Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач 14.02.2019року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказує,\~що він набув права власності на цей будинок на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.03.2010 року, де на той час були зареєстровані з 2003року його батько [PERSON] , 1940р.н., його дружина [PERSON] , 1957р.н. та син дружини батька [PERSON] , 1979р.н., хоча фактично проживали лише батько та його дружина. Стверджує, що після набуття ним права власності на вказаний вище будинок [PERSON] залишився зареєстрований в будинку, хоча фактично з дня його реєстрації (13.11.2003 року), до сьогоднішнього дня він не проживав за адресою реєстрації, тобто в спірному будинку. Вказує, що той факт, що в будинку досі зареєстрований син дружини батька [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні даним майном, адже на сьогоднішній день він з сім`єю не мають до відповідача жодного відношення та не зобов`язані узгоджувати з ним в майбутньому умови щодо користування та розпорядження будинком. Вважає, що оскільки відповідач будучи зареєстрований, більше 15 років, не проживає в належному йому спірному, то він втратив право користування ним, а тому на даний час відсутні будь-які підстави для його реєстрації за адресою цього будинку та його перебування в ньому. З огляду на наведене, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09.04.2019року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.05.2019року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд справу розглянути у його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Ухвалою суду від 04.07.2019року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача, який не заперечує щодо можливості ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . У даному житловому будинку проживають та є зареєстрованими: батько позивача [PERSON] , 1940 року народження, дружина батька 1957 року народження, а також син дружини батька [PERSON] , 1979року народження (відповідач у справі), однак останній фактично не проживає за вказаною адресою з 2003року по теперішній час. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Мостиське РБТІ» №25930988 від 21.04.2010року; копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2010року; копією технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] ; копією акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї позивача [PERSON] , складеного комісією Мостиської міської ради від 30.01.2019року; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №2.17-183 від 30.01.2019року. У відповідності до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Ст.\~321\~ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383\~ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] як власником житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час його відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачу житловому будинку у період з 2003 року і до часу звернення до суду із даним позовом, факту чинення йому перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій у зазначений період часу, які б свідчили про його намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] без поважних причин був відсутній у спірному жилому приміщенні понад один рік, тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останній самостійно залишив дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (близько шістнадцяти років) не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком йому не чинилось і він добровільно обрав собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору на суму 768,40грн.

Outcome: approved