному закладі (ясла-садок) № 282 звернулися зі скаргою на ім`я директора Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 282 комбінованого типу» Дніпропетровської міської ради, на неправомірні та неетичні дії вихователя закладу [PERSON], а саме, щодо її аморальних дій по відношенню до малолітніх дітей, спричиненні їм шкоди (фізичному та психічному здоров'ю), побиття сина відповідача [PERSON]. За результатами розгляду скарги просили провести перевірку та прийняти рішення про звільнення [PERSON] з посади вихователя закладу (а.с.27-28). 01 грудня 2014 року [PERSON] офіційно звернувся з письмовою заявою на ім'я начальника Управління освіти та науки Дніпропетровської міської ради, у якій виклав факти про те, що керівництво закладу № 282 ухилялося від розгляду його скарги (а.с.29-32). Листом за підписом завідуючої КЗО «ДНЗ (ясла-садок) № 282 Красовської Н.В. від 09.10.2014 року [PERSON] повідомлено про результати розгляду його скарги(а.с.33). Встановлено, що наказом № 1-кд від 12.01.2015 року [PERSON] звільнено з посади вихователя за власним бажанням - ст. 38 КЗпП України (а.с.18). Стаття 40 Конституції України гарантує кожному право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового право від протиправних посягань інших осіб. З доводами позивача, викладеними нею в позовній заяві і в судовому засіданні суд погодитися не може, оскільки вони не відповідають дійсності та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, суперечать вимогам цивільного законодавства України і не основуються на нормах матеріального права, доводи позивача спростовуються доводами та поясненнями відповідача та навпаки, наданими сторонами письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності виходячи з наступного. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Крім того, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі. якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Отже, всі перелічені обставини є предметом доказування в судовому процесі, тому судом надано оцінку словам та словосполученням у зазначеній фразі, які позивач вважає недостовірними, негативними і такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію один одного, з точки зору роз'яснень Пленуму Верховного Суду України. В силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Разом з тим, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Тобто, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, відтак звернення до установ освіти з метою проведення перевірки є способом захисту своїх законних прав та інтересів, які передбачені законом, як законних представників своїх дітей. За таких обставин повідомлення відповідачем у зверненні до Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 282 комбінованого типу» Дніпропетровської міської ради та Управління освіти та науки Дніпропетровської міської ради про неправомірні та неетичні дії вихователя закладу [PERSON], а також прохання провести відповідну перевірку, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь та гідність позивача, а є реалізацією гарантованого права на звернення до органу, в компетенції якого знаходиться перевірка такої інформації. Таким чином, суд не має достатніх підстав для визнання інформації недостовірною або негативною чи такою, що є фактичним твердженням. Поширення будь-якої інформації, що порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам сторін по справі, або перешкоджає їм повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, судом не встановлено. [PERSON] не зазначено яка саме інформація є недостовірною, також не вказано, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена. За таких умов, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON]«про захист честі та гідності». Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди за нижченаведених підстав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї, и близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибин фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язаня з розміром цього відшкодування. Однак, [PERSON]не представила жодних доказів, в яких би зазначила, в чому полягає ця шкода, та якими доказами це підтверджується. Суд також враховує, що визначення розміру моральної шкоди носить оціночний характер, а відтак задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки факти викладені позивачем не знайшли свого об'єктивного підтвердження у судовому засіданні, позивачем на підтвердження викладених обставин не було надано належних доказів. В силу ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Outcome: approved