Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.09.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовано тим, що з 11.06.1988 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак, 17.07.2013 року згаданий шлюб було розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на згадану квартиру було оформлено на [PERSON]. Позивач - [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з проханням добровільно поділити квартиру, але згоди так і не отримав, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У своєму позові позивач просив суд визнати квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути на користь [PERSON] судові витрати 2369,50 грн., 243,60 - судового збору, 500 грн. витрат на проведення оцінки спірного майна (а.с. 3-6). 28.10.2014 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та виплату грошової компенсації (а.с. 37-43). Зустрічний позов обґрунтовано тим, що з 11.06.1988 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак, 17.07.2013 року згаданий шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на згадану квартиру було оформлено на [PERSON], а також автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, кузов [NUMBER], чорного кольору, д.н.з. [NUMBER]. Зазначена квартира є однокімнатною, і на думку позивачки поділу не підлягає. Також сторони не можуть дійти згоди щодо спільного володіння та користування цією квартирою та автомобілем. З огляду на зазначені обставини, позивач за зустрічним позовом просив суд в порядку поділу майна подружжя: виділити у власність [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; виділити у власність [PERSON] автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, кузов [NUMBER], чорного кольору, д.н.з. [NUMBER]; стягнути з [PERSON] компенсацію вартості частки у спільній сумісній власності на користь [PERSON] 154 524,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн. Ухвалою суду із занесенням до журналу судового засідання від 29.10.2014 року прийнято до провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та виплату грошової компенсації та об'єднано її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. 98). У судовому засіданні 27.01.2015 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, а у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. У судовому засіданні 27.01.2015 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON]. заперечувала щодо задоволення первісного позову, просила суд задовольнити зустрічний позов. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як вбачається з матеріалів справи, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на згадану квартиру було оформлено на [PERSON] (а.с. 56 - копія договору купівлі-продажу), а також автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, кузов [NUMBER], чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 71 - копія договору купівлі-продажу ТЗ, а.с. 105 - копія технічного паспорта на ТЗ). Дані обставини щодо придбання згаданого майна за час перебування сторін у шлюбі не оспорєються ними та не заперечується. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною 2 ст. 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Окрім того, ч. 3, ч. 4 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснено, що у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, встановивши загальний обсяг спільного майна подружжя, суд виходить із принципу рівності часток дружини і чоловіка у такому майні та при вирішенні питання про присудження певної речі одному з подружжя, зважаючи, що однокімнатна квартира сторін та їх автомобіль є неподільними речами, вважає за необхідне вирішити питання про визначення ідеальних часток у майні, без реального поділу цього майна. Виходячи з того, що сторони попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, сама виплата грошової компенсації суперечить інтересам [PERSON], тому суд вважає необхідним без поділу майна в натурі лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 243,60 грн. сплаченого позивачем (за первісним позовом) згідно квитанції від 19.08.2014 року (а.с. 2). В свою чергу, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 243,60 грн. сплачена позивачем (за зустрічним позовом) згідно квитанції від 28.10.2014 року (а.с. 44). Як визначено у ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, зважаючи, що вимоги [PERSON], щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів за проведення оцінки спірного майна не віднесено до витрат пов'язаних з розглядом справи, підстав для задоволення вимог в цій частині суд не вбачає. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог за первісним та зустрічним позовах. На підставі наведеного та

Outcome: partial