Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 травня 2017 року звернувся з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Свої позовні вимоги обґрунтував наступним. Починаючи з 01.01.1988 року він працював у Відповідача (на той час Сбербанк СССР м.Краматорська) на різних керівних посадах. Наказом №1352 від 21.04.2012р. його було прийнято на посаду керуючого відокремленим підрозділом ТВБВ №10004/0271 (1 типу) філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк. 08.09.2015р. Відповідач повідомив його про наступне звільнення з 09.11.2015 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.Наказом №333-к від 09.11.2015р. мене було звільнено за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15.01.2016 року наказ №333-к від 09.11.2015р. було визнано незаконним та скасовано, поновлено мене на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271.Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.04.2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області в частині скасування наказу про звільнення скасовано, в задоволенні позову в цій частині відмовлено. Абзац 3 резолютивної частини рішення суду першої інстанції викладено в наступній редакції: Поновлено [PERSON] на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 філії Донецького обласного управління ПАТ Державний ощадний банк України з 10.11.2015 року.В решті частині рішення суду залишено без змін.06.06.2016 року наказом №143-к його було поновлено на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 з 10.11.2015 року.Однак до роботи фактично не був допущений Відповідачем, який послався на ніби то необхідність проходження низки інструктажів.25.07.2016 року Позивача було звільнено наказом №192-к за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України.Відповідно до спірного наказу від 26.07.2016 року № 195-к:Відповідач нарахував Позивачеві до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2015 по 05.06.2016 року та утримав з Позивача вихідну допомогу в розмірі середньої місячної заробітної плати, яка була виплачена йому згідно п.6 наказу №333-к від 09.11.2015р.З вказаним вище наказом № 195-к від 26.07.2016 року Позивача ознайомлено не було.Про його існування Позивачеві стало відомо лише під час судового розгляду справи № 234/9895/16-ц. Вважає абзац другий п.4.5. наказу Відповідача від 26.07.2016 року № 195-к, а саме: в частині утримання з нього вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати, яка була виплачена мені згідно п.6 Наказу від 089.11.2016 року №333-к. незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а безпідставно утримана вихідна допомога в розмірі 21\~573, 32 грн. такою, що має бути стягнута з Відповідача. В подальшому Позивач доповнив свої позовні вимоги вимогою про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки, а саме з серпня 2016 року до червня 2017 року, тобто за 209 робочих днів, що складає 211\~871,66 грн. у звязку з тим, що Відповідач 01 червня 2017 року (під час розгляду справи) повернув Позивачеві суму неправомірно утриманої вихідної допомоги в розмірі 21\~573,32 грн. за відрахуванням передбачених законом податків та зборів, у звязку з чим Ухвалою суду від 04.10.2017 року позовні вимоги Позивача в частині стягнення суми безпідставно утриманої вихідної допомоги залишено без розгляду. Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що розмір утриманої спірним наказом суми вихідної допомоги в розмірі 21\~537,2 грн. Позивачеві нараховано та виплачено 01.06.2017 року. Що стосується вимог Позивача про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки, Відповідач вважає, ознайомлювати зі спірним наказам Позивача він не зобовязаний так на час прийняття спірного наказу Позивач вж не перебував у трудових відносинах з Позивачем, вважає що Відповідачем в повному обсязі проведені розрахунки з Позивачем за наслідками його звільнення 25 липня 2016 року. Утримання вихідної допомоги відбувалося при виплаті Позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що стосувалося самостійного виконання банком рішення суду, а не розрахунків при звільненні. В судове засідання представник Позивача адвокат [PERSON] не з?явилась надала заяву про розгляд справи за її відсутності та просила суд позов задовольнити в повному обємі. Представник Відповідача, який діє на підставі довіреності, в судове засідання не з?явився, надав заяв у про розгляд за його відсутності, проти задоволення позову заперечував та просив урахувати надані письмові заперечення, та у позові відмовити . Суд, дослідивши надані сторонами докази та матеріали справи, вважає позовні вимоги позивача законними, обґрунтованими та такими, що мають бути задавлені. за наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, і це не оспорюється сторонами, що починаючиз 01.01.1988 року Позивач працював у Відповідача (на той час Сбербанк СССР м.Краматорська) на різних керівних посадах. Наказом №1352 від 21.04.2012р. його було прийнято на посаду керуючого відокремленим підрозділом ТВБВ №10004/0271 (1 типу) філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк. 08.09.2015р. Відповідач повідомив Позивача про наступне звільнення з 09.11.2015 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с. ) Наказом №333-к від 09.11.2015р. Позивача було звільнено за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15.01.2016 року наказ №333-к від 09.11.2015р. було визнано незаконним та скасовано, Позивача поновлено на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.04.2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області в частині скасування наказу про звільнення скасовано, в задоволенні позову в цій частині відмовлено. Абзац 3 резолютивної частини рішення суду першої інстанції викладено в наступній редакції: Поновлено [PERSON] на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 філії Донецького обласного управління ПАТ Державний ощадний банк України з 10.11.2015 року.В решті частині рішення суду залишено без змін.06.06.2016 року наказом №143-к його було поновлено на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 з 10.11.2015 року. 25.07.2016 року Позивача було звільнено наказом №192-к за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України. Відповідно до зазначеного наказу від 26.07.2016 року № 195-к:Відповідач нарахував Позивачеві до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2015 по 05.06.2016 року та утримав з Позивача суму вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати, яка була виплачена йому згідно п.6 наказу №333-к від 09.11.2015р.З вказаним вище наказом № 195-к від 26.07.2016 року Позивача ознайомлено не було, що підтвердив в своїх запереченнях сам Відповідач, пояснивши ти, що він не зобовязаний був ознайомлювати Позивач зі спірним наказом через те, що Позивач не перебуває з ним у трудових відносинах. Крім того, фактично визнаючи позовні вимоги Позивача про визнання незаконним та скасування зазначеного наказу в частині утримання з Позивача раніше виплаченої йому суми вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати та вимоги про стягнення суми цієї вихідної допомоги, Відповідач 01 червня 2017 року перерахував карткуПозивача суму неправомірно утриманої вихідної допомоги в розмірі 21\~573,32 грн. Зазначений факт також не оспорюється сторонами. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, в день звільнення Відповідач не повідомив Позивача про намір утримати виплачену йому раніше вихідну допомогу, з Наказом від 26.07.2016 №195-к Позивача не ознайомив, будь-яких належних та допустимих доказів такого ознайомлення суду не надав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про порушення своїх трудових прав Позивач довідався в березні 2017 року після ознайомлення з матеріалами справи про стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (справа №234/9895/16-ц). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 01 червня 2017 року Відповідач перерахував на картку Позивача суму неправомірно утриманої вихідної допомоги в розмірі 21\~573,32 грн. за відрахуванням передбачених законом податків та зборів. Статтею 47 КЗпП передбачено, що роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно вимог ст.233 КЗпП на правовідносини, що виникають в наслідок порушення законодавства про оплату праці, позовна давність не застосовується. Рішенням Конституційного суду України від 22 лютого 2012 № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозвязку з положеннями статей 117, 2371 КЗпП. Конституційний суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116,117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнені та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільнені сум, фактично з ним розрахувався. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, більше того, відповідач фактично визнав незаконність утримання з Позивача виплаченої йому при звільненні суми вихідної допомоги, повернувши йому зазначені кошти 01.06.2017 року. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 ,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період Згідно довідки Відповідача від 25.10.2016 року № 15/20-389 розмір моєї середньоденної заробітної плати складає 1013,74 грн.(а.с. ) Кількість робочих днів затримки до дня фактично розрахунку складає: серпень 2016 року 22 дні, вересень 2016 року 22 дні, жовтень 2016 року - 20 днів, листопад 2016 року - 22 дні, грудень 2016 року 22 дні, січень 2017 року 20 днів, лютий 2017 року 20 днів, березень 2017 року 22 дні, квітень 2017 року 19 днів, травень 2017 року 20 днів, а всього 209 робочий день затримки. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки, передбачений ст.117 КЗпП України, складає: 209 робочих днів Х 1013,74 грн. = 211 871,66 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з Відповідача на користь Позивача має бути стягнено суму його середнього заробітку в розмірі 1013,74 грн. за весь час затримки, а саме з серпня 2016 року до червня 2017 року, тобто за 209 робочих днів, що складає 211 871,66 грн. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочуючи та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону України «Про оплату праці). Суми виплат, повязаних з компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, оплата за невідпрацьований час, в тому числі компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.8, 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713. Суми виплат, повязаних з компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, оплата за невідпрацьований час, в тому числі компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.8, 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713. Таким чином, компенсація за затримку розрахунку при звільненні, є складовою частиною заробітної плати, тому Позивача звільнено від плати судового збору. Згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи за подання позовів про стягнення заробітної плати. На підставі наведеного та

Outcome: approved