Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Позивач 14.04.2016 р. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її рідна сестра [PERSON] Після її смерті позивач звернулась до Першої Полтавської державної нотаріальної контори з метою оформлення права на спадщину та дізналась, що 08.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), згідно якого відповідачу було передано у власність квартиру [ADDRESS] взамін чого відповідач зобов'язалась довічно утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою, у тому числі забезпечення належного лікування. Позивач вважає, що відповідачем умови договору не виконувались, що відповідач скористалась тяжкою життєвою ситуацією померлої, уклала договір, який фактично не виконувала. Просить суд визнати договір довічного утримання (догляду) укладений між [PERSON] та [PERSON] 08 липня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Донецької державної нотаріальної контори, реєстраційний запис №2-1323, недійсним. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи Восьмої донецької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження Дослідивши матеріали справи, та законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено державним нотаріусом Восьмої донецької нотаріальної контори Рубцовою О.О., та зареєстровано у реєстрі за №2-1323. Згідно п. 1, 7 договору довічного утримання від 08.07.2008 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], та [PERSON] зобов'язалась довічно утримувати [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом і необхідною у тому числі забезпечити згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості. Пунктом 8 зазначеного договору передбачено, що вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) визначена сторонами у сумі - 300 грн. та зазначено, що ця сума підлягає індексації згідно з законом України від 03.07.1991 року «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого Маячківською сільською радою Новосаржанського району Полтавської області, актовий запис №22, [PERSON] померла [INFO], про що свідчить,. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження [NUMBER], виданого 20.10.1961 року, та [NUMBER], виданого 19.01.1949 року, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб сформованих20.11.2015 року та 06.09.2016 року, та свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого т15.12.1998 року. Таким чином, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що [PERSON] умови договору довічного утримання не виконувались, та що відповідач скористалась тяжкою життєвою ситуацією померлої, уклала договір, який фактично не виконувала. Щодо доводів позивача з приводу того, що [PERSON] умови договору довічного утримання не виконувались, слід наголосити, що в роз'ясненнях викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно яких виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а тому не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 744 ЦК України визначено поняття договору довічного утримання (догляду). Так, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Як вбачається із змісту договору довічного утримання (догляду) від 08.07.2008 року, договір укладено між [PERSON] та [PERSON], які були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів. Також зазначено, що договір укладено сторонами перебуваючи при здоровому розумінні, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Враховуючи зміст договору, який відповідає вимогам визначених у ст. ст. 744, 745 ЦК України, суд вважає, що зміст даного правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Інших належних та допустимих доказів того, що правочин суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам позивачем не надано. Крім того, сторони узгодили між собою усі умови виконання договору, про що свідчить їх підписи, які засвідчено державним нотаріусом державним нотаріусом Восьмої Донецької нотаріальної контори Рубцовою О.О. Також п. 10 умов договору довічного утримання містить застереження щодо невиконання його умов. Суд не бере до уваги, надані позивачем письмові пояснення [PERSON], яка зі слів позивача є сусідкою померлої [PERSON], оскільки дані показання не були добуті судом у судовому засіданні, крім того факт невиконання відповідачем зобов'язань, що виникли з правочину не може доводитися свідченнями свідків та це суперечить вимогам ст. 218 ЦК України. Крім того, надані позивачем докази на підтвердження того, що вона здійснювання поховання (довідка №02-27/225 від 25.09.2015 року, видана виконавчим комітетом Лівенської сільської ради), не може свідчити про не виконання [PERSON] зобов'язань за договором утримання та не може бути підставою для визнання договору довічного утримання недійсним. Слід також зазначити, що як вбачається з вищезазначеної довідки [PERSON] у позивачки лише три місяці, а саме з травня 2014 року по [INFO]. Що стосується посилання позивача на те, що договір довічного утримання було укладено між її сестрою та відповідачем скориставшись тяжкою життєвою ситуацією померлої, суд враховуючи зміст ст. 233 ЦК України дійшов наступних висновків. Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи із змісту договору довічного утримання (догляду) від 08.07.2008 року та надані позивачем докази у відповідності до положень ст. 10, 11, 60 ЦПК України з огляду на вимоги ст. 233 ЦК України не довела обставин, які обґрунтовують заявлені нею позовні вимоги, а саме те, що її померла сестра [PERSON] на час укладення договору довічного утримання тяжко хворіла або перебувала в край тяжкій ситуації, а також уклала цей договір під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. До того ж, інших належних та допустимих доказів позивачка не надала суду на підтвердження того, що відповідач скористалась тяжкою життєвою ситуацією померлої. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON]. не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed