Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.06.2017 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому просить: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь суму основного боргу за договором позики від 02.10.2012 р. у розмірі 986396,84 грн. та судовий збір. В обґрунтування позову посилається на те, що 02.10.2012 р. [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «Українське інвестиційне товариство» уклали інвестиційний договір №1/348-1, предметом якого є інвестування у будівництво житлового будинку на перетині [ADDRESS] , з подальшою передачею у власність [PERSON] житлової однокімнатної квартири в будинку [ADDRESS] , загальною площею 46,60 кв.м. Вартість квартири в договорі була визначена в розмірі 515722,20 грн., що на той час було еквівалентно 63 700 доларів США. Позивач зазначає, що з метою сплати вартості вищезазначеної квартири позивач 02.10.2012 р. дав в борг [PERSON] (відповідач-1) та [PERSON] (відповідач-2), яка на той момент була дружиною позивача, а також рідною сестрою відповідача-1, грошові кошти у розмірі 393172,20 грн., що було еквівалентно 48 642 доларів США за курсом НБУ. Посилається також на те, що 02.10.2012 р. позивач в присутності свідка підписали графік (договір) виплат за квартирою [ADDRESS] , відповідно до якої Сторони погодили Варіант № 4, відповідно до якого відповідач-1 повинен був до 10.12.2012 р. виплатити 12450 грн., що на той час було еквівалентно 1523 доларів США за курсом НБУ; до 16.12.2012 р. - 90000 грн., що на той час було еквівалентно 11 166 доларів США за курсом НБУ; до 29.12.2012 р. - 50000 грн., що на той час було еквівалентно 6234 доларів США за курсом НБУ; до 23.01.2013 р. - 210000 грн., що на той час було еквівалентно 25925 доларів США за курсом НБУ; до 06.02.2013 р. - 30722,22 грн., що на той час було еквівалентно 3784 доларів США за курсом НБУ, а все разом в сумі складає 48642 доларів США. Вказаний графік, на думку позивача є документом, котрий за своєю суттю є договором позики. Крім того зазначає, що 02.10.2012 р. між ним та відповідачем-2 було укладено усний договір позики, за яким відповідач-2 разом з відповідачем-1 отримувала грошові кошти в розмірі 393172,20 грн., що було еквівалентно 48 642 доларів США за курсом НБУ, а також несла солідарне зобов`язання по поверненню грошових коштів, наданих Позивачем, як рідним брату та сестрі для купівлі нерухомого майна. Вважає також, що факт виникнення відносин позики між сторонами підтверджується фактичним прийняттям відповідачами виконання такого договору, а саме - прийняття від позивача грошових коштів. Посилається також на те, що відповідачі не стали виконувати умови погодженого графіку, і станом на день подання даної позовної заяви не виплачено у повному обсязі всю грошову суму, що підтверджується Актом звірки виплат за квартирою [ADDRESS] від 17.09.2013 р. Також повідомляє, що 08.12.2015 р. відповідач-1 підписав Договір відступлення до Інвестиційного договору №1/348-1 від 02.10.2012 р., відповідно до якого надав згоду на переуступку всього комплексу прав та обов`язків на користь іншого інвестора. Отже, на думку позивача, станом на момент подання позову відповідачами виплачено позивачу лише 93172 грн., а отже невиплачений залишок складає 300000 грн., що на момент підписання Акту звірки було еквівалентно 37532 доларів США, а станом на дату подання даної позовної заяви складає 986396 грн., у зв`язку з чим він і звернувся з даним позовом. 20.06.2017 р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 22.06.2017 р. ухвалою суду дану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 04.09.2017 р. ухвалою суду відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. 05.02.2018 р. до суду відповідачем-2 - [PERSON] , подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить застосувати строк позовної давності та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на наступне. Відповідач вважає, що позов є необґрунтований та не відповідає нормам матеріального права. Посилається на те, що позивач з 2007 року по 2016 рік перебував з нею в зареєстрованому шлюбі і все набуте в шлюбі майно та кошти були спільним сумісним майном. При цьому зазначає, що у 2012-2013 роках у них не було вільних коштів, які б можна надавати в позику, а особистих коштів у позивача не було. Зазначає також, що зміст позову та доданих до нього «документів» свідчить про відсутність позики, оскільки позивач робить суперечливі твердження та надає суперечливі документи про те яким чином, між ким і коли укладався договір позики. Так, на думку відповідача, розбіжності в акті звірки виплат по квартирі [ADDRESS] щодо способу укладення, сторін та дати укладення договору вказує на те, що договір позики коштів позивача між позивачем та відповідачами взагалі не укладався. Вважає, що договір інвестування та договір відступлення не містять жодних умов щодо позики. 05.02.2018 р. до суду подано відзив на позовну заяву відповідачем-1 - [PERSON] , в якому він просить застосувати строк позовної давності та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що зміст позову та доданих до нього «документів» свідчить про відсутність позики, оскільки договір інвестування та договір відступлення не містять жодних умов щодо позики. 31.05.2018 р. до суду подано відповідь на відзив, в якому позивач відхиляє наведені відповідачами у відзивах заперечення, аргументуючи це наступним. Вважає, що договором позики укладеним у письмовому вигляді, є саме графік виплат від 02.10.2012 р., а акт звірки від 17.09.2013 р. виплат до вищезгаданого графіку не є документом, що посвідчує якийсь інший правочин. Зазначає також те, що розрахунок сум позовних вимог з прив`язкою то курсу долара США відповідає вимогам ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України. Щодо подання позову з пропуском строку позовної давності позивач зазначає, що графіком виплат від 02.10.2012 р. передбачено, що остаточна сума коштів повертаються до 01.06.2015 р., тому строк позовної давності спливає лише 01.06.2018 р., а посилання на строки позовної давності свідчать про визнання боргу. Вважає також, що графік є документом, котрий за своєю суттю являється договором позики, оскільки у ньому зазначається сума боргу, умови та строки його повернення, зазначені особи Позикодавця і Позичальника. Ухвалою суду від 20.05.2021 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві та надані докази. В судовому засіданні відповідачі та представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечили у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов та наданих доказах. Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши їх доводи, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що в обґрунтування позову про стягнення боргу за договором позики позивач посилається на те, що 02.10.2012 р. позивач дав в борг [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 393172,20 грн., що було еквівалентно 48642 доларів США за курсом НБУ, з метою виконання [PERSON] зобов`язань за інвестиційним договором №1/348-1, укладеним 02.10.2012 р. між [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «Українське інвестиційне товариство» з виплати вартості квартири в будинку [ADDRESS] . На думку позивача зазначений факт підтверджується графіком виплат за квартирою [ADDRESS] від 02.10.2012 р., який підписано позивачем та [PERSON] , а також актом звірки виплат по квартирі [ADDRESS] від 17.09.2013 р. Вказаний графік, на думку позивача є документом, котрий за своєю суттю є договором позики. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц, від 06.04.2020 р. у справі №464/5314/17. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З`ясовуючи юридичну природу графіку виплат за квартирою № 348 від 02.10.2012 р., який на думку позивача є документом, котрий за своєю суттю є договором позики, суд виходить з того, що цей документ не містить даних про отримання відповідачами в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, про зобов`язання повернути гроші, не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору. Не можуть бути визнані такими документами також і акт звірки виплат по квартирі [ADDRESS] від 17.09.2013 р. та інвестиційний договір від 02.10.2012 р. №1/348-1. Суд вважає, що зазначені документи не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах. Підписання [PERSON] графіку виплат за квартирою [ADDRESS] від 02.10.2012 р. не підтверджує факту укладення договору позики, оскільки в ньому зазначені лише варіанти арифметичних розрахунків щодо виплат по квартирі [ADDRESS] . Тому, враховуючи вимоги ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався, що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики. Інші аргументи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим та неприйнятним з огляду на законодавство та усталену судову практику. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає, що стороною позивача в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання 02.10.2012 р. саме договору позики, а отже підстав для стягнення грошових коштів на користь позивача судом не встановлено, тому в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. Щодо твердження представника відповідача, що позивач звернувся із даним позовом до суду із пропуском строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону, а тому заява представника відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed