Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], яка проживає у м.Подільску Одеської області, звернулась 26.12.2016 року в суд з цим позовом до [PERSON], стверджуючи, що вони є батьками малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню сина, аліменти належним чином не сплачує, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком. Позивачка просила суд позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його сина, [PERSON], [INFO]; збільшити аліменти призначені [PERSON] рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27.03.2013 року, та стягувати з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з дати винесення рішення та до повноліття дитини. Позивачка в ході судового розгляду підтримала позовні вимоги. Додатково пояснювала, що відповідач фактично сина бачив на третій день після народження і на хрестини. За цей час жодного разу до дитини не приїздив, дитині не телефонував. Будь-яких перешкод у зустрічі з дитиною вона відповідачу не чинила. Більш того коли дитині необхідно було провести хірургічну операцію, вона телефонувала відповідачу щоб той матеріально допоміг. Однак він відмовив у цьому, посилаючись на відсутність коштів. Тому вона взяла у банку кредит у 10000 грн. на лікування сина. Взагалі дитина не знає відповідача як батька. Та й сам відповідач сина при зустрічі не впізнає. Її другий чоловік фактично заміняє дитині батька. Тому батьківство відповідача є чисто формальним. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Органу опіки і піклування Подільської міської ради Одеської області за довіреністю [PERSON] підтримала сторону позивача. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення від 23.02.2017 року згідно яких вказував, що з дня народження сина та по теперішній час він надає матеріальну допомогу на утримання дитини, проте позивачка перешкоджає йому бачитися з дитиною. Його матеріальне становище на даний час погане, він проживає у селі, працює у лікарні та отримує мінімальну заробітну плату, а тому його доходи не дають йому можливості сплачувати аліменти у розмірі 1000,00 грн. Також на його утриманні перебувають непрацездатні батьки. Проти позбавлення його батьківських прав заперечує, адже він визнає сина, бажає з ним спілкуватися, виховувати його, допомагати. У зв'язку з вищенаведеним, просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі та розглянути справу у його відсутність. Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, покази свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення цього позову, виходячи з такого. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього- [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з матір'ю. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27.03.2013 року, було стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 12.12.2012 року і до його повноліття. Згідно довідки голови квартального комітету від 20.12.2016 року, [PERSON] дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS], разом з сином [PERSON], [INFO], її батьками та меншим сином і чоловіком. За місцем мешкання характеризується добре. Про [PERSON] нічого не відомо, за місцем мешканням його ніколи не бачили, участі у вихованні дитини не приймає. Згідно характеристики ЗОШ І-ІІІ ступенів №9 м. Подільська, [PERSON], [INFO], навчається у школі з 1-го класу. У школу поступив у 2014 році. Дитина характеризується позитивно. З моменту розлучення матері дитини з біологічним батьком, [PERSON] не спілкується з ним. У часті у вихованні дитини він не приймає. Батько не відвідує батьківські збори, у шкільних заходах участі не приймає. Допитані судом свідки з боку позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили викладені позивачем обставини справи щодо неучасті відповідача у вихованні дитини. Зокрема свідчили, що дитину фактично виховує і утримує одна позивач. Батько дитини ніякої участі у вихованні дитини не приймає. Взагалі до дитини не приїздить та життям дитини не цікавиться. Відповідач [PERSON], [INFO], уродженець і житель с. Петрашівка Тульчинського району Вінницької області, заперечуючи проти позову, вказував, що бажає спілкуватися з сином, проте йому перешкоджає у цьому позивачка. Також надав копію скарги до органу опіки та піклування з цього приводу. Проте суд не може прийняти до уваги вказані твердження відповідача, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та показам свідків. Крім того, суд звертає увагу, що зі скаргою до органу опіки та піклування відповідач звернувся 21 лютого 2017 року, тобто майже через дев'ять років з дня народження сина. Чому до цього часу він не приймав заходів задля побачень з сином, ним нічим не обґрунтовано. Частиною 1 ст. 164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них. Пленум Верховного Суду України у п. 15 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що, розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позивач, як на підставу для позбавлення відповідача батьківських прав посилалась на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини). Ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини, не займатися її вихованням, духовним розвитком, тощо). Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язанні займатись вихованням дитини. При цьому передача на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язків батьківського піклування щодо неї. Належних доказів про вплив позивача на дитину з метою позбавлення відповідача батьківських прав судом не отримано. З урахуванням обставин справи, суд погоджується з висновком Органу опіки і піклування Подільської міської ради Одеської області №482 від 06.03.2017 року щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] відносно його сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-Х11 від 27.02.1991 року, «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини». Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач, як батько малолітнього сина, маючи реальну можливість виконувати обов'язки по вихованню дитини, повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться життям своєї дитини, потребами, її фізичним та духовним розвитком, не виявляє батьківської турботи, не надає жодної матеріальної допомоги. При цьому суд враховує тривалість такого ухилення. Твердження відповідача, що позивач перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною є голослівними, оскільки він не представив будь-яких доказів у підтвердження у спробі вирішення цього питання у встановлений законом спосіб. Його скаргу на адресу органу опіки й піклування з цього приводу від 21.02.2017 року, суд розцінює як спосіб створення доказу під час самого розгляду справи. Тому з урахуванням отриманих судом доказів в обґрунтування вимог позову, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позову у частині позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його малолітнього сина. Що стосується позовних вимог про збільшення розміру стягнення аліментів, суд приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно довідки Тульчинського РЦЗ від 20.02.2017 року, дохід [PERSON] за період з 18 квітня 2014 року по 24 жовтня 2014 року становить 3232,43 грн. Згідно довідки Тульчинського РЦЗ від 20.02.2017 року, дохід [PERSON] за період з 23 квітня 2015 року по 15 жовтня 2015 року становить 3001,36 грн. Згідно довідки Тульчинського РЦЗ від 20.02.2017 року, дохід [PERSON] за період з 28 квітня 2016 року по 17 жовтня 2016 року становить 2930,56 грн. Згідно довідки Печерської обласної лікарні відновного лікування №40 від 13.02.2017 року, [PERSON] дійсно працює в Печерській обласній лікарні відновного лікування на посаді машиніста котлів (Наказ №28 від 12.10.2016 року). Згідно довідки про середню заробітну плату Печерської обласної лікарні відновного лікування від 21.04.2016 року, заробіток [PERSON] за період з листопада 2015 року по березень 2016 року склав 8734,35 грн. Згідно довідки про заробітну плату Печерської обласної лікарні відновного лікування від 03.02.2017 року, заробіток [PERSON] за 2016 рік склав 12200,10 грн. Згідно довідки виконкому Печерської сільради Тульчинського району Вінницької області №102 від 17 лютого 2017 року, склад сім'ї [PERSON] - його мати [PERSON], 1957 року народження. Згідно довідки УПФУ у Тульчинському районі №614/15-13/02/1 від 20 лютого 2017 року, [PERSON] знаходиться на обліку в УПФУ у Тульчинському районі, її пенсію за вислугу років працівникам освіти за період з серпня 2016 року по січень 2017 року склала 7797,78 грн. Таким чином, позивачкою не надано жодних доказів того та не доведено, що у відповідача поліпшився матеріальний стан і що він має можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі без погіршення його матеріального стану. Також суду не надано доказів стосовно інших підстав, передбачених ст.192 СК України, згідно яких розмір аліментів можна було б змінити. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позову у цій частині. Питання щодо розподілу судових витрат у справі судом не вирішується, оскільки таких вимог ними не заявлено.

Outcome: partial