Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.11.2017 року звернувся у суд з позовом, в якому, з урахуванням поданої 22.12.2017 року у встановленому порядку заяви про його уточнення, просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у належному йому на праві власності житловому будинку, розташованому у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. Карпатська, 27. Судові витрати просить покласти на відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог. Ухвалою судді від 17.11.2017 року відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду. Судові засідання у справі відбувались 07.12.2017 року, 22.01.2018 року, 23.02.2018 року та 23.03.2018 року. Зясування обставин справи та дослідження доказів відбувалося у судовому засіданні, котре відбулось 23.02.2018 року, після чого судом оголошено перерву. У свою чергу, у звязку із набранням 15.12.2017 року чинності Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», котрим ЦПК України викладено у новій редакції, судом у засіданні 23.02.2018 року постановлено ухвалу про продовження судового розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження. Позов обґрунтовано тим, що відповідачі у 2000 році були зареєстровані у вказаному житловому будинку з дозволу позивача, однак там фактично ніколи не проживали, а лише приїжджали в якості гостей. 26.02.2016 року зазначений житловий будинок позивач успадкував після смерті свого батька, який помер 09.06.1992 року, про що у встановленому порядку позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивач стверджує, що таким чином, на даний час він є одноосібним власником житлового будинку, розташованого у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. Карпатська, 27, у котрому зареєстрований та проживає разом із членами своєї сімї дружиною [PERSON] та донькою [PERSON]. У свою чергу відповідачі не є членами сімї позивача у розумінні положень ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме приходяться йому братом дружини та, відповідно, дружиною брата дружини. Тому, із посиланням на норми ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, позивач вказує про припинення у відповідачів права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку, так як вони не є членами його сімї, хоча і були зареєстровані там свого часу з його дозволу. Позивач звертає увагу суду також на ту обставину, що відповідачі, будучи зареєстрованими у належному йому житловому будинку та фактично проживаючи за іншою адресою у належній їм на праві спільної часткової власності квартирі у [ADDRESS], не являючись при цьому членами його сімї, тим самим чинять йому перешкоди, зокрема порушують його право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляються знятися з реєстрації, хоча можуть зареєструвати своє місце проживання у належному їм житлі. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 16, 383, 391, 405 ЦК України, був змушений звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрав спосіб захисту визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Належно уповноважений представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні при розгляді справи по суті, яке відбулось 23.02.2018 року, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 2-3) та заявах про уточнення позовних вимог (а. с. 47-48, 50-51). У подальшому, будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання (а. с. 92), представник позивача адвокат [PERSON] у судове засідання 23.03.2018 року не зявився, однак подав заяву від 23.03.2018 року (а. с. 97) про продовження та закінчення судового розгляду справи по суті без його участі та без участі позивача. Належно уповноважена представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача секретар Коростівської сільської ради Сколівського району львівської області [PERSON] у судовому засіданні при розгляді справи по суті, яке відбулось 23.02.2018 року, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважала їх підставними та обґрунтованими. У подальшому, будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання (а. с. 95), у судове засідання не зявилася, про причини своєї неявки не повідомила. Відповідачі у судовому засіданні при розгляді справи по суті, яке відбулось 23.02.2018 року, проти уточнених позовних вимог заперечили у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві від 19.02.2018 року (а. с. 73-74). Зазначили, що зареєстрували у 2000 році своє місце проживання у житловому будинку у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. Карпатська, 27 з дозволу позивача, як його власника. Підтвердили ту обставину, що за вказаним вище місцем своєї реєстрації ніколи не проживали, однак часто приїжджали туди гостювати. Підтвердили також факт належності їм на праві спільної часткової власності квартири № 13 у багатоквартирному житловому будинку № 18 по вул. Остроградських у м. Львові, де і фактично проживають. У звязку з вказаним, виходячи із добровільності надання позивачем згоди на здійснення їх місця реєстрації у належному йому на праві власності житловому будинку, вважають, що жодних перешкод останньому у здійсненні ним права користування та розпорядження таким житловим будинком не чинили та не чинять. До того ж, відповідач [PERSON] у жовтні 2017 року, разом із своїм сином, знялися із реєстрації у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. Карпатська, 27 у добровільному порядку та зареєструвалися за адресою свого фактичного місця проживання. Відтак, відповідачі просили у позові відмовити. У подальшому, будучи належно повідомленими про дату, час та місце судового засідання (а. с. 93, 94), відповідачі у судове засідання 23.03.2018 року не зявилися, однак подали заяви від 23.03.2018 року (а. с. 98, 100) про продовження та закінчення судового розгляду справи по суті без їх участі. Одночасно відповідачем [PERSON] 23.03.2018 року подано заяву із долученням копії паспорта громадянина України (оригінал оглядався у судовому засіданні під час встановлення його особи та місця його реєстрації), згідно якої він 03.03.2018 року також знявся із реєстрації місця проживання у [INFO] у добровільному порядку та зареєструвався за адресою свого фактичного місця проживання. Оскільки у судове засідання не зявилися усі учасники справи, то суд, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання у справі 23.03.2018 року без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача з поясненнями на підтвердження позовних вимог, заслухавши відповідачів з поясненнями на підтвердження заперечень проти позову, оцінивши зібрані письмові докази по справі, дійшов наступних висновків. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у с. Коростів Сколівського району Львівської області по вул. Карпатська, 27, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2016 року, посвідченого та зареєстрованого у встановленому порядку, реєстровий № 50 (а. с. 7) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер 865726846245 від 02.03.2016 року (а. с. 5-6). Встановлено й те, що до часу документального підтвердження у позивача права власності на вказане домоволодіння, він фактично розпоряджався цим нерухомим майном, починаючи з 1992 року, після смерті його батька [PERSON], який був його власником і помер 09.06.1992 року. У свою чергу, відповідачі зареєструвалися у належному на даний час на праві власності позивачу домоволодінні за його згодою, у 2000 році, хоча станом на вказану дату позивачем не було оформлено своє право власності на таке домоволодіння у визначеному на той час законом порядку. Згідно актів обстеження, складених депутатською комісією Коростівської сільської ради Сколівського району Львівської області 17.11.2017 року та 07.02.2018 року (а. с. 77, 78), склад сімї позивача становить троє осіб, а саме: позивач, його дружна [PERSON], їх донька [PERSON]. Доказів фактичного проживання відповідачів за вказаною адресою комісією не здобуто. Відсутність відповідачів постійно у с. Коростів Сколівського району Львівської області у цілому понад рік, та й до того, як і їх проживання у житловому будинку по вул. Карпатська, 27, підтвердили також і допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON]. Сімя ж відповідачів, котра складається із [PERSON], його дружини [PERSON] та їх сина [PERSON], є іншою сімєю і жоден з її членів, в силу положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) не відносився і не може відноситись до членів сімї позивача як власника житлового будинку по вул. Карпатська, 27 у с. Коростів Сколівського району Львівської області. Встановлено, що відповідач [PERSON] приходиться позивачу рідним братом його дружини, а відповідач [PERSON] дружиною [PERSON] (рідного брата дружини позивача). Крім того встановлено, що позивач не веде спільного господарства з відповідачами, так як фактично відповідачі проживають окремо від сімї позивача у належній їм та їх синові на праві спільної часткової власності (а. с. 36-38) квартирі № 13 у багатоквартирному житловому будинку № 18 по вул. Остроградських у м. Львові, що також не заперечувалось і самими відповідачами у судовому засіданні під час зясування обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. З огляду на вказане, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а тому виникнення права членів сімї власника житла на користування ним та обсяг цього права залежить від виникнення у власника житла права власності на нього. Таким чином, припинення права власності особи на житло припиняє право членів сімї на користування цим житлом, а права членів сімї власника будинку (квартири) на обєкт власності є похідним від права самого власника. Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, однак при цьому є важлива умова, а саме збереження права власності на житло цього власника, тобто незмінність власника майна. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідачі не є членами сімї позивача як власника житлового будинку по вул. Карпатська, 27 у с. Коростів Сколівського району Львівської області, як і не проживають у вказаному житловому будинку протягом усього часу реєстрації у такому, а це значно більше року, то їх право користування житловим приміщенням у цьому житловому будинку можна було б вважати припиненим, а осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відтак, позивачем предявлено даний позов до відповідачів з підстав, котрі існували і про котрі йому було відомо станом на дату звернення до суду із даним позовом, з належним обґрунтуванням. Разом з тим, паспортами громадянина України обох відповідачів (а. с. 81, 82-83, 102-103) стверджується факт їх прописки у с. Коростів Сколівського району Львівської області з 2000 року, як і стверджується те, що відповідач [PERSON] ще 23.10.2017 року добровільно знялася з реєстрації місця проживання у [INFO] та зареєструвалася за адресою [ADDRESS]. У свою чергу, відповідач [PERSON] 03.03.2018 року також добровільно знявся з реєстрації місця проживання у [INFO] та зареєструвався за адресою [ADDRESS]. Про наведені обставини щодо добровільного зняття з місця реєстрації відповідачем [PERSON] позивачу станом на дату звернення до суду із даним позовом відомо не було, так як відповідного повідомлення у Коростівську сільську раду Сколівського району Львівської області про зняття з реєстрації місця проживання особи не надходило (стало відомо його належно уповноваженому представнику лише у судовому засіданні, котре відбулося 23.02.2018 року), як і не було відомо такому представнику про добровільне зняття з місця реєстрації відповідача [PERSON] у ході судового розгляду справи (оскільки такий факт став відомий суду після судового засідання, котре відбулося 23.02.2018 року, а саме у судовому засіданні 23.03.2018 року, котре, у свою чергу, відбулося без участі учасників справи, у тому числі і позивача та його представника). Наведені вище та встановлені у судовому засіданні обставини повністю виключать можливість задоволення предявлених позовних вимог, оскільки відпали підстави для такого їх задоволення, котрі були наведені позивачем під час звернення до суду із даним позовом, в силу добровільного зняття відповідачами з реєстрації місця проживання у належному позивачу на праві власності житловому будинку, зокрема одним з них ще до предявлення позову (про що не було відомо позивачу), а іншим у ході судового розгляду справи. Однак, враховуючи подання належно уповноваженим представником позивача суду заяви про продовження розгляду справи без його участі та участі позивача, суд, виходячи з положень чинного ЦПК України, продовжив розгляд справи та дійшов висновку про необхідність ухвалення за результатами судового розгляду справи рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в силу того, що відпали підстави для можливості їх задоволення. У звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в силу ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача й усі понесені ним судові витрати у справі, у тому числі й судовий збір. При цьому, суд також виключає можливість вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, так як таке, в силу ч. 1 ст. 142 ЦПК України, можливо лише у разі визнання позову відповідачами, та ще й до початку розгляду справи по суті. Разом з тим, при вирішенні даного спору, відповідачі не визнали позовні вимоги, а продовжували заперечувати проти їх задоволення з наведених у відзиві підстав. Крім того, розгляд справи відбувався судом по суті.

Outcome: dismissed