Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.10.2018 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, яка мотивована тим, що він з 04.05.2011 року по 30.05.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем під землею. З 30.05.2018 року наказом № 816 К від 30.05.2018 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у звязку із виходом на пенсію за віком. Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 22 304 грн. 41 коп. та виплатив її остаточно лише 23.08.2018 року. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить стягнути з відповідача на свою користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 27 658 грн. 50 коп., завдану моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. та зобовязати ДП «Селидіввугілля» здійснити сплату страхових внесків за період його роботи з 01.08.2016 року по 30.05.2018 року. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.10.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивач був звільнений з роботи 30.05.2018 року, натомість в день звільнення не працював. Вимога щодо розрахунку надійшла до ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» 06.08.2018 року, тоді як остаточний розрахунок з ним проведено 23.08.2018 року. У звязку із чим, вважає що час затримки розрахунку при звільненні з [PERSON] складає 17 днів та просить суд вирішити позовні вимоги в даній частині відповідно до діючого законодавства. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача 10\~000 грн. 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди, вважає їх необґрунтованими та недоведеними. Тоді як, позовні вимоги в частині зобовязання відповідача здійснити сплату страхових внесків за період його роботи з 01.08.2016 року по 30.05.2018 року є необґрунтованими, оскільки єдиний соціальний внесок за вказаний період сплачений підприємством у повному обсязі. У звязку з чим, просить відмовити в задоволені позову [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди та зобовязання здійснити сплату внесків на соціальне страхування у поновному обсязі. Представник третьої особи Селидівського ОУ ПФУ в Донецькій області в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив в якому зазначив, що відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу зараховуються періоди трудової діяльності та іншої діяльності особи залежно від факту та суми сплачених внесків. У звязку із несплатою підприємством відповідача страхових внесків Селидівське ОУ ПФУ в Донецькій області в не проводило належних перерахунків, діючи в межах чинного законодавства. Відповідно до вимог ст.\~279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно запису № 34 трудової книжки серії БТ-ІІ № 0136718, [PERSON] 04.05.2011 року прийнято до відокремленого підрозділу «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» на посаду підземного прохідника 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Згідно запису № 37 трудової книжки серії БТ-ІІ № 0136718, 30.05.2018 року [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у звязку із виходом на пенсію із виплатою допомоги відповідно до наказу № 816к від 30.05.2018 року. Як вбачається з довідки № 04-22/2276 від 15.08.2018 року, виданої ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», на момент звільнення [PERSON] йому було нараховано заробітну плату за квітень 2018 року 11\~652 грн. 11 коп., за травень 2018 року 44\~869 грн. 33 коп.. Станом на 17.08.2018 року заборгованість по заробітній платі складала 22\~304 грн. 41 коп.. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до розяснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно листа N\~224/0/103-17/214\~від 19.10.2017\~року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку з 30.05.2018 року (день звільнення) по 23.08.2018 року (день фактичного розрахунку) складала би 60 днів: травень 2018 року 2 дні, червень 2018 року 20 днів, липень 2018 року 22 дні, серпень 2018 року 16 днів. Згідно довідки № 04-22/2276 від 15.08.2018 року, виданої ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON], що розрахована відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 629 грн. 79 коп. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку повинна складати: 629 грн. 79 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 60 (кількість днів затримки розрахунку) = 37 787 грн. 40 коп. Вирішуючі позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, судом встановлено, що визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику\~розгляду цивільних\~справ за\~позовами про\~захист прав\~споживачів» при\~вирішенні \~вимог споживачів\~про відшкодування\~ на\~підставі Закону\~України «Про\~захист прав\~споживачів» моральної\~ шкоди\~ суди\~ повинні\~ виходити\~з роз'яснень,\~які Пленум\~Верховного Суду\~України дав\~у постанові\~від 31\~березня 1995\~р.\~N\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди». Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виробника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 237-1 ч. 1 КЗпП України, працівникові проводиться відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт затримки виплати заробітної плати позивачу на 60 днів, суд визнає, що зумовило порушення нормальних життєвих звязків позивача, негативно відбилося на його психічному стані, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, і таким чином, [PERSON] завдано моральну шкоду. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги обставини справи, тривалість затримки розрахунку при звільненні, характер та глибину повязаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 800 грн. З приводу позовних вимог щодо зобовязання ДП «Селидіввугілля» здійснити сплату страхових внесків за період його роботи з 01.08.2016 року по 30.05.2018 року, судом встановлено наступне. Абзацом першим частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не менше ніж мінімальний страховий внесок. Страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами. Механізм обовязкового пенсійного страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх пенсійних справ. Так, статтею 113 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо. З цим правом кореспондується обовязок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону) незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 20 Закону). Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Доводи представника відповідача, що позовні вимоги [PERSON] щодо зобовязання ДП «Селидіввугілля» здійснити сплату страхових внесків підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, на думку суду, є хибними, оскільки в даному випадку спір між сторонами виник з трудових правовідносин і не є публічно-правовим, у звязку з чим, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що відповідно до довідки № 04-22/3181 від 05.11.2018 року, виданої ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», відомості про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми єдиного соціального внеску по ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» за періоди з 01.08.2016 року по 30.05.2018 року надані до Покровської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області в повному обсязі. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В звязку з чим, суд вважає що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Повно і всебічно зясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно до\~задоволеної частини\~вимог в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати за подання позову до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial