Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач 25.05.2015 року звернувся до суду з позовом до Головного управління юстиції в м. Києві в особі Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про визнання незаконною постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено, що 29.04.2015 року, державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала її чоловіку [PERSON], який помер [INFO]. Постанову державним нотаріусом обґрунтовано тим, що право власності на спірну квартиру у померлого [PERSON], виникло на праві особистої власності на підставі ст. 57 п. 7 СК України, так як набута ним, внаслідок приватизації. З даною постановою позивач не погоджується, посилаючись на ст. ст. 60, 61 СК України, ст. 5 ЦК України та просить, визнати незаконною постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, та зобов'язати видати свідоцтво про право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні 09.03.2016 року представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. У судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки, суд не повідомив, проте, направив до суду письмову заяву в якій просить слухати справу за його відсутності (а.с.118, 125). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається зі свідоцтва про право власності, [ADDRESS] належить [PERSON], у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 6, 8). [INFO], [PERSON], помер (а.с. 9). Як вбачається з свідоцтва про шлюб, [PERSON], та [PERSON], уклали 19.10.1991 року, шлюб, після реєстрації шлюбу, прізвище дружини змінено на [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з копії спадкової справи № 773/13 до майна померлого [PERSON], після його смерті, було заведено спадкову справу за заявами про прийняття спадщини [PERSON] (матір померлого) (а.с.39), [PERSON] (дочка померлого) (а.с.46), [PERSON] (дружина померлого) (а.с. 48), [PERSON] (дочка померлого) (а.с.51). 21.08.2014 року, державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, відмовлено [PERSON] (матір померлого) у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON], в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартири (а.с.72). Як вбачається з копії рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07.03.1996 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] від 19.10.1991 року розірвано (а.с. 79). Як вбачається з листа Головного управління юстиції у Львівській області Яворівського районного управління юстиції у Львівській області ВДРАЦСРС № 30 від 13.01.2015 року, не виявлено актового запису про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07.03.1996 року (а.с.82). Відповідно до ст. 44 КпШС України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (який діяв на момент розірвання шлюбу). 10.01.2002 року прийнято СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, норми СК України не мають зворотної дії і не можуть регулювати відносини, що виникли до 01.01.2004 року. Таким чином встановлено, що на даний час шлюб між померлим [PERSON] та [PERSON] який укладено 19.10.1991 року, офіційно не розірвано. 29.04.2015 року, державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, відмовлено [PERSON] (дружина померлого) у видачі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: в [ADDRESS], яка належала її чоловіку [PERSON], який помер [INFO], на праві особистої власності на підставі ст. 57 п. 4 СК України, так як набута ним внаслідок приватизації (а.с.108). Як встановлено судом, та вбачається із копії спадкової справи, після померлого [PERSON], [INFO], залишилось спадкове майно, яке складається із квартири [ADDRESS], та квартири [ADDRESS] (а.с. 88, 91, 103). До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулись [PERSON] (матір померлого) (а.с.39), [PERSON] (дочка померлого) (а.с.46), [PERSON] (дружина померлого) (а.с. 48), [PERSON] (дочка померлого) (а.с.51). Відповідно до 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином встановлено, що позивач ставлячи вимогу про зобов'язання видати їй свідоцтво про право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала її чоловіку [PERSON], який помер [INFO], порушуватиме права спадкоємців першої черги, які написали заяву про її прийняття. Відмови від прийняття спадщини, спадкоємців першої черги, суду не надано, та копія спадкової справи таких заяв не містить. Окрім того, положеннями ст. 16 ЦК України визначено перелік способів захисту суб'єктивних цивільних прав, спрямованих на вчинення матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Кожна особа відповідно до вимог ст. 16 ЦК України має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, до них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх службових осіб. Отже, особа, яка вважає, що її право порушене може скористатися певним способом захисту свого порушеного права, що визначений законом. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Нотаріус у своїй діяльності під час вчинення нотаріальних дій керується вимогами Закону України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 також роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження про визнання права на спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З урахуванням вищенаведених вимог закону та відповідних роз'яснень, винесена нотаріусом постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, є підставою для звернення позивача з позовом про визнання права на спадщину. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed