Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач 17.07.2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом, в якому, просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.10.2010 року Приморським районним судом м. Одеси суддею Ільченко Н.А. було прийнято заочне рішення по цивільній справі №2-13087/2010 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та визнано за [PERSON] право користування квартири [ADDRESS] та зобов`язано ПРА ОМР укласти із [PERSON] договір житлового найму на вказану квартиру. 27.03.2014 року Приморським районним судом м. Одеси суддею Ільченко Н.А. було винесено ухвалу, якою скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2010 року по справі №2-13087/2010. У подальшому, 02.07.2014 року судом винесено ухвалу про залишення позову [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання за [PERSON] права користування квартири [ADDRESS] та зобов`язання укласти із [PERSON] договору житлового найму на вказану квартиру без розгляду. Відповідно до довідки форми №1, виданої КП ЖКС «Порто-Франківський» у квартирі [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] як піднаймач, проте фактично в ній не проживає. Згідно показань сусідів у квартирі [ADDRESS] по вищевказаній адресі більше 12 років ніхто не проживає, місце проживання відповідача позивачу невідоме. Отже, більше 6 місяців відповідач не проживає у квартирі без поважних причин, своїх речей у цій квартирі не має, не несе витрат по її утриманню. Ухвалою суду від 31.07.2019 року відкрито провадження за вказаним позовом та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні. Одночасно запропоновано відповідачеві у 15-денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Приморського районного суду м. Одеси заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно ч.5 ст.279 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 09.09.2019 року. Як убачається з матеріалів справи, 21.10.2010 року Приморським районним судом м. Одеси суддею Ільченко Н.А. було прийнято заочне рішення по цивільній справі №2-13087/2010 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та визнано за [PERSON] право користування квартири [ADDRESS] та зобов`язано ПРА ОМР укласти із [PERSON] договір житлового найму на вказану квартиру. 27.03.2014 року Приморським районним судом м. Одеси суддею Ільченко Н.А. було винесено ухвалу, якою скасовано зазначене заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2010 року по справі №2-13087/2010. У подальшому, 02.07.2014 року судом винесено ухвалу про залишення позову [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання за [PERSON] права користування квартири [ADDRESS] та зобов`язання укласти із [PERSON] договору житлового найму на вказану квартиру без розгляду. Відповідно до довідки форми №1, виданої КП ЖКС «Порто-Франківський» 20.06.2019 року, у квартирі [ADDRESS] , з 06.07.2012 року зареєстрований [PERSON] як піднаймач. Згідно показань сусідів - мешканців будинку [ADDRESS] від 30.05.2019 року та від 19.06.2019 року, у квартирі [ADDRESS] по вищевказаній адресі більше 12 років ніхто не проживає, квартири перебуває у непридатному для життя стані. Отеж, більше 6 місяців відповідач у вказаній квартирі не проживає, не цікавиться нею, у квартирі його речі відсутні, що не спростовано відповідачем. Позивач не чинить відповідачу перешкод у користуванні квартирою та йому невідомі про поважні обставини відсутності останнього за зареєстрованим місцем проживання. Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців останнього 2019 року. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач перешкоджає відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за піднаймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постанові від 06.02.2019 року у справі № 465/2559/14-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1921,00 грн.. Враховуючи наведене та

Outcome: approved