Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Фрунзенський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, в якому просить суд визнати за ними право власності з 24 червня 2005 року на автомобіль марки VAZ 2108, 1991 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ м. Харків, 18.11.1997 року на підставі технічного паспорту [NUMBER], зобов'язати Фрунзенський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції зняти арешт на автомобіль марки VAZ 2108, 1991 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ м. Харків, 18.11.1997 року на підставі технічного паспорту [NUMBER]. В обґрунтування позову позивачі зазначали, що 24 червня 2005 року вони придбали легковий автомобіль марки VAZ 2108, 1991 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ м. Харків, 18.11.1997 року на підставі технічного паспорту [NUMBER] у [PERSON], який отримав за цей автомобіль грошову суму у розмірі 3200,00 (три тисячі двісті) доларів США, що на той час становило еквівалент 17300, 00, що підтверджується відповідною розпискою відповідача, яка була складена та підписана ним власноручно. Цього ж дня 24 червня 2005 року відповідачем була підписана довіреність, яка давала право позивачам керувати та розпоряджатися вказаним автомобілем, яка була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2808 строком на три роки. Після закінчення строку вищевказаної довіреності, відповідач [PERSON], 02 липня 2008 року підписав довіреність, яка давала право позивачам [PERSON] та [PERSON] експлуатувати, управляти та розпоряджатися автомобілем марки VAZ 2108, яка була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2025 строком на двадцять п'ять років. Враховуючи, що у позивачів, на той час були відсутні кошти на зняття та на постанову даного автомобіля на облік в органах ДАІ, з обліку вони його не знімали, а отримали вищевказані довіреності та розписку від відповідача. Відповідач саме продав належний йому автомобіль марки VAZ 2108, 1991 року випуску позивачам, уклавши договір купівлі-продажу автомобіля, між ними було досягнуто згоди по всім істотним умовам договору. Позивачі вважають, що вони набули право власності на автомобіль марки VAZ 2108, 1991 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який з 24 червня 2005 року фактично знаходиться у їх володінні та користуванні. Під час поїздки по місту їм стало відомо, що на вказаний автомобіль постановою державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Клавкіна А. В. накладено арешт на автомобіль та автомобіль поставлено на штрафний майданчик, у них також було вилучено оригінал технічного паспорту на вказаний автомобіль та ключі. Накладений арешт перешкоджає їм користуватися, керувати та розпоряджатися автомобілем, оскільки на момент накладення арешту, автомобіль знаходився у користуванні і розпорядженні позивачів. У ході судового розгляду позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні, викладеним вище, просили розглянути справу у їх відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, надав суду письмові пояснення в яких зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просив їх задовольнити, пояснив, що дійсно 24 червня 2005 року у нього позивачі придбали автомобіль марки VAZ 2108, 1991 року випуску, він дійсно отримав за цей автомобіль грошову суму у розмірі 3200 гривень, що на той момент становило еквівалент 17300 гривень, договір купівлі-продажу вони не укладали, однак, він власноруч, на підтвердження факту отримання грошей написав розписку, яку передав позивачам, в цей же день 24 червня 2005 року позивачем була підписана довіреність, яка давала право позивачам керувати та розпоряджатися зазначеним автомобілем, 2 липня 2008 року була підписана довіреність на позивачів на право експлуатувати, керувати та розпоряджатися автомобілем строком на 25 років, яка діє і на сьогоднішній день. Весь цей час позивачі користувалися та володіли автомобілем на свій розсуд, довіреність не скасована, відповідач вважав, що машина продана та вона вже не його власність. Про накладення арешту на автомобіль на вилучення його на штраф майданчик, він дізнався лише від позивачів, а в телефонному режимі державний виконавець повідомив йому, що автомобіль відібрали за борг. Представник третьої особи Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність позивача та відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивачів суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. У ході судового розгляду встановлено, що 24 червня 2005 року позивачі придбали у відповідача легковий автомобіль марки VAZ 2108, 1991 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ м. Харків, 18.11.1997 року на підставі технічного паспорту [NUMBER] у [PERSON], який отримав за цей автомобіль грошову суму у розмірі 3200,00 (три тисячі двісті) доларів США, що на той час становило еквівалент 17300, 00, що підтверджується відповідною розпискою відповідача, яка була складена та підписана ним власноручно. 24 червня 2005 року відповідачем була підписана довіреність, яка давала право позивачам керувати та розпоряджатися вказаним автомобілем, яка була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2808 строком на три роки. Після закінчення строку вищевказаної довіреності, відповідач [PERSON], 02 липня 2008 року підписав довіреність, яка давала право позивачам [PERSON] та [PERSON] експлуатувати, управляти та розпоряджатися автомобілем марки VAZ 2108, яка була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2025 строком на двадцять п'ять років. Тобто, фактично 24 червня 2005 року укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами - розпискою відповідача про отримання від позивачів грошових коштів за автомобіль VAZ 2108, 1991 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], Постановою Фрунзенського ВДВС ХМУЮ було накладено арешт на автомобіль VAZ 2108, 1991 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], за борги відповідача [PERSON] Ст.ст. 316, 319 ЦК України передбачають, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. В порядку ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що особа яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить, їй, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту постановою державного виконавця. Як передбачає п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, арешт накладено не на майно боржника [PERSON], а на майно сторонньої особи. За таких підстав позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи, що для набуття права власності на спірний автомобіль позивачам необхідно його зняти з реєстрації, а цього вони не мають можливості зробити, суд вважає задля справедливості і розумності необхідно задовольнити позовні вимоги, звільнивши спірний автомобіль з-під арешту. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved