Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Кара Ю.М. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним шлюбного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь Оленою Андріївною та зареєстрований в реєстрі за № 922 від 14.08.2018 року, в частині майна яке вже набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі. В обґрунтування позову зазначив, що з 15 червня 1991 року позивач та відповідачка перебувають у шлюбі, який зареєстрований Ленінським відділом РАЦС м.Запоріжжя, актовий запис № 665. 14 серпня 2018 року між ними був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А., зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 922. Шлюбним договором сторони визначили свої майнові права та обов`язки на період перебування у зареєстрованому шлюбі, а також у разі його розірвання. Так вони визначили, що автомобіль Ford належить позивачу, а відповідачці належить автомобіль Lexus. Позивач вважає, що договором врегульовані майнові відношення між подружжям тільки стосовно рухомого майна - автомобілів. Інше рухоме майно, яке було придбано у період знаходження у шлюбі не вказано. Це майно складається з кіосків розташованих по [ADDRESS] та по [ADDRESS] . З відповідачкою був визначений порядок користування цими кіосками. Так, позивач користується кіоском, який розташований по [ADDRESS] а відповідач користується кіоском, який розташований по [ADDRESS] . Наразі, [PERSON] вживає усі заходи за для того, щоб він припинив користування кіоском, який є його джерелом доходу. Свої дії відповідачка обґрунтовує укладеним шлюбним договором. Пунктом 2.3 шлюбного договору визначено, що майно, яке вже набуто та яке буде придбане подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, яке підлягає державній реєстрації, буде вважатися особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно, згода другого з подружжя на його придбання не потрібне. Згідно умов шлюбного договору відповідачу передано у власність усе майно, яке було придбано подружжям за час перебування у шлюбі майна, що ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Добровільно змінити умови договору в нотаріальному порядку відповідачка не бажає, у зв`язку з чим він змушений звертатись до суду. Просить визнати частково недійсним пункт 2.3. Шлюбного договору укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А., та зареєстрований в реєстрі за № 922 від 14.08.2018 року, в частині майна яке вже набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі та викласти пункт 2.3 Шлюбного договору в наступній редакції : Майно, яке буде придбане подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, яке підлягає державній реєстрації, буде вважатися особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно, згода другого з подружжя на його придбання не потрібне. Представник позивача - адвокат Кара Ю.М. подав до суду заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги задовольнити. Представник відповідачки - адвокат Фельський С.Л. подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідачки. В задоволенні позову просить відмовити. В обґрунтування своїх заперечень відповідачка надала суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивачем не надано доказів в чому саме виражається його надзвичайно невигідне становище, в чому саме полягає спір. Вважають позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просять в їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, які зареєстрований 15 червня 1991 року Ленінським відділом ЗАГС м.Запоріжжя, актовий запис № 665 (а.с.9). 14 серпня 2018 року між подружжям [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А. та зареєстрований в реєстрі № 922 (а.с.7-8). Пунктом 1.1 зазначеного договору визначено, що шлюбним договором регулюються майнові відношення між подружжям, визначаються їх майнові права та обов`язки на період перебування у зареєстрованому шлюбі, а також у разі його розірвання. Відповідно до п.п.1.2, 1.3 шлюбного договору на момент укладання цього договору [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки Ford, моделі Torneo Connect, державний номерний знак [NUMBER] , 2012 року випуску, а [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки Lexus, моделі ЕS 350, державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску. В п.2.1 шлюбного договору зазначено, що цим договором подружжя домовились про те, що у випадку розірвання шлюбу розподіл майна, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відбуватиметься таким чином: майно, яке вказано у п.1.2, п.1.3 цього договору, яке підлягає державній реєстрації є особистою приватною власністю того з подружжя на чиє ім`я зареєстровано рухоме майно та на вищевказане майно не розповсюджуються положення ст.60 Сімейного кодексу України. Сторони усвідомлюють, що вищевказане майно є їх особистою приватною власністю та у разі розірвання шлюбу розподілу підлягати не буде, а також у разі відчуження (продаж, міна, дарування) та передачі в оренду (найм) зазначеного майна - згода другого з подружжя не потрібна. Пунктом 2.3 шлюбного договору визначено, що майно, яке вже набуто та яке буде придбане подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, яке підлягає державній реєстрації, буде вважатися особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно, згода другого з подружжя на його придбання не потрібна. Третім розділом цього договору встановлено, що шлюбний договір може бути змінений або розірваний у будь-який час за взаємною згодою подружжя. Одностороння зміна умов шлюбного договору та одностороння відмова від шлюбного договору не допускаються. Зміни до даного договору повинні бути нотаріально посвідчені. У випадку відсутності взаємної згоди договір може бути частково визнаний недійсним або розірваний у судовому порядку з підстав що мають істотне значення, зокрема у разі неможливості його виконання. Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України. Така правова позиція міститься у Постанові ВС від 26.02.2020 по справі № 755/19197/18 (провадження № 61-18343св19), на яку також посилався представник позивача обгрунтовуючи свої вимоги. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час розгляду справи доводи позивача не знайшли свого підтвердження, належними та допустимими доказами. Угода не суперечить закону, перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався. Умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін. При його укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки. Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача щодо його перебування в надзвичайно невигідному матеріальному становищі, не доведено, в чому саме полягають надзвичайно невигідні для нього умови шлюбного договору та яким чином зазначений договір порушує його права. На підставі вищезазначених обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через його недоведеність та безпідставність.

Outcome: dismissed