Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

позивач 28 січня 2020 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту №168772/0005XSGF від 11 липня 2013 року з моменту його укладення. Позов мотивує тим, що 11 липня 2013 року між нею та ПАТ «Платинум Банк» був укладений договір про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту №168772/0005XSGF. Відповідно до п.1.1. договору відповідач надає позивачу у користування спеціальний платіжний засіб - міжнародну платіжну картку Visa Electron з метою здійснення операцій, що передбачені Правилами користування банківською платіжною карткою, умовами кредитування та обслуговування поточного рахунку, за поточним рахунком, що вказаний у п. 1.2 договору. Відповідно до п. 1.2 договору відповідач відкриває позивачу поточний рахунок № [NUMBER] у гривнях. Відповідно до п. 1.3 договору банк здійснює кредитне обслуговування рахунку шляхом надання Позивачу кредитного ліміту у вигляді відкличної відновлювальної лінії без забезпечення (кредит) з метою проведення платежів за товари та послуги понад суми власних коштів позивача на рахунку (на споживчі потреби). Відповідно до п. 1.4 договору розмір кредитного ліміту становить 20 000 грн. Розмір щомісячного платежу становить 1300 грн (п. 1.5 договору). Згідно з п. 1.6 договору розмір щомісячної комісії за кредитне обслуговування рахунку становить 398.00 грн. Вважає, що спірний договір споживчого кредиту був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності й розумності. Зокрема при укладенні спірного кредитного договору банк не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору, не провів розрахунки сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. У договорі відсутня інформація щодо вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, немає зазначення сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом. Кредитний договір не містить вказівки на вид та предмет кожної супутньої послуги, пов`язаної з оформленням кредиту, яка має фінансуватися позичальником, на її вартість та обґрунтування такої вартості. Також немає умов відкриття, ведення та закриття рахунку, тарифів та всіх сум коштів, які споживач має сплатити у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Вказує, що у п. 2.1 кредитного договору передбачено, що оплата клієнтом послуг банку щодо обслуговування рахунку, в тому числі, і розмір щомісячної комісії за кредитне обслуговування, виконання операцій з використанням картки та її надання здійснюють відповідно до Тарифів банку, що діють на час проведення таких операцій. При цьому у даному положенні не наведено, які саме послуги надає банк та не вказано, за які послуги оплачується комісія, а пунктом 2.2 договору передбачено, що банк має право самостійно виключно на свій розсуд в односторонньому порядку змінювати тарифи банку. Вказує, що положення п. 2.2 договору містять умову про зміну суми комісії та суми послуг банку щодо обслуговування кредиту, що підлягають сплаті, тому така умова є несправедливою. Окрім цього, комісія за обслуговування кредиту є незаконною, якщо банк не доведе, які саме послуги надаються позичальнику за таку комісію (ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16). З огляду на вищевказане, обов`язок клієнта (позивача) сплачувати послуги банку щодо обслуговування рахунку, обов`язок клієнта (позивача) сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту в сумі 398 грн., (п.п. 1.6, 2.1, 2.2 Договору) вважає несправедливими умовами договору, які суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначає, що п. 7.7 спірного договору містить третейське застереження, яким передбачено, що всі спори, що виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним або випливають з нього, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому третейському суді при Асоціації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів, за вибором позивача. Вважає, що вказане положення договору є таким, що суперечить закону, зокрема п. 14 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди». В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на положення ст.ст. 11, 18, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 6 ЗУ «Про третейські суди», ст.ст. 203, 215, 1054 ЦК України, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, правову позицію Верховного суду, викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц, а також правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16. Разом з позовом позивачем подано клопотання про визнання причин припущення строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку. Подане клопотання мотивує тим, що протягом всього часу дії спірного договору вона виконувала його умови та сплачувала всі платежі, визначені договором на користь ПАТ «Платинум Банк». Однак в березні 2018 року нею було отримано від ТОВ «ФК Женева» повідомлення про відступлення права вимоги за договором, а саме про те, що 22 березня 2018 року всі зобов`язання за договором, що підлягали виконанню на користь банку і залишались невиконаними, необхідно виконувати в повному обсязі на користь ТОВ «ФК «Женева» і станом на 22 березня 2018 року її заборгованість складала 27244,36 грн., хоча сума кредиту за договором 20000 грн. та на момент отримання вказаного повідомлення нею вже було сплачено на користь ПАТ «Платинум Банк» 11000 грн. Отримавши вказане повідомлення про відступлення права вимоги вона почала сплачувати решту суми вже на користь ТОВ «ФК «Женева». Разом з тим, на звернення до ТОВ «ФК «Женева» про надання їй на ознайомлення договору відступлення права вимоги (факторингу), ТОВ «ФК «Женева» не реагувало, погрожувало збільшенням суми, яка стягується з неї, копії договору факторингу чи витягу з такого нею отримано не було. У зв`язку з своєю юридичною необізнаністю, після отримання численних дзвінків від ТОВ «ФК «Женева» з погрозами про збільшення сум до стягнення та про звернення стягнення на її житло, у вересні 2019 року вона звернулась до юриста за допомогою у вказаній ситуації, який роз`яснив їй можливість оскарження вказаного кредитного договору, а також звернув увагу на трирічний строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом та можливість його поновлення у разі визнання причин пропуску поважними. Враховуючи викладене з метою здійснення судового захисту її порушених прав відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України просить визнати причини пропуску нею строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 3 лютого 2020 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 4 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено в ній судове засідання з повідомленням (викликом) осіб. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторони позивача, наявними карантинними обмеженнями, а також у зв`язку з неявкою сторони відповідача. 10 серпня 2020 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача ПАТ «Платинум Банк» Зайця О.М., що діяв на підставі довіреності №9-Л від 17 лютого 2020 року, про залучення до участі у справі у якості відповідача ТОВ «ФК «Женева» як правонаступника ПАТ «Платинум Банк» у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні. Також у даній заяві просить розгляд справи за позовом [PERSON] про визнання договору недійсним проводити без участі представника ПАТ «Платинум Банк» (а.с. 75). 13 листопада 2020 року на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ТОВ «ФК «Женева» (а.с. 107). Протокольною ухвалою судового засідання 11 грудня 2020 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача ТОВ «ФК «Женева» (а.с. 133). 24 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ТОВ «ФК «Женева» - адвоката Слостіна А.Г., що діє на підставі довіреності №190 від 4 серпня 2020 року, відповідно до якого просить замінити відповідача у справі із ТОВ «ФК «Женева» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал», у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Вердикт Капітал» відмовити в повному обсязі та застосувати до позовних вимог [PERSON] строки позовної давності. Вказує, що 16 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Женева» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги та заміну кредитора №16/01-01-П, у відповідності до умов якого новий кредитор (ТОВ «Вердикт Капітал») набув право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за Договором №168772/0005XSGF про відкриття банківського рахунку. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що позивач заявляючи позовну вимогу про визнання недійсним договору з моменту його укладення посилається на порушення принципу рівності сторін, на несправедливі умови договору. Водночас оскаржуваним договором позичальнику відкрито кредитний ліміт у розмірі 20 000 грн. із визначеним розміром щомісячної комісії та щомісячними платежами, кредитний ліміт є формою кредитування клієнта банком, що дозволяє здійснювати видаткові операції по картрахунку понад сум, що є на картрахунку, відтак в даному випадку, банк відкриши позичальнику рахунок та видавши картку, виконав належним чином свої зобов`язання. Підписанням кредитного договору, сторони висловили свою цілковиту згоду з тим, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки. Також зазначає, що всі істотні умови кредитного договору дотримані, зокрема: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору і у відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, зокрема укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами. До підписання договору, позивач мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був писаний та кредитний договір виконувався сторонами, у тому числі і позивачем. Вказує, що позивач не звертався до відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, також не звертався з вимогою закриття рахунку. А тому вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачував кошти на умовах договору, що на його думку свідчить про прийнятність для нього умов спірних пунктів договору на момент укладення. З огляду на вищевикладене вказує, що кредитний договір укладений між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялись у формі, встановленій законом; оспорюванні пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підсумовуючи зазначає, що позивач прагне скасувати кредитний договір, разом із тим не зазначає порушень та обставин на доведення своєї позиції, звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Окрім того вважає, що аргументи позовної заяви містять формальну обґрунтованість вимог без посилань які ж умови кредитного договору були несправедливими. Щодо пропуску строку позовної давності позивачем зокрема зазначає, що із врахуванням обставин, які склались, позивач про порушення свого права дізнався 11 липня 2013 року, тобто тоді, коли було укладено кредитний договір, однак з позовною заявою до суду про визнання кредитного договору недійсним звернулася лише в 2020 році, пропустивши таким чином визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. (а.с. 154-157) Протокольною ухвалою судового засідання 8 квітня 2021 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 180). В судове засідання 1 липня 2021 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , що діє на підставі довіреності від 13 лютого 2020 року, не з`явились, позивач подала 24 червня 2021 року до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи (в тому числі і винесення рішення у справі) проводити у її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи представники відповідачів в жодне з судових засідань не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час і місце їх проведення, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подали, відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» відзиву на позов чи будь-яких інших заяв до суду не подав, матеріали справи містять заяву представника відповідача ПАТ «Платинум Банк» про розгляд такої без його участі. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Судом встановлено, що 11 липня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] укладено договір №168772/0005XSGF про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту (а.с. 4). Згідно з пунктами 1.1-1.3 вказаного договору банк надає клієнту у користування спеціальний платіжний засіб - міжнародну платіжну картку Visa Electron, з метою здійснення операцій, що передбачені Правилами користування банківською платіжною карткою, умовами кредитування та обслуговування поточного рахунку, за поточним рахунком № [NUMBER] у гривнях, котрий банк відкриває клієнту, а також банк здійснює кредитне обслуговування рахунку шляхом надання клієнту кредитного ліміту у вигляді відкличної відновлювальної лінії без забезпечення (кредит) з метою проведення платежів за товари та послуги понад суми власних коштів позивача на рахунку (на споживчі потреби). При цьому пунктами 1.4-1.6 встановлено, що розмір кредитного ліміту становить 20000 грн., розмір щомісячного платежу 1300 грн., а також визначено розмір щомісячної комісії за кредитне обслуговування рахунку 398 грн. 22 березня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Женева» укладено договір №147 про відступлення прав вимоги. Відповідно до даного договору та додатку №1 до нього ТОВ «ФК «Женева» набув права вимоги банку до [PERSON] за договором №168772/0005XSGF від 11 липня 2013 року (а.с. 76-79). 16 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Женева» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги та заміну кредитора №16/01-01-П. У відповідності до умов даного договору та додатку №1 до нього ТОВ «Вердикт Капітал» набув право вимоги за договором №168772/0005XSGF про відкриття банківського рахунку (а.с. 159-170). З договору, укладеного [PERSON] з ПАТ «Платинум Банк» 11 липня 2013 року вбачається, що предметом такого є надання споживчого кредиту, відтак на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діла на момент укладення спірного кредитного договору. Так частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Безпосередньо у договорі про надання споживчого кредиту відповідно до п. 4 ст. 11 Закону зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. При цьому кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Зокрема згідно з п. 17 ст. 1 даного Закону послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Також відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Зокрема згідно з частинами 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до пунктів 11, 12 ч. 3 даної статті несправедливими є зокрема: умови договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору. Окрім того ч. 4 цієї статті визначено, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Також відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Водночас, як вбачається з оспорюваного кредитного договору, такий всупереч вимогам п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Окрім того, передбачена п. 1.6 вказаного кредитного договору щомісячна комісія за кредитне обслуговування рахунку встановлена всупереч ч. 4 ст. 11 Закону та є нікчемною умовою договору в розумінні такого, оскільки договір не містить опису, що саме входить до вказаного обслуговування, зокрема на підтвердження того, що вказана комісія стягується за надання банком клієнту послуг, що є такими відповідно до п. 17 ст. 1 Закону. Оспорюваний договір містить розділ 3 «Умови та порядок обслуговування рахунку», однак в такому також не перелічено, які саме послуги входять до даного обслуговування. Також пунктом 2.1 договору визначено, що оплата клієнтом послуг банку щодо обслуговування рахунку, в тому числі, і розмір щомісячної комісії за кредитне обслуговування, виконання операцій з використанням картки та її надання здійснюють відповідно до Тарифів банку, що діють на час проведення таких операцій. При цьому відповідно до пункту 2.2 договору банк має право самостійно виключно на свій розсуд в односторонньому порядку змінювати Тарифи банку. Даним пунктом передбачено, що у випадку таких змін банк повідомляє клієнта за 30 (тридцять) календарних днів до вступу в силу вказаних змін шляхом розміщення оголошень в приміщеннях банку та/або шляхом розміщення інформації на інформаційному сайті банку, а також шляхом надіслання відповідного СМС-повідомлення на номер мобільного телефону клієнта. Суд погоджується з доводами позивача про те, що дані умови договору є несправедливими, адже такими передбачено можливість банку в односторонньому порядку змінювати розмір витрат клієнта за договором, та хоч і визначено обов`язок розмістити інформаційні оголошення про зміну тарифів, однак при цьому не передбачено обов`язку банку пересвідчитись в тому, що клієнта повідомлено про таку зміну. Наведене узгоджується також з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц, відповідно до якої аналіз норм ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. При цьому пункт 2.3 договору, що передбачає обов`язок клієнта сплачувати банку комісії, що передбачені умовами договору, зокрема тарифами, в розмірах, в строки та в порядку, обумовлених договором та тарифами, з врахуванням наведеного вище є також несправедливим положенням, адже безпосередньо пов`язаний з пунктами 1.6, 2.1 та 2.2 договору та призводить до обов`язку клієнта безпідставно сплачувати на користь банку кошти, а саме комісію за обслуговування рахунку. Крім того,\~договір містить\~суперечливі умови.\~Так пунктом\~6.1\~такого визначено,\~що спори\~та розбіжності\~щодо виконання\~умов договору\~вирішуються сторонами\~відповідно до\~правил та\~чинного законодавства.\~Водночас відповідно\~до 7.7\~такого всі спори, що виникають при виконанні даного договору чи у зв`язку з ним або випливають з нього, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому третейському суді при Асоціації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів», відповідно до їх регламентів, за вибором позивача. При цьому підставними є зауваження позивача про те, що вказаний пункт є таким, що суперечить закону, адже відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору, третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Однак суд не погоджується з доводами позивача про те, що перед укладанням спірного кредитного договору банк не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, адже відповідно до пункту 7.1 такого клієнт підтверджує, що банк надав йому у письмовому вигляді повну інформацію, зокрема про умови кредитування, відтак підписавши вказаний кредитний договір позивач [PERSON] підтвердила факт того, що така інформація їй була надана. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так частинами 5-8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відтак, проаналізувавши норми чинного законодавства та умови оспорюваного договору банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту №168772/0005XSGF від 11 липня 2013 року суд приходить до висновку, що п. 1.6 такого є нікчемним, відтак не потребує додаткового визнання недійсним, пункти 2.1-2.3 є несправедливими умовами договору, а п. 7.7 суперечить Закону України «Про третейські суди» в редакції, чинній на час укладення договору, тому зазначені пункти слід визнати недійсними. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено можливість визнання договору недійсним у цілому у разі, коли визнання положення договору недійсним зумовлює зміну інших положень договору. Як вбачається з пунктів 2.1-2.3, 7.7 оспорюваного договору, такі стосуються безпосередньо лише сплати клієнтом комісії за кредитне обслуговування, а також порядку розгляду спорів що виникають при виконанні такого, відтак визнання даних положень недійсними не призведе до зміни інших положень, зокрема що стосуються основного предмету такого надання споживчого кредиту, та даний договір міг бути вчинений і без включення до нього даних пунктів, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним вцілому. При цьому судом не беруться до уваги заперечення відповідача ТОВ «ФК «Женева» щодо дотримання всіх істотних умов договору, оскільки такі спростовуються встановленими вище обставинами. Окрім того, звернення позивача до відповідача з вимогою про закриття рахунку є її правом, а не обов`язком, та незвернення з такою не змінює факту невідповідності зазначеного договору про відкриття банківського рахунку вимогам законодавства. Позовні вимоги позивача та аргументація таких не можуть розцінюватися як надмірний формалізм, адже в даному випадку йде мова не про звужене трактування норм національного процесуального законодавства, що обмежує право особи на доступ до суду, а про недотримання законодавства стороною при вчиненні правочину, що спричинило порушення прав іншої сторони такого. Також вирішуючи питання про підставність позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відповідно ч. 4 такої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, водночас ч. 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.\~ Так представником відповідача ТОВ «ФК «Женева» у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до якого вказує, що позивач звернулась до суду з пропуском такого та питання про поновлення такого перед судом не порушувала. Водночас, матеріали справи також містять клопотання позивача [PERSON] про визнання причин припущення строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку (а.с. 6). Судом встановлено, що про існування договору банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту №168772/0005XSGF від 11 липня 2013 року позивачу було відомо з моменту його укладення, відтак строк позовної давності завершився 11 липня 2016 року. Водночас, з представлених суду копій квитанцій вбачається, що після укладення спірного договору позивач здійснювала сплату на користь ПАТ «Платинум Банк» коштів на виконання такого (а.с. 62-70). В березні 2018 року позивачем було отримано від ТОВ «ФК «Женева» повідомлення про відступлення права вимоги за договором, з якого вбачалось, що розмір її заборгованості складав суму, що перевищувала розмір кредиту за договором (а.с. 7). З долученої до позову копії листа до ТОВ «ФК «Женева» від 11 лютого 2019 року вбачається, що позивач зверталась до такого про надання їй інформації щодо заборгованості (а.с. 8). Судом береться до уваги те, що позивач є юридично необізнаною, відтак до отримання нею повідомлення про відступлення права вимоги добросовісно виконуючи умови договору не усвідомлювала, що таким порушуються її права та дізналась про можливість його оскарження лише після отримання кваліфікованої правової допомоги. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем з поважних причин пропущено строк позовної давності, відтак такий слід поновити, а тому клопотання представника відповідача ТОВ «ФК «Женева» про застосування строку позовної давності до задоволення не підлягає. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки суд прийшов до переконання про часткове задоволення позову, а тому судовий збір слід стягнути в рівних частинах з відповідачів в розмірі половини від суми, що мала б бути сплачена позивачем при зверненні з позовом до суду - 420,40 гривень. Визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягнення з відповідачів, суд враховує, що позов надійшов до суду в 2020 році та розмір задоволених позовних вимог. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: partial