Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернувся в суд з цим позовом, вказуючи, що 2013 році між ним та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю в останнього гаражу [ADDRESS] для зберігання у ньому свого транспортного засобу, на підставі якої він сплатив відповідачу грошові кошти за вказаний гараж у розмірі 3000,00 доларів США, про що відповідач власноручно написав розписку. Проте, договір купівлі-продажу між ними у письмовій формі укладено не було та право власності за ним на вказаний гараж не реєструвалося, оскільки відповідач посилався на свою зайнятість, обіцяв у найближчий час оформити договір нотаріально. З моменту придбання він почав відкрито та безперервно користуватись вказаним гаражем, зберігав та зберігає у ньому власний автомобіль та особисті речі, робить поточні ремонти, сплачує комунальні послуги. Проте, на даний час він позбавлений права розпорядження вказаним гаражем, оскільки за ним не зареєстроване право власності на гараж. Так, відповідач виїхав з міста, що позбавляє його можливості зареєструвати за собою право власності на гараж у нотаріальному порядку. Приїхати та оформити угоду відповідач відмовляється, посилаючись на свою постійну зайнятість по роботі. Він лише залишив на його ім'я довіреність на продаж від його імені гаражу. Таким чином, на даний час він позбавлений у позасудовому порядку оформити право власності на вказаний гараж. Позивач просить суд винести рішення, яким визнати за ним, [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], в порядку набувальної давності право приватної власності на гараж [ADDRESS]. Позивач в підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву, згідно якої позов підтримав та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву, згідно якої позов визнав та просив розглянути справу за його відсутності. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх учасників справи) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, у 2013 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю в останнього гаражу [ADDRESS], на підставі якої позивач сплатив відповідачу грошові кошти за вказаний гараж у розмірі 3000,00 доларів США. Договір купівлі-продажу між сторонами у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний гараж не реєструвалося. Вказаний факт визнається сторонами по справі. Факт належності [PERSON] гаражу підтверджується рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2012 року, справа №1516/5402/2012 року. Грошові розрахунки проведені повністю. Заперечень з боку відповідача не має. Згідно копії Технічного паспорту на гараж, виготовленого 24.12.2012 року Котовським МРБТІ та РОН на ім'я [PERSON], в натурі є: гараж 2007 року побудови, загальною площею 34,8 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно висновку про вартість об'єкта оцінки від 08.08.2018 року, оціночна вартість гаражу В-6, який розташований за адресою: [ADDRESS], становить 113500,00 грн. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Стаття 41 Конституції України, стаття 328 ЦК України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001року. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Згідно п. 11 постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно п. 13 постанови, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п. 14 постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Оскільки, починаючи з 2013 року по теперішній час позивач фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується нерухомим майном, а саме спірним гаражем, утримує його, то суд приходить до висновку про те, що позивач набув право власності на вказаний гараж на підставі ст. 344 ЦК України, та його позов слід задовольнити.

Outcome: approved