Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 25 липня 2017 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказав, що шлюб з відповідачем [PERSON] уклав 24 серпня 2005 року Рибницькому відділі ЗАГС р.Молдова і проживав разом з нею до 2010 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітню дочку [PERSON]»ю Володимирівну, [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через різні погляди на життя, відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Спору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, немає та досягнуто угоди про утримання дитини. Сторони проживають окремо з 2010 року. Спільне господарство не ведеться. З цих підстав просив шлюб розірвати. В судове засідання позивач не зявився, однак надав до суду заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, розглянувши справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неприбуття відповідач не повідомила, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без неї не надала, тому суд відповідно до ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних в ній письмових доказів. Суд, дослідивши позов позивача, докази, що є у справі, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 24 вересня 2005 року у Рибницькому відділі ЗАГС, актовий запис №265, що підтверджується архівною випискою з актових записів про шлюб, виданою 22 травня 2017 року Рибницьким відділом ЗАГС. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітню дочку [PERSON]»ю Володимирівну, [INFO]. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі позовної заяви позивача [PERSON] встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved