Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 жовтня 2017 року звернулася в суд з позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Посилалася на те, що є власником 3/4 частки квартири [ADDRESS]. Інша 1/4 частка даної квартири зареєстрована за [PERSON], яка 27 липня 1994 року померла. Вказувала, що з травня 2007 року добросовісно та безперервно володіє і відкрито користується даним нерухомим майном. В своїй позовній заяві, посилаючись на норми ст. 344 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Представник територіальної громади в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала у звязку з відсутністю правових підстав для визнання за позивачем права власної на нерухоме майно в порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали цивільної справи Київського районного суду м. Полтави № 2-2263/11, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до договору дарування від 16 травня 2007 року є власником 3/4 частини квартири № 2 по вулиці Покровській (вулиця Войкова), 4а в м. Полтаві. Власником інших 1/4 частин зазначеної квартири за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є [PERSON], яка 27 липня 1994 померла. Відповідно до ст. 344 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як встановлено дослідженими в справі доказами, позивачу [PERSON] з достовірністю було відомо, що власником інших 1/4 частин спірної квартири є [PERSON], яка померла. При цьому позивачу в достовірністю було відомо, що фактично спадщину прийняв [PERSON] (син померлої). Тобто, позивач [PERSON] користуючись належним іншій особі майном (часткою в праві власності на квартиру), знала, що користується чужим майном. Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 344 ЦК України. Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, у позивача [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно не виникло. З цих підставі суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed