Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач 30.03.2021 звернувся до суду з указаним позовом та просив розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 13.03.1986 Веселівською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис №5, від якого неповнолітніх дітей не має. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що шлюбні відносини між сторонами не склалися та фактично припинилися, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, єдиного бюджету не мають. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбних відносин з відповідачем є недоцільним, так як сторони мають різні погляди на сімейне життя та ведення сумісного побуту і господарства. Позивач у судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, позов визнала в повному обсязі. У зв`язку з тим, що сторони правом на участь у судовому засіданні не скористалися, відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 13.03.1986 Вселівською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 5, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.4). Позивач стверджує, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, сторони проживають близько 15 років окремо, спільне господарство не ведуть, єдиного бюджету не мають, подальше збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити їх інтересам. За ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд не застосовує положення ст. 111 Сімейного кодексу України, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, подальше спільне проживання суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, аналізуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що шлюб між подружжям існує лише формально, сторони проживають окремо, шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними припинено, зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, вважає за необхідне шлюб, зареєстрований 13.03.1986 Веселівською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 5 - розірвати. Оскільки в своїй заяві, відповідач не ставила питання про зміну прізвища « [PERSON] », на дошлюбне « [PERSON] », суд приходить до висновку про необхідність залишення відповідачу після розірвання шлюбу прізвища « [PERSON] ». Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення містить ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Окрім того, згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнала позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору сплаченого нею при поданні позову, що складає 454,00 грн. Беручи до уваги задоволення позовних вимог, повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача решту судових витрат, понесених нею при подачі позову (а.с. 3), що складає 454,00 грн.

Outcome: approved