Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 травня 2015 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який до відкриття провадження по справі вточнила, до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності, в якому просить суд: -\~визначити розмір\~часток в\~праві спільної\~сумісної власності\~на земельну\~ділянку,\~за адресою\~м.\~Одеса,\~вул.\~Гаршина,\~9,\~площею 0,0571\~га,\~згідно Державного\~акту на\~право власності\~на земельну\~ділянку,\~зареєстрованого в\~Книзі записів\~реєстрації державних\~актів на\~право власності\~на землю\~та на\~право постійного\~користування землею,\~договорів оренди\~12\~вересня 2007\~року за\~№010750501409\~за [PERSON] та [PERSON] по\~1/2 частці; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на земельну ділянку, за адресою м. Одеса, вул. Гаршина, 9, площею 0,0571 га, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди від 12 вересня 2007 року за №010750501409 в розмірі по1/2 частці. Позивач у позові посилається на те, що у правовстановлюючому документі частки, які належать кожному із власників, не визначені, через що отримання нею спадщини є неможливим. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 23 липня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON], в якому останній зазначив, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення, розгляд справи просить суд провести за його відсутності. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2018 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON], померлого 27 вересня 2010 року. 08 листопада 2018 року до суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надійшли витребувані документи, до яких нотаріусом надано заяву, в якій останні зазначила, що позов визнає, проти його задоволення не заперечує. 26 листопада 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак 20.12.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача, в якій остання зазначила, що позов підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання 20.12.2018 року не зявилась, однак надала до суду заяву, в якій позов визнала, не заперечує проти його задоволення, просить суд розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання 20.12.2018 року не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак, як вже зазначалось судом, під час розгляду справи відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому було зазначено, що відповідач позов визнає, просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання 20.12.2018 року не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належна чином, однак під час розгляду справи надала до суду заяву в якій позов підтримала та не заперечує проти його задоволення. Згідно з ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У звязку з поданням сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності та визнанням відповідачами позову, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі. Дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 950495, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010750501409, виданого на підставі рішення Одеської міської ради від 06 березня 2006 року за №5460-ІV, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка, площею 0,0571 га, за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 9, кадастровий номер 5110136900:34:010:0097, з цільовим призначенням\~для індивідуального дачного будівництва. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5106917452018 від 12.10.2018 року, за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0571 га, за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 9, кадастровий номер 5110136900:34:010:0097. У вказаному державному акті не конкретизовані частки майна співвласників у спільній сумісній власності. Співвласник вказаної земельної ділянки [PERSON], 27 вересня 2010 року у віці 69 років, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №244408, актовий запис №1916, після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому частку земельної ділянки, площею 0,0571 га, за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 9, кадастровий номер 5110136900:34:010:0097. З метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17 вересня 2018 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірену копію спадкової справи, заведену до майна [PERSON], померлого 27 вересня 2010 року. 08 листопада 2018 року до суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] надійшли витребувані документи, а саме належним чином завірена копія спадкової справи, з якої судом встановлено, що після смерті [PERSON], померлого 27 вересня 2010 року, з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулись його спадкоємці: дружина померлого [PERSON], та його діти: [PERSON] та [PERSON]. 23 лютого 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було надіслано лист на імя спадкоємців: [PERSON], [PERSON], [PERSON] з розясненням, що у звязку з тим, що співвласниками не було визначено та виділено в натурі частки із майна, видати свідоцтво про право на спадщину на частку земельної ділянки, яка належала померлому [PERSON], померлого 27.09.2010 року, не представляється можливим та розяснено право на звернення до суду з відповідним позовом. Те, що частки квартири, які належать співвласникам, не конкретизовані, порушує право позивача на реєстрацію за нею права власності на вищевказане майно. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1\~ст. 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Як передбачено ст.ст.368,369\~ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В даному випадку законом встановлена саме спільна сумісна власність на спірну земельну ділянку, оскільки в державному акті на право власності на земельну ділянку не визначені частки співвласників. Згідно з частиною 4\~статті 86 Земельного кодексу України,\~співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до\~статті 89 Земельного кодексу України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з ч.3, 4\~ст. 88 ЗК України\~учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Крім того, відповідно до\~пункту «г» частини 1\~статті 87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Згідно із положеннями\~статті 372 Цивільного кодексу України,\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. Згідно із\~частиною 4\~статті 120 Земельного кодексу України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Пленум Верховного Суду України у пункті 21\~Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~роз'яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Так, відповідно до\~статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Нормами частин 1 та 2\~статті 370 Цивільного кодексу України\~встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до\~ч.4\~ст.206\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача про визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку в рівних частках. Щодо вимоги позивача про визнання за нею та померлим [PERSON] права спільної часткової власності на вказану земельну ділянку, суд вважає її необґрунтованою та непідолягаючою до задоволення, з огляду на те, що позивачем в порушення вимоги ст. 392 ЦК України, якою встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, не надано до суду доказів на існування вказаних обставин та оспорювання права власності позивача на спірну земельну ділянку. Крім того,\~ як визначено ч. 4\~ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Отже, суд не в праві визнавати право власності на земельну ділянку за особою, яка померла. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази по справі наявні в матеріалах справи в їх сукупності, а також надавши оцінку кожному доказу окремо, суд вважає позовні вимоги [PERSON] підлягаючими частковому задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: partial