Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач 21.09.2017 року звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.\~\~ Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 вересня 1997 року, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON], їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями № 16 по вул. П. Осипенко,у м. Нікополі. Продавцем будинку була [PERSON], яка після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку знялася з реєстраційного обліку по вул. П. Осипенко, 16 та виїхала за невідомою їй адресою. Нещодавно вона вирішила приватизувати земельну ділянку по вул. П. Осипенко, 16 та після звернення до відділу Держгеокадастру, їй стало відомо, що земельна ділянка за вказаною адресою була приватизована [PERSON]. На підтвердження цього їй була надана копія державного акту на право приватної власності на землю від 25 вересня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2027, за яким [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0704 га у м. Нікополі по вул. П. Осипенко, 16, передана для обслуговування житлового будинку. В обґрунтування позову посилалася на ст. 30 ЗК України у редакції 1990 року та зазначила, що разом з набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул. П. Осипенко, 16 їй перейшло право власності на земельну ділянку по вул. П. Осипенко, 16 для обслуговування житлового будинку у розмірах, визначених у державному акті на право приватної власності на землю від 25 вересня 1997 року, адже цей розмір не перевищує граничних розмірів переданих у власність громадян для обслуговування житлового будинку земельних ділянок, визначених ст. 67 ЗК України в ред. 1990 року, а в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 27.09.1997 року не міститься заперечень щодо переходу до набувача будинку права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. Для внесення земельної ділянки до Державного земельного кадастру, відповідно до положень ст. ст. 16, 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» , вона замовила у Державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру» технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація була виготовлена, але у присвоєнні кадастрового номера земельній ділянці їй було відмовлено до документального підтвердження її права власності на вказану земельну ділянку. Для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку вона зверталася до виконавчого комітету Нікопольської міської ради та 13 вересня 2017 року отримала листа № 3615, яким у видачі державного акту їй було відмовлено, оскільки з набранням чинності з 01.01.2013 року ЗУ «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року № 3613-VI та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів та рекомендовано звернутися до суду з заявою про визнання права власності на земельну ділянку. Враховуючи викладене, позивач просить суд взнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0704 га, що розташована на території м. Нікополя Дніпропетровської області по вул. П. Осипенко, 16, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с. 49). Від представника Нікопольської міської ради, [PERSON], до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, з позовними вимогами ознайомлені повністю, проти позову не заперечують (а.с. 62). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засідання встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 вересня 1997 року, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями № 16 по вул. П. Осипенко, у м. Нікополі (а.с. 6-10). Позивач вирішила приватизувати земельну ділянку, яка розташована по вул. П. Осипенко, 16 , однак після звернення до відділу Держгеокадастру, зясувалося, що земельна ділянка за вказаною адресою була приватизована [PERSON], колишнім власником будинку. Так, згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ДП, виданого 25.09.1997 року, на підставі рішення Нікопольської міської Ради народних депутатів від 17.09.1997 року, № 590, [PERSON] передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0704 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована у м. Нікополі по вул. П. Осипенко, 16 та передано для обслуговування житлового будинку (а.с. 11). Також згідно повідомлення ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, що надійшло на адресу суду 16.04.2018 року, Згідно Державного реєстру земель (Книг реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, Поземельних книг) станом на 31.12.2012 року, зареєстровано право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою м. Нікополь, вул. П. Осипенко, буд. 16 за [PERSON] на підставі рішення виконкому Нікопольської міської ради від 17.09.1999 року № 590, площею 0,0704 га, державний акт серії ДП зареєстрований за № 2027 від 25.09.1997 року. (а.с. 61). Позивач замовила у Державному підприємстві «Центр державного земельного кадастру» технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація виготовлена, але у присвоєнні кадастрового номера земельній ділянці їй було відмовлено до документального підтвердження мого права власності на вказану земельну ділянку (а.с. 12-24). Для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку вона зверталася до виконавчого комітету Нікопольської міської ради та 13 вересня 2017 року отримала листа № 3615, яким у видачі державного акту їй було відмовлено, оскільки з набранням чинності з 01.01.2013 року ЗУ «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року № 3613-VI та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів та рекомендовано звернутися до суду з заявою про визнання права власності на земельну ділянку (а.с. 25). Відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, ( чинній на час виникнення спірних правовідносин), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до ч. 4 ст. 30 ЗК України в ред. 1990 року, право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. За ст. 23 ЗК України в ред. 1990 року, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Верховний суд України у п. 18 ґ) постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» підтвердив правильність застосування судами положень ст. 30 ЗК України у ред. 1990 року при розгляді спорів про право власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно якої до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Статтею 392 ЦК України\~встановлено, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, до позивача разом з набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул. П. Осипенко, 16 перейшло право власності на земельну ділянку по вул. П. Осипенко, 16 для обслуговування житлового будинку у розмірах, визначених у державному акті на право приватної власності на землю від 25 вересня 1997 року, адже цей розмір не перевищує граничних розмірів переданих у власність громадян для обслуговування житлового будинку земельних ділянок, визначених ст. 67 ЗК України в ред. 1990 р., а в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 27.09.1997 р. не міститься заперечень щодо переходу до набувача будинку права власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. На підставі викладеного, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved