Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.12.2014 року, звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в інтересах неповнолітнього [PERSON], в якому зазначила, що [PERSON] має статус сина загиблого шахтаря, оскільки його батько - [PERSON] загинув [INFO] в результаті групового нещасного випадку під час виконання трудових обов'язків на ВП «шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля». Рішенням Селидівської міської ради від 24.09.2014 року № 154/1 [PERSON] було призначено піклувальником над неповнолітнім [PERSON] З загиблим [PERSON] перебувала у цивільному шлюбі і вони разом з неповнолітнім [PERSON] проживали разом. Дитина повністю знаходилася на утриманні батька. Із втратою батька у дитини погіршився стан здоров'я, втрата близької людини відобразилося на його емоційно-психічному стані. Моральні страждання він зазнає, до теперішнього часу. Тому позивач вважає, що як син загиблого, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю батька за рахунок підприємств, на якому він працював і яке є винним у його гибелі, оскільки відповідач не забезпечив безпечних умов праці своєму робітнику, у зв'язку з чим стався нещасний випадок. Діями відповідача йому спричинені значні моральні страждання, пов'язані із безповоротною втратою близької людини, відчуттям самотності та відчаю від того, що його батько пішов з життя. Моральні страждання є прямим наслідком смерті батька, який був опорою та підтримкою для нього. Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, безпорадність, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, моральну шкоду вона оцінює у розмірі 30 000,00 грн. і вказану суму просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Представник відповідача - ДП «Селидіввугілля» за довіреністю Старенченко Ф.І. надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що матеріали справи свідчать про те, що позивач є особою, яка підлягає обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Рішенням Конституційного Суду України у справі № 2-рп/2008 від 02.10.2008 року визначено, що до осіб, що підлягають обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», не застосовується передбачене ст. 237-1 КЗпП України і ст. 1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди як один із засобів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом. Оскільки Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності не передбачено відшкодування моральної шкоди, просить суд ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник третьої особи - ВД ФССНВВ та ПЗ у м. Селидове - за довіреністю Шашков В.В. заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних наслідків, заподіяних фізичній особі... Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неспроможність продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, у настанні інших негативних наслідків». Отже, з урахуванням положень пункту 3 вищевказаної Постанови, позивач повинний надати докази про моральні переживання в зв'язку з ушкодженням здоров'я, про порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, дані про порушення стосунків з оточуючими людьми, дані про настання інших негативних наслідків. При цьому, у відповідності зі ст. 60 ЦПК України сторона зобов'язана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до пункту 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягає, зокрема, наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, у якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду із чого він при цьому виходить. Документи, на які посилається позивач, а саме: довідки МСЕК та акти про розслідування професійного захворювання і встановлення в зв'язку з цим стійкої втрати професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. В зв'язку з чим, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 13.06.1997 року, виданого Цукуринської селищної ради м. Селидове Донецької області, [PERSON] народився [INFO] його батьком є [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.03.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO]. Згідно до акту за формою Н-5 від 29.04.2014 року, [INFO] [PERSON] загинув на ВП «шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля» під час виконання своїх трудових обов'язків. Рішенням виконкому Селидівської міської Донецької області № 154/1 від 24.09.2014 року [PERSON] призначено піклувальником неповнолітнім [PERSON] [INFO]. При вирішенні питання про право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. На підставі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Пленум Верховного Суду України в постанові від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд знаходить неспроможними заперечення представника відповідача на те, що Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено відшкодування моральної шкоди, оскільки, як зазначено у Постанові Верховного Суду України по справі № 6-123 цс12 від 24.10.2012 року, дія цього Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності та господарювання, у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності, а тому цей закон не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, завданої його загибеллю в результаті професійного захворювання, отриманого на виробництві, і такі відносини регулюються ст.ст. 1167, 1168 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 335 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про відшкодування моральної шкоди обґрунтована і підлягає задоволенню. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг душевних страждань неповнолітнього [PERSON], їх тривалий характер, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, які він зазнав у зв'язку з втратою батька. Таким чином, з урахуванням вимог п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 30 000 грн., який повинен бути стягнуто з відповідача на користь [PERSON], яка звернулась до суду в інтересах неповнолітнього [PERSON], є достатнім для відшкодування завданої йому моральної шкоди. На підставі п. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров,я, а також смертю фізичної особи. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved