Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 січня 2015 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до дошкільного навчального закладу «Теремок» (далі - ДНЗ «Теремок») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та пояснив, що з 2012 року працював кочегаром у ДНЗ «Теремок». У зв'язку із значним погіршенням зору на початку 2014 року звернувся до адміністрації відповідача з заявою про переведення його на іншу посаду, однак в цьому йому було відмовлено. Восени 2014 року в Котовському відділі Держгірпромнагляду йому відмовили у видачі допуску до роботи у котельні з паровим котлом, тому на роботу він не виходив, повідомивши про це керівника дитячого садка. 05 листопада 2014 року йому стало відомо про звільнення з роботи за прогули. Тоді ж він отримав трудову книжку з відповідним записом про звільнення. Вважає наказ відповідача про звільнення незаконним, оскільки прогулів він не допускав, позаяк не виходив на роботу через відсутність доступу до роботи у котельні та через протипоказання за станом здоров'я. Окрім цього, вважає, що невихід на роботу у зв'язку з незаконним переведенням не є прогулом. З цих підстав, просив поновити його на попередній посаді, стягнути з відповідача заробітну плату в сумі 3045 грн. за час вимушеного прогулу та 6000 грн. в якості відшкодування завданої йому моральної шкоди. Представник ДНЗ «Теремок» Мельник Н.В. (завідуюча закладом) заявленого позову не визнала, вказавши в судовому засіданні, що позивач [PERSON] допустив прогул, зокрема без поважних причин не вийшов на роботу 01, 02 та 03 листопада 2014 року, а тому був звільнений відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. При цьому, звільнення позивача було здійснене у суворій відповідності з вимогами закону та за погодженням з профспілковим комітетом. Окрім цього, самостійною підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] вказала пропуск позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, тому просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст.ст.11 та 13 Закону України «Про дошкільну освіту» від 11 липня 2001 року №2628-III, дошкільним навчальним закладом є навчальний заклад, що забезпечує реалізацію права дитини на здобуття дошкільної освіти, її фізичний, розумовий і духовний розвиток, соціальну адаптацію та готовність продовжувати освіту. Дошкільний навчальний заклад державної або комунальної власності є юридичною особою та діє відповідно до статуту. Відповідно до ч.3 ст.31 цього ж Закону правом звільнення педагогічних та інших працівників державного чи комунального дошкільного навчального закладу наділений його керівник. Відтак, ДНЗ «Теремок», який на момент виникнення спірних відносин перебував у комунальній власності Кодимської міської ради Одеської області, як юридична особа, є належним відповідачем у зазначеній цивільній справі. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю та конституційну гарантію захисту від незаконного звільнення. Судом встановлено, що наказом завідуючої ДНЗ «Теремок» Мельник Н.В. №99 від 15 листопада 2012 року позивача [PERSON] прийнято на посаду кочегара ДНЗ на час опалювального сезону. Наказом №35 від 16 квітня 2013 року [PERSON] переведено на ставку річного кочегара. 12 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до профспілкового комітету ДНЗ з заявою про переведення його на посаду охоронника. Обґрунтовуючи в судовому засіданні необхідність звернення до профкому із вказаною заявою, [PERSON] пояснив, що через погіршення зору не міг виконувати роботу кочегара, а тому просив перевести його на посаду охоронника. Рішенням профспілкового комітету ДНЗ, оформленим протоколом №2 від 20 лютого 2014 року, рекомендовано завідуючій ДНЗ залишити [PERSON] на посаді кочегара. 01, 02 та 03 листопада 2014 року комісією ДНЗ «Теремок» були складені акти №№1, 2 та 3 про невихід позивача [PERSON] без поважної причини на роботу відповідно до затверджених графіків робочого часу. Обґрунтовуючи причину невиходу на роботу, позивач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що за час роботи кочегаром у нього значно погіршився зір, а тому відповідно до довідки комунальної установи «Кодимська ЦРЛ» від 31 жовтня 2014 року йому протипоказана важка фізична праця з нахилами голови, різкими рухами та вібрацією, перегрівом. Окрім цього, причиною невиходу на роботу вказав і те, що йому не видали дозвіл на роботу у котельні з котлом, про що він повідомив керівництво ДНЗ. У зв'язку з цим, коли його повідомили про необхідність виходу на робочу зміну, він на роботу не вийшов, оскільки його роботі перешкоджав стан його здоров'я та відсутність дозволу на роботу з котлом. Відповідно до довідок КУ «Кодимська ЦРЛ» №25 від 14 січня 2014 року та №1075 від 31 жовтня 2014 року позивачеві внаслідок погіршення зору дійсно протипоказана важка фізична праця, з нахилами голови, різкими рухами та вібрацією, перегрівом, підняттям вантажів, перебуванням під сонцем. Окрім цього, відповідно до п.15.7 Правил будови і безпечної експлуатації парових котлів з тиском пари не більше 0,07 МПа (0,7 кгс/см2), водогрійних котлів і водопідігрівачів з температурою нагріву води не вище 115 град.С, затверджених наказом Державного Комітету України по нагляду за охороною праці від 23 липня 1996 року №125, до обслуговування опалювальних котлів можуть бути допущені особи, які пройшли медичний огляд, навчання та атестацію в установленому порядку відповідно до Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці. Навчання і первинна атестація машиністів (кочегарів) і операторів котельні повинні проводитися в професійно-технічних училищах або навчально-курсових комбінатах (курсах). За наслідок навчання працівником видається відповідне посвідчення, яке є дозволом до зазначених робіт. Встановлено, що у видачі такого дозволу [PERSON] Котовським відділом промислової безпеки та охорони праці Держгірпромнагляду по Одеській області у жовтні 2014 року було відмовлено. Пленум Верховного Суду України в п.21 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказав, що, якщо через недостатню кваліфікацію або стан здоров'я (стійке зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов'язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я і його неможливо перевести за його згодою на іншу роботу, такий працівник підлягає звільненню за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП. З цих же підстав підлягає звільненню і працівник, який позбавлений спеціального права виконання певної роботи, допуск до якої він має лише після надання в установленому порядку спеціального права (в даному випадку - права на роботу з опалювальним паровим котлом). Відтак, позивач [PERSON] внаслідок відсутності дозволу на роботу з опалювальним котлом, а також через наявність протипоказань до роботи кочегаром за станом здоров'я, мав бути за його згодою переведений на іншу посаду, а у разі неможливості переведення - звільнений за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП з додержанням правил, встановлених ч.2 цієї статті. Судом встановлено, що 04 листопада 2014 року профспілковим комітетом ДНЗ «Теремок» надано згоду на звільнення [PERSON] з посади кочегара у зв'язку з прогулом, після чого наказом завідуючої ДНЗ Мельник Н.В. №70-к від 04 листопада 2014 року позивача було звільнено з роботи відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (за прогул). Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови №9 від 06 листопада 1992 року, вказав, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. В абзаці 2 п.24 цієї постанови зазначено, що працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП. Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови. Таким чином, судом встановлено порушення порядку звільнення [PERSON] з посади кочегара ДНЗ «Теремок», оскільки його звільнення було здійснене без дотримання вимог ч.2 ст.40 КЗпП, тобто без вирішення питання про можливість його переведення на іншу посаду (за його згодою). Окрім цього, у випадку неможливості переведення на іншу роботу чи незгоди з таким переведенням, позивач мав бути звільнений з роботи відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з неможливістю виконувати свої трудові обов'язки за станом здоров'я та через відсутність дозволу на роботу з опалювальним паровим котлом. В той же час, представником відповідача Мельник Н.В. в судовому засіданні заявлено клопотання про застосування позовної давності та відмову у задоволенні позову [PERSON] у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що 05 листопада 2014 року позивач [PERSON] отримав копію трудової книжки із записом про своє звільнення, а 06 січня 2015 року - копію наказу про звільнення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України трудові спори працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору підсудні районним судам. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, скорочені строки звернення до суду встановлені ч.1 ст.233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Підтверджуючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП конкретизує це правило стосовно випадку звільнення працівника. Зокрема, у такому випадку строк звернення до суду обчислюється з дня вручення працівникові копії наказу про звільнення або з дня видачі йому трудової книжки. Встановивши альтернативу, законодавець не визначив суб'єкта, який має право вибрати той чи інший день для початку обчислення строку. При цьому, є правильним обчислення цього строку з дня, коли вчинено більш ранню дію з передбачених ч.1 ст.233 КЗпП. Це обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого суб'єктивного трудового права. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, суд вважає, що при першій же дії власника (у даному випадку - вручення трудової книжки із записом про звільнення та підстави звільнення) позивач і дізнався про порушення свого права, а тому, якщо пізніше власник вчинить й іншу дію, а саме - вручить працівникові копію наказу про звільнення, то до цього моменту працівник вже знає про порушення свого права, зокрема про сам факт звільнення та про підстави звільнення. Відтак, початком строку звернення до суду із зазначеним позовом є дата отримання позивачем [PERSON] трудової книжки із записом про звільнення, тобто - 05 листопада 2014 року. Однак, отримавши трудову книжку ще 05 листопада 2014 року, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом лише 12 січня 2015 року (більш як через два місяці), пропустивши встановлений ч.1 ст.233 КЗпП місячний строк. Відповідно до ст.234 КЗпП України пропущений строк може бути поновлений судом у разі його пропуску з поважних причин. Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків звернення до суду, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. При цьому, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Обґрунтовуючи причину пропуску строку звернення до суду, позивач [PERSON] вказав, що 03 листопада 2014 року він звернувся до прокуратури Кодимського району із заявою про проведення перевірки дотримання трудового законодавства у ДНЗ «Теремок», після чого декілька місяців чекав результатів перевірки і лише після цього звернувся до суду із вказаним позовом. В той же час, наказ про звільнення [PERSON] був виданий відповідачем 04 листопада 2014 року, у зв'язку з цим, його звернення до органів прокуратури 03 листопада 2014 року не може бути пов'язаним з його звільненням, а тому не є поважною причиною пропуску ним зазначеного строку. Інших поважних причин пропуску зазначеного строку позивачем не наведено. До того ж позивачем взагалі не заявлялось клопотання про поновлення пропущеного ним строку звернення до суду. Відтак, підстав для поновлення цього строку судом не встановлено. Відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача Мельник Н.В. в судовому засіданні просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв'язку з пропуском ним строку звернення до суду. Вказана заява представника відповідача, з огляду на відсутність підстав для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду, підлягає задоволенню, а тому у задоволенні позову [PERSON] має бути відмолено у зв'язку з пропуском ним строку звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed