Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.01.2019 р. звернулась до суду із вищезазначеним позовом до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок», в якому просить: визнати незаконним наказ №5/к від 08.01.2019 р. «Про звільнення» позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку з порушенням законного порядку звільнення; визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного скорочення посади позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України в період її тимчасової непрацездатності; поновити фактично позивача на посаді інженера-проектувальника 1 категорії ПрАТ «Діпрозв`язок» в зв`язку з незаконним звільненням з роботи; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.01.2019 р. по число винесення судового рішення по справі; стягнути з відповідача компенсацію за 4 дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за фактично відпрацьований робочий час 2018 р.; зобов`язати відповідача оплатити лікарняний лист позивача серії АДХ №170200 з 08.01.2019 р. по 17.01.2019 р. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 15.09.2003 р. вона була прийнята на посаду техніка-проектувальника 1 категорії до ПрАТ «Діпрозв`язок» після закінчення ВУЗу з профільною освітою. 08.01.2019 р. відповідач провів процедуру звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України без дотримання вимог чинного законодавства України. Як зазначає позивач, вона неодноразово висловлювала відповідачу свою незгоду з її звільненням як в усній формі, так і в письмовій, в зв`язку з тим, що процедура скорочення її посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України проходила з численними порушеннями і тим, що підстав для її звільнення з роботи не зазначено. Позивач вважає, що її було звільнено з роботи без законних на те підстав та з порушенням встановленого законом порядку, виходячи з наступного. Так, 28.09.2018 р. їй було надано відповідачем попередження про наступне вивільнення з роботи 28 грудня 2018 р. У повідомленні було зазначено, що на 28.09.2018 р. у Товаристві відсутні вакантні посади, які можливо запропонувати позивачеві для подальшого працевлаштування. Разом з тим, 28.09.2018 р. позивач отримала у відділі роботи з персоналом ПрАТ «Діпрозв`язок» довідку про наявність вакантних посад в ПрАТ «Діпрозв`язок» станом на 28.09.2018 р. №02-50/7, в якій зазначено десять вакантних посад. Жодна з них відповідачем не була запропонована позивачу для подальшого працевлаштування. В серпні 2018 р. позивачеві була виплачена премія за виконання особливо важливих завдань у ПрАТ «Діпрозв`язок», отже, як вважає позивач, вона підпадає під дію ст. 42 КЗпП України. Зважаючи на те, що стаж її роботи у ПрАТ «Діпрозв`язок» становить 15 років, а також те, що на даний час вона навчається у вищому учбовому закладі без відриву від виробництва (про що у відділі роботи з персоналом ПрАТ «Діпрозв`язок» наявна довідка), позивач вважає, що вона має переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України. Проте, відповідач жодним чином не врахував це положення, проводячи звільнення позивача з роботи. 28.09.2018 р. вона надіслала відповідачу заяву-прохання про призначення її на посаду провідного інженера відділу телекомунікаційних мереж загального користування №19, що була зазначена у довідці про наявність вакантних посад в ПрАТ «Діпрозв`язок» станом на 28.09.2018 р. №02-50/7. З 01.10. по 21.10.2018 р. вона перебувала в учбовій відпустці. 22.10.2018 р. (після виходу з навчальної відпустки), відповідач ознайомив її з наказом №54 від 26.06.2018 р., відповідно до якого посаду провідного інженера відділу телекомунікаційних мереж загального користування №19 в наявності у ПрАТ «Діпрозв`язок» за трудовою угодою на визначений строк і скорочується 30.10.2018 р. 24.10.2018 р., як зазначає позивач, вона подала заяву-прохання про призначення її на посаду інженера з пожежної безпеки - 0,5 ставки, що була зазначена вакантною у довідці від 28.09.2018 р. №02-50/7, зважаючи на службову записку інженера з пожежної безпеки (0,5 ставки) [PERSON] від 21.09.2018 р. 25.10.2018 р. відповідач усно відмовив позивачу у зайнятті посади інженера з пожежної безпеки (0,5 ставки) та надав нове попередження про наступне вивільнення позивача з роботи 28.12.2018 р. з новою довідкою про наявність вакантних посад в ПрАТ «Діпрозв`язок» станом на 25.10.2018 р. №02-50/18. В цій довідці були зазначено дві вакантні посади у ПрАТ «Діпрозв`язок»: енергетик та технік-електрик. 25.10.2018 р. позивач подала заяву за вх. №21 про роз`яснення терміну вакантних посад енергетика та техніка-електрика. 06.11.2018 р., отримавши відповідь відповідача на заяву від 25.10.2018 р. вх. №21, вона подала заяву-прохання про призначення її на посаду техніка-електрика. 13.11.2018 р. вона подала заяву-прохання про призначення її на посаду енергетика. На обидві заяви вона отримала відмови відповідача. 29.11.2018 р. відповідач ознайомив її з наказом від 24.10.2018 р. №89 «Про попередження працівників про заплановане звільнення». Позивач зазначила в письмовій формі на самому наказі, що не погоджується зі своїм звільненням так як відповідач не виконав положення ст. 42 та ст. 49-2 КЗпП України. З 03.12.2018 р. по 25.12.2018 р. вона перебувала у щорічній основній відпустці за фактично відпрацьований час. З 12.12.2018 р. по 21.12.2018 р. вона перебувала на лікарняному. 26.12.2018 р. вона прийшла у ПрАТ «Діпрозв`язок», щоб сповістити відповідача про лікарняний та написати заяву про продовження щорічної основної відпустки відповідно до ст. 80 КЗпП України та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки». Заява про продовження відпустки через лікарняний була належним чином оформлена у ПрАТ «Діпрозв`язок» до 08.01.2019 р. 26.12.2018 р. позивач подала заяву про надання чотирьох днів щорічної додаткової відпустки, але відповіді на дану заяву не отримала і досі. 08.01.2019 р., як зазначає позивач, вона прийшла до ПрАТ «Діпрозв`язок», щоб повідомити відповідача про те, що вона хвора та знаходиться на лікарняному. Але відповідач вручив їй обхідний лист, який вона відмовилася приймати та зазначила на цьому обхідному листі від 08.01.2019 р., що не погоджується зі своїм звільненням. Разом з тим, позивачу видано наказ від 08.01.2019 р. №5/к «Про звільнення» та видано трудову книжку. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення гарантованого Конституцією України права на працю, вважаючи незаконними дії відповідача щодо безпідставного скорочення її посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України в період її тимчасової непрацездатності, вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 24.01.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання оплатити лікарняний лист, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.02.2019 р. до суду від представника відповідача ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» надійшов відзив на позовну заяву, відповідного до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У відзиві на позовну заяву представник відповідача послався на те, що процедура скорочення була проведена з додержанням вимог трудового законодавства. Позивача звільнили за скороченням штату у відповідності до ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивача було завчасно попереджено про своє майбутнє вивільнення, наявні вакансії на момент звільнення не відповідали її кваліфікаційному рівню, а на запропоновані вакансії вона відмовилась надавати документи, підтверджуючі її кваліфікацію. Позивач 08.01.2019 р. отримала трудову книжку, копію наказу про звільнення та розрахунковий документ по остаточному розрахунку. Надавати інформацію щодо перебування на лікарняному 08.01.2019 р. о 16 год. 50 хв., позивач відмовилась в присутності працівників відділу по роботі з персоналом, про що зроблений відповідний запис на зворотньому боці аркушу наказу про звільнення. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних та допустимих доказів, якими вони обґрунтовуються, повністю підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач, [PERSON] , працювала у ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» на посаді інженера-проектувальника 1 категорії. Відповідно до наказу №5/к від 08.01.2019 р. «Про звільнення» ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок», [PERSON] , інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05, 08 січня 2019 р. звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Встановлено, що 28.09.2018 р. [PERSON] ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» було надано попередження про наступне вивільнення, яким повідомлено, що відповідно до наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 26 вересня 2018 р. № 78 «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Діпрозв`язок», 28 грудня 2018 р. посада, яку займає позивач, підлягає скороченню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, було надано довідку про наявність вакантних посад в ПрАТ «Діпрозв`язок» від 28.02.2018 р. № 02-50/7, з якої вбачається про наявність в ПрАТ «Діпрозв`язок» станом на 28.02.2018 р. 10 вакантних посад. Згідно наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 26 вересня 2018 р. № 78 «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Діпрозв`язок», підлягали 10 штатних одиниць, в тому числі і посада позивача. 25.10.2018 р. [PERSON] ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок» було надано попередження про наступне вивільнення, яким повідомлено, що відповідно до наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» від 26 вересня 2018 р. № 78 «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису ПрАТ «Діпрозв`язок», 28 грудня 2018 р. посада, яку займає позивач, підлягає скороченню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, було надано довідку про наявність вакантних посад в ПрАТ «Діпрозв`язок» від 25.10.2018 р. № 02-50/18, з якої вбачається про наявність в ПрАТ «Діпрозв`язок» станом на 25.10.2018 р. 3 вакантних посади. 24.10.2018 р. ПрАТ «Діпрозв`язок» видано наказ №89 «Про попередження працівників про заплановане звільнення», в тому числі позивача [PERSON] Із зазначеним наказом позивача ознайомлено 29.11.2018 р. Позивач зазначила на самому наказі в письмовій формі про те, що не погоджується зі своїм звільненням, так як відповідач не виконав положення ст. 42 та ст. 49-2 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталась до ПрАТ «Діпрозв`язок» з заявами щодо переведення її на запропоновані згідно з додатком до попередження вільні вакансії, а саме: з заявою від 28.09.2018 р. щодо призначення на посаду провідного інженера відділу телекомунікаційних мереж загального користування №19 (0,5 ставки), з заявою вх. №24 від 25.10.2018 р. щодо переведення [PERSON] на посади енергетика чи техніка-електрика; з заявою вх. №24 від 07.11.2018 р. щодо перевдення [PERSON] на посаду техніка-електрика; з заявою вх. 26 від 13.11.2018 р. щодо переведення [PERSON] на посаду енергетика. Листами №573/02 від 12.11.2018 р., №591/02 від 20.11.2018 р. ПрАТ «Діпрозв`язок» запропоновано позивачу надати до відділу по роботі з персоналом відповідача документи, які підтверджують її кваліфікацію згідно з кваліфікаційними вимогами зазначених посад: енергетика, техніка-електрика. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Порядок вивільнення працівників визначено ст. 49-2 КЗпП України. Так, ч. 3 цієї статті передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що при вирішенні питання про дотримання вимог законодавства власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації в цій частині підлягають з`ясуванню обставини, пов`язані з тим, чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку міг виконувати (займати) працівник відносно якого вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась йому така робота (посади) та чи надавав він згоду на переведення на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за містом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Дана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.04.15 №6-40цс15, від 01.07.15 №6-491 цс 15 і від 09.12.15 №6-2123цс15. Також, в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не має можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організаці] чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які за своєю кваліфікацією може займати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є вільними в межах структури підприємства, установи, організації як юридичної особи в цілому, включаючи її відокремлені підрозділи. При цьому, відповідно до наказу № 295/в (розпорядження) про надання відпустки від 08.11.2018 р., [PERSON] перебувала у щорічній основній відпустці з 22.01.2018 р. по 24.12.2018 р. (22 календарних днів). Вбачається, що 26.12.2018 р., [PERSON] звернулась до ПрАТ «Діпрозв`язок» з заявою про продовження основної відпустки на 10 (десять) календарних днів, не використаних у зв`язку з хворобою, з 26 грудня 2018 р. В додатках додано: лікарняний лист серії АДХ №414737. Відповідно до наказу ПрАТ «Діпрозв`язок» №321/в від 26.12.2018 р. «Про продовження відпустки у зв`язку з хворобою», [PERSON] , інженеру-проектувальнику 1 категорії відділу новітніх технологій № 05, продовжено щорічну основну відпустку на 10 календарних днів з 26 грудня 2018 р. по 05 січня 2019 р. включно, за період роботи з 22.01.2018 р. по 21.01.2019 р., не використаних у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Як встановлено судом, відповідно до наказу №5/к від 08.01.2019 р. «Про звільнення» ПрАТ «Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури «Діпрозв`язок», [PERSON] , інженера-проектувальника 1 категорії відділу новітніх технологій № 05, 08 січня 2019 р. звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Разом з тим, відповідно до листка непрацездатності серії АДХ №170200 від 08 січня 2019 р., виданого КНП ЦПСМД Шевченківського району м. Києва Філією №5, вбачається, що позивач [PERSON] перебувала на лікарняному з 08.01.2019 р. по 17.01.2019 р. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, в тому числі, систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно до частини 3 вказаної статті, у разі звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності а також у період перебування працівника у відпустці. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила суду про те, що позивач прийшла на роботу о 8 год. 23 хв. 08 січня 2019 р. відповідно до електронної пропускної системи відповідача, цілий день до 17 год. 40 хв. була на роботі, ознак хвороби не проявляла, її бачили працівники різних відділів: бухгалтерії, канцелярії, режимно-секретного відділу, куди вона здавала печатку від кабінету, відділу по роботі з персоналом. День зарахований як відпрацьований, відсутня запис про неявку позивача, в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або інших причин. 08.01.2019 р. позивач отримала трудову книжку, копію наказу про звільнення та розрахунковий документ по остаточному розрахунку. Про існування листка непрацездатності відповідач дізнався тільки з позовних матеріалів, які були надіслані разом з ухвалою про відкриття провадження по даній справі. Позивач не зверталась до відповідача з приводу перебування на лікарняному 08.01.2019 р., оригінал листка непрацездатності відповідачу не надала, як того вимагає чинне законодавство України. При цьому, представник відповідача звернула увагу суду на те, що позивач у грудні 2018 р. перебувала на лікарняному, лист тимчасової непрацездатності був виданий КНП ЦПСМД Шевченківського району м. Києва Філією №5 на період хвороби з 12.12.2018 р. по 20.12.2018 р. включно, у зв`язку з чим її безперешкодно було перенесено щорічну відпустку та дату звільнення - на 08.01.2019 р. Разом з тим, з такими твердженнями відповідача суд не погоджується, виходячи з наступного. Так, як вбачається з довідки ПрАТ «Діпрозв`язок» від 07.02.2019 р. № 49/10, працівник ПрАТ «Діпрозв`язок» [PERSON] ., 1983 р. народження, протягом робочого дня 08 січня 2019 р. до сестри медичної відділу експлуатації споруд і технічних засобів № 10 служби забезпечення діяльності [PERSON] зі скаргами на стан здоров`я не зверталась. Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Шевченківського району м. Києва від 26.03.2019 р. № 4654-298, наданого на запит суду, вказати точний час перебування на амбулаторному прийомі можливо приблизно так, як [PERSON] не була записана за електронним записом, а в журналі амбулаторного прийому зазначається під № 16, загальна кількість пацієнтів в цей день - 22 особи. Прийом у лікаря [PERSON] 08.01.2019 р. був до 14.00 години, то можливо [PERSON] перебувала 08.01.2019 р. на амбулаторному прийомі в період часу з 12.00 до 13.00 години з видачею листка непрацездатності серії АДХ № 170200 з 08.01.2019 р. по 17.01.2019 р. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Оскільки в день звільнення позивачу [PERSON] видано листок тимчасової непрацездатності, твердження представника відповідача про те, що оскільки відкриття лікарняного листа [PERSON] було здійснено хоч і у день звільнення, але після видання наказу про її звільнення, а відтак відсутні підстави й для визнання його звільнення незаконним, є помилковим. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що 08.01.2019 р., тобто у день звільнення, [PERSON] знаходилася на лікарняному відповідно до листка непрацездатності серії АДХ №170200 від 08 січня 2019 р., що підтверджує її тимчасову непрацездатність, а тому була звільнена з посади з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася у невжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності Товариства, суд приходить до висновку, що відповідачем порушені трудові права позивача, зокрема, його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, в даному випадку - поновлення на роботі. Аналізуючи встановлені обставини та зазначені норми права, суд дійшов до висновку про те, що відповідач звільнив позивача із порушенням чинного законодавства, а саме всупереч положень частини 3 статті 40 КЗпП України, в звязку з чим суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування його та поновлення на роботі. Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 . Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід), виданої ПрАТ «Діпрозв`язок» 11.03.2019 р. за № 3, [PERSON] у жовтні 2018 р. пропрацювала 8 робочих днів, заробітна плата нарахована в розмірі 1718,18 грн.; у листопаді 2018 р. [PERSON] . пропрацювала 16 робочих днів, заробітна плата нарахована у розмірі 3436,36 грн., всього пропрацювала 24 робочих днів, нараховано заробітної плати - 5154,54 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата (дохід) обчислюється шляхом ділення сумарної заробітної плати на кількість робочих днів, що дорівнює 214 грн. 77 коп. Згідно з графіком роботи ПрАТ «Діпрозв`язок», вираховуючи вихідні та святкові дні, кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача за період з наступного дня після звільнення по день винесення судом рішення, тобто з 09.01.2019 р. по 16.05.2019 р. включно, становить 87 днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить: 214,77 грн. х 87 днів = 18684,99 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно із п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому середнього заробітку за один місяць. Оскільки позивач підлягає поновленню на роботі у зв`язку з незаконним звільненням, то вимога про стягнення з відповідача компенсацію за 4 дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за фактично відпрацьований робочий час 2018 р., не підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача оплатити лікарняний лист позивача серії АДХ №170200 з 08.01.2019 р. по 17.01.2019 р., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 22 Закону України від 23.09.99 р. № 1105-ХІУ «Про загально-обов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - Фонд) застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності). Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця. Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні такої вимоги, як заявленої передчасно, оскільки позивач для отримання такої допомоги не надавала листок тимчасової непрацездатності та не позбавлена можливості пред`явити листок непрацездатності відповідальній особі підприємства у разі набрання даним судовим рішенням законної сили. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судовий збір в сумі 1536,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви звільнений від його сплати на підставі закону.

Outcome: partial