Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 серпня 2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, який в подальшому був уточнений (а.с.44)./ В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що 07 серпня 2004 року між нею і [PERSON] був зареєстрований шлюб. У них [INFO] народилася дочка [PERSON], яка проживає з нею, позивачем у справі. [PERSON] зазначає у позові, що з [PERSON] вона прожила в шлюбі 12 років. Вони вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. Проте, з травня 2017 року вона з [PERSON] не проживають як чоловік і дружина, не виконують сімейні обов'язки, не вирішують поточні сімейні проблеми. Вказані обставини призвели до формальності шлюбу, тому позивач просить розірвати шлюб між нею і [PERSON] із залишенням їй, позивачу, прізвища «[PERSON]». Оскільки їх малолітня дочка проживає з нею, батько дитини проживає від неї, позивача, і дитини окремо, має можливість за своїм станом здоров'я та матеріальним становищем сплачувати аліменти, не допомагає їй, позивачу, матеріально утримувати дитину, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] до повноліття дитини в твердій грошовій сумі по 2800 грн. на місяць. Крім того, зазначає позивач у позові, під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим номером 1453, посвідченим Пологівською державною нотаріальною конторою Запорізької області, нею і [PERSON] була придбана 1/2 частина житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка була зареєстрована ім'я відповідача у справі. Інша 1/2 частина зазначеного будинку також належить відповідачеві. У зазначеному будинку вони проживали сім'єю до травня 2017 року, після чого вона, позивач, разом із дочкою переїхали жити до її, позивача, батьків, де проживають і наразі у квартирі батьків у [ADDRESS]. На теперішній час згоди про добровільний поділ майна між ними, сторонами у справі, не досягнуто, що вимусило її звернутися до суду з позовними вимогами не лише про розірвання шлюбу і стягнення аліментів, а і з вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя, об'єктом якого є половина житлового будинку [ADDRESS]. Оскільки від шлюбу сторони мають малолітню дитину, яка перебуває на утриманні позивача, а відповідач не надає необхідної матеріальної допомоги на утримання дочки, з метою забезпечення дитині належних побутових умов для проживання та розвитку, на підставі положень частини 3 статті 70 Сімейного кодексу України з урахуванням роз'яснень порядку такого застосування, викладеного в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно яких суд в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, позивач просить постановити судове рішення, яким визначити її дольову частку в розмірі 2/3 частини спільно нажитого майна, тобто 2/3 частини від 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач надала письмову заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, свої позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі (а.с.33). Своєю заявою до суду від 30 листопада 2017 року позивач просила суд при постановлення рішення у справі в частині стягнення аліментів на утримання дитини визначити початковий строк їх стягнення з грудня 2017 року, оскільки, дійсно, позивач сплатив аліменти на утримання їх дочки [PERSON] у вересні 2017 року, у жовтні 2017 року і в листопаді 2017 року у передбаченому законом розмірі (а.с.43). У судовому засіданні представник позивача за договором про надання правової допомоги адвокат Скляров О.Е. в інтересах позивача [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги з зазначених у позові підстав, просив задовольнити їх, оскільки для цього є всі правові підстави. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Проти розірвання шлюбу він не заперечує, оскільки він з [PERSON] дійсно не підтримують шлюбних відносин, сім'я носить формальний характер. Просив суд стягнути з нього на утримання дочки [PERSON] аліменти не в твердій грошовій сумі, як просить позивач у позові, а в ідеальній частці від його заробітної плати, оскільки він має постійне місце роботи, отримує систематично заробітну плату. Тому просить стягнути аліменти на дочку по 1/4 частині на місяць до повноліття дитини. При цьому просив суд звернути увагу, що він звернувся до бухгалтерії підприємства, де працює, з заявою про стягнення з його зарплати аліментів на утримання дочки [PERSON], і з нього з вересня 2017 року по листопад 2017 року стягувалися аліменти. Тому просить судовим рішенням стягнути з нього аліменти з урахуванням цих обставин. Просив судовим рішенням поділити між ним і позивачем 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], яка належить їм обом як подружжю. Переконаний, що 1/2 частина належного йому за договором дарування у спірному житловому будинку не підлягає поділу, оскільки ця половина будинку не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Тому просив судовим рішенням поділити половину будинку, яка належить йому і позивачу у справі, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку від 1/2 частини будинку, яка є спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження своєї позиції у справі відповідач надав суду свої письмові заперечення (а.с.18). Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем з урахуванням її письмової заяви до суду від 30 листопада 2017 року, вислухав представника позивача і відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено в судовому засіданні, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 07 серпня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Пологівського районного управління юстиції Запорізької області (а.с.6). Сторони у справі є батьками малолітньої дочки [PERSON] [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 02 листопада 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Пологівського районного управління юстиції Запорізької області (а.с.7). Позивач згідно копії довідки на а.с.8 працює, отримує стабільну заробітну плату в розмірі 3205 грн. на місяць (січень-травень 2017 року), дитина проживає з позивачем у справі згідно копії довідки органу місцевого самоврядування від 08 серпня 2017 року у [ADDRESS], будучи зареєстрованими у спірному будинку по [ADDRESS]. Як стверджує позивач у позові, квартира [ADDRESS] належить її батькам. Як стверджує відповідач у судовому засіданні, у зазначеній квартирі проживають батьки позивача, племінниця і сестра позивача проживають окремо на мікрорайоні Пологи-5. Наразі позивач і дочка сторін у справі, пояснив суду відповідач, винаймають квартиру у м.Пологи. Згідно копії договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 07 червня 2012 року державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області за реєстровим номером 1453, [PERSON] 07 червня 2012 року, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], придбав 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. Продаж за домовленістю сторін вчинено за 32040 грн. Договір вчинений за згодою дружини покупця, якою вона стверджує, що набувана частина житлового будинку буде об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с.24-25). З копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованої 10 серпня 2017 року, судом встановлено, що [PERSON] є власником цілої частини спірного житлового будинку [ADDRESS], оскільки на підставі договору дарування, посвідченого 07 червня 2012 року державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області за реєстровим номером 1455, він є власником 1/2 частини зазначеного житлового будинку (а.с.10). Цей факт не заперечувався представником позивача і відповідачем у судовому засіданні. Згідно положень абзацу першого ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них або інтересам їх дітей, що має істотне значення. Вирішуючи даний спір про розірвання шлюбу, суд враховує, що відповідно до положень ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На думку суду, дана сім`я, в результаті різних поглядів на шлюб та сім'ю, відсутності порозуміння між ними та не проживання подружжя спільно та не ведення спільного господарства, розпалася і зберегти її при таких обставинах неможливо, а подальше збереження сім`ї буде суперечити інтересам позивача, а з огляду на визнання позову відповідачем в цій частині, - то і його інтересам, а також інтересам їх малолітньої дитини Згідно ст.51 Конституції України та у відповідності до положень ст.ст.180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином відповідач, проживаючи окремо від сім'ї, зобов'язаний утримувати дочку до досягнення нею повноліття, нарівні із матір'ю дитини, а мати дитини вправі звернутися з позовом про стягнення з батька дитини аліментів на утримання дитини. Зазначене свідчить про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки [PERSON]. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність майна, грошових коштів та витрати і інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що відповідач працює постійно старшим шляховим майстром у структурному підрозділі «Пологівська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», систематично отримує заробітну плату (а.с.19,34). На підставі заяви [PERSON] до бухгалтерії підприємства, де він працює, з нього у вересні 2017 року були стягнуті аліменти на утримання дочки 3844,08 грн., у жовтні 2017 року - 2676,82 грн., у листопаді 2017 року - 2586,95 грн. (а.с.34,43). Позивач у позові просить сягнути судовим рішенням з відповідача аліменти на утримання їх дитини в твердій грошовій сумі по 2800 грн. на місяць. Проаналізував добуті докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню частково, оскільки є підстави для стягнення аліментів не в твердій грошовій сумі, як просить позивач у позові, а в ідеальній частці від доходу (заробітку) платника аліментів, починаючи з 01 грудня 2017 року, беручи до уваги відомості про те, що відповідач на підставі заяви сплатив аліменти на утримання дитини з вересня 2017 року по листопад 2017 року включно. При цьому суд виходить і з позиції позивача, яка просила суд судовим рішенням стягнути аліменти з відповідача саме з грудня 2017 року. За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визначення розміру частини будинку, на яку судовим рішенням повинно бути визнано за нею, позивачем, право власності, позивач стверджує про існування умов щодо відступу від засади рівності часток подружжя, посилається на норми ст.ст.60,65,68,69,70 СК України, ст.ст.325,368 ЦК України і роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», стверджуючи, що відповідач не надає необхідної матеріальної допомоги на утримання дочки. Проте, судом встановлено з досліджених у судовому засіданні письмових доказів, що відповідач, починаючи з травня 2017 року, тобто відколи між сторонами у справі були припинені сімейні відносини, добровільно перераховував фіскальними чеками на банківську картку позивача в загальній сумі 2218,50 грн. (а.с.23), 19 липня 2017 року відповідач оплатив вартість путівки для дочки в дитячий заклад оздоровлення «Сокіл» в сумі 800 грн. (а.с.20,21,22), що не спростовано представником позивача у судовому засіданні. За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач ухиляється від надання необхідної матеріальної допомоги на утримання їх малолітньої дочки, і, зважаючи на це, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для відступу від засади рівності часток подружжя, закріпленої ст.60 СК України, а тому суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в цій частині частково, визнаючи за нею право власності на 1/2 частину від 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] Запорізької області, яка належить сторонам у справі як об'єкт спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 07 червня 2012 року за реєстровим номером 1453. Судові витрати, яких зазнала позивач щодо оплати позовних вимог в частині розірвання шлюбу і визнання права власності на частину житлового будинку в сумі 1280 грн. згідно квитанцій на а.с.1,2 суд стягує з відповідача на користь позивача у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, у зв'язку з тим, що дитина сторін проживає з матір'ю, яка до суду зверталась для захисту інтересів неповнолітньої дочки, а 640 грн. судового збору за вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини суд стягує з відповідача на користь держави.

Outcome: partial