Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 жовтня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання правочину купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на жилий будинок. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що 15 лютого 2012 року вона придбала у [PERSON] (батька відповідача) жилий будинок №73, розташований в м.Кодима по вул.Шкільна Одеської області. Укладений правочин оформили у простій письмовій форми, склавши про це письмову розписку, відповідно до якої продавець зобовязався вказаний правочин нотаріально посвідчити. Однак, не встигнувши цього зробити, продавець [PERSON] помер. Спадкоємцем померлого є його донька [PERSON], до якої і був предявлений цей позов. Однак, в ході розгляду вказаної справи [PERSON] також померла. У звязку з цим просила свій позов задовольнити, оскільки сторонами спірного правочину були дотримані всі необхідні істотні умови купівлі-продажу будинку, однак внаслідок смерті продавця вона не може нотаріально посвідчити вказану угоду. Ухвалою Кодимського районного суду від 15 грудня 2015 року відповідача [PERSON], яка померла 25 листопада 2015 року, було замінено на належного відповідача [PERSON], чоловіка померлого відповідача. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявлений позов визнав та пояснив, що дійсно у лютому 2012 року батько його дружини [PERSON] продав спірний будинок позивачеві, однак оформити вказану угоди вони не встигли через смерть продавця. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, поряд з іншими, є договори та інші правочини. Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 15 лютого 2012 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбала у [PERSON] жилий будинок №73, розташований в м.Кодима по вул.Шкільна Одеської області. На підтвердження вказаного правочину сторони у простій письмовій формі склали розписку, домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатила продавцеві обумовлену вартість будинку в сумі 15\~000 грн., а той, у свою чергу, прийняв плату та передав позивачеві будинок і документи на нього, які позивач прийняла. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення угоди купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обовязки. Згідно із ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Проте, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.658 ЦК право продажу майна належить його власнику. Судом встановлено, що [PERSON] є власником спірного будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 07 червня 1977 року. Отже, на момент укладення вказаного правочину відповідач був власником спірного нерухомого майна та мав право його відчужувати. Згідно із ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Судом встановлено, що сторони правочину - продавець і покупець - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного будинку, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, позивач передала продавцеві грошові кошти в сумі 15000 грн., що підтверджується письмовою розпискою, наявною у справі, та прийняла майно у своє володіння, а продавець прийняв грошові кошти за вказаний будинок та передав його, а також правовстановлюючі документи на нього позивачеві, які позивач прийняла, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ такої категорії суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обовязки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення перешкоджає неподолана обставина, яка не залежить від волі позивача, зокрема смерть продавця [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №292643, виданим 18 лютого 2012 року відділом РАЦС Кодимського районного управління юстиції, внаслідок чого можливість нотаріального посвідчення спірного правочину втрачено. Відтак, захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний нею спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved