Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь шкоду, завдану йому службовою особою Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в сумі 10 500 грн., з яких 7500 грн. - майнова шкода, 3 000 грн. - моральна шкода. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.12.2018 поліцейським роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернівецькій області капралом поліції [PERSON] відносно нього було винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ВР № 144460, відповідно до якої його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02.04.2019 р. вказану постанову було скаксовано та провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] події та складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП. При цьому, у рішенні від 02.04.2019 суддя Заставнівського районного суду Чернівецької області зазначив, що позовні вимоги про визнання дій інспектора протиправними охоплюються вимогами про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, оскільки відносяться до процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, а тому окремому розгляду не підлягають. В той же час, незаконним рішенням співробітника Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України позивачу було заподіяно майнову та моральну шкоду. Так, у зв`язку із вимушеним захистом своїх інтересів у суді він витратив при цьому власні кошти на правову допомогу, оскільки користувався платними послугами адвоката - Саламандика А.І., згідно з договором про надання правової допомоги від 22.02.2019 р., через що зазнав матеріальної шкоди у розмірі 7 500 грн., яку просить стягнути в судовому порядку. Крім того, у зв`язку із даними обставинами, позивач [PERSON] вважає, що дії посадової особи органу державної влади при здійсненні ним своїх службових повноважень, а саме протиправне складення постанови про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 121 КУпАП, спричинило йому моральну шкоду, яка виразилася в психологічних переживаннях та стражданнях та в зневірі до реформ правоохоронної системи, в розумінні незахищеності себе як громадянина України від дій співробітників поліції, розмір якої позивач оцінює в 3000 грн. та просить стягнути в судовому порядку. На стадії підготовчого провадження у строк визначений судом представником відповідача - Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - Замерзляком О.В. до суду було подано відзив на позовну заяву. Так, у своєму відзиві представник Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, заперечуючи проти позовних вимог зазначив, що витрати на правову допомогу в адміністративній справі не можуть вважатися шкодою в розумінні ЦК України, вони законом віднесені до судових витрат, порядок відшкодування яких чітко регламентований у процесуальних кодексах та відбувається за спеціальною процедурою. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди вказав, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що такі дії відповідача призвели до змін в його здоров`ї, повсякденному житті, вплинули на його моральний стан, призвели до інших негативних явищ. Також позивачем не доведено протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що Управління патрульної поліції в Чернівецькій області є неналежним відповідачем у даній справі просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, попередньо надали суду заяву, в якій просять розгляд спору по суті розглянути в їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача - Державної Казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, він був завчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Представник відповідача - Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Замерзляк О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. З огляду на те, що представник Державної Казначейської служби України належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання, але не скористався наданим йому правом брати участь у судовому засіданні з правами, передбаченими процесуальним законом, суд вважає можливим провести судове засідання без представника відповідача за правилами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, врахувавши заяву позивача та його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає позов не обґрунтованим, отже таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що 22.12.2018 року постановою поліцейського роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернівецькій області капрала поліції [PERSON] - [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. [PERSON] визнаний винним у тому, що він 22.12.2018 року, о 18 год. 40 хв., біля СП Звенячин керував автомобілем марки «ВАЗ 2101», д.н.з. [NUMBER] з технічною несправністю, а саме з непрацюючим заднім правим габаритом в темну пору доби, чим порушив п. 31.1 «б» Правил дорожнього руху. 02.04.2019 року рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області постанова про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] від 22.12.2018 р. скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч.1 ст. 121 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] у зазначений в оскаржуваній постанові день та час технічно несправним автомобілем «ВАЗ 2101», д.н.з. [NUMBER] не керував, а ним керував [PERSON] . При цьому, у рішенні від 02.04.2019 суд прийшов до висновку, що інспектором не проведено всебічного, повного та об`єктивного дослідження та зібрання фактичних даних у справі, проте зазначив, що позовні вимоги про визнання протиправними його дій щодо винесення оскаржуваної постанови окремому розгляду не підлягають, оскільки охоплюються вимогами про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та відносяться до процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Аналізуючи наведене слід дійти висновку, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою в деліктних правовідносинах. Як встановлено в судовому засіданні, позивач просить стягнути з відповідача - Державної Казначейської служби України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 7 500 грн., які були витрачені ним на правову допомогу під час захисту своїх інтересів у Заставнівському районному суді Чернівецької області в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення №716/214/19. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 500 грн відповідач надав суду копію договору про надання правової допомоги від 22.02.2019, укладений між [PERSON] , який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №420, виданого 27.08.2010 р., [PERSON] , яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №461, виданого 15.04.2011 р., та [PERSON] , [INFO] (а.с.19), розрахунок №1 та №2 до Договору про надання правової допомоги від 22.02.2019 (а.с.15,18) та квитанції до прибуткового касового ордера (а.с. 13-14,17). Проте, на думку суду, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу є безпідставною, оскільки витрати на правничу допомогу не вважаються матеріальною шкодою в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть підлягати до стягнення як збитки, що підтвердив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 своєї постанови №10 від 17.10.2014 р. Питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі по тексту - Закон № 266/94-ВР ) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. З аналізу наведених норм законодавства слідує, що суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, відшкодовуються лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ст. 1 Закону № 266/94-ВР, а саме у випадку незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу та за наявності певного суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Як встановлено в судовому засіданні, позивач просить стягнути на його користь матеріальну шкоду, заподіяну йому протиправними діями поліцейського роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернівецькій області капралом поліції [PERSON] , внаслідок неправомірного складання останнім постанови в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ВР № 144460 від 22.12.2018, проте на вказані правовідносини дія Закону № 266/94-ВР не розповсюджується. Крім того, відповідно до ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як встановлено в судовому засіданні, позивач під час розгляду в суді адміністративного позову про скасування спірної постанови із заявою про відшкодування судових витрат не звертався. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовна вимога про стягнення із Державної Казначейської служби України матеріальної шкоди в розмірі 7 500 грн. - витрат на оплату правової допомоги, є такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, у зв`язку із чим суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Оскільки для наявності зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності посадової чи службової особи органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз`яснень, які викладені у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, право на компенсацію моральної шкоди виникає не автоматично при вчиненні заподіювачем шкоди будь-яких неправомірних діянь, а за умови доведення потерпілим, в чому саме полягають моральні страждання і які втрати немайнового характеру вони спричинили. Як вбачається із змісту позовної заяви, обґрунтування позовних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн. полягає у протиправному складанні відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення. Наявність моральної шкоди позивач обгрунтовує тим, що внаслідок протиправної поведінки посадової особи Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України були порушені його права та завдана моральна шкода, яка полягає у заподіянні йому психологічних переживань та душевних страждань, в зневірі до реформ правоохоронної системи, в усвідомленні своєї незахищеності як громадянина України від дій співробітників поліції. Проте, розглядаючи заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь моральної шкоди з відповідача, відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України суд дійшов висновку про необґрунтованість цих вимог, оскільки позивачем не доведено в судовому засіданні факту заподіяння моральної шкоди, не подано суду жодного належного і допустимого доказу на обґрунтування того, що внаслідок винних дій посадової особи Управління патрульної поліції в Чернівецькій області йому було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи душевні страждання, та, відповідно заподіяння моральної шкоди, не зазначено та не доведено, в чому саме полягає моральна шкода та її розмір Дані посилання є голослівними. Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На думку суду, таке право особи не було порушено. Позивач мав можливість і скористався встановленими законом процедурами доведення своєї позиції при розгляді справи про адміністративне правопорушення. У результаті розгляду судом позову про скасування спірної постанови ухвалено рішення, яким провадження по справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 121 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, що є, на думку суду, достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації. Ніякі заходи примусу зі сторони держави до особи не застосовувались. Окрім того, судом встановлено, що Управління патрульної поліції в Чернівецькій області не є самостійною юридичною особою, відтак належним відповідачем у даній справі є Департамент патрульної поліції . Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача змінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З клопотаннями про залучення до участі у справі співвідповідача чи заміну неналежного відповідача, позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у передбаченому процесуальному порядку не зверталися. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Враховуючи наведене, принцип розумності і справедливості, суд вважає, що підстав для задоволення заявлених вимог немає. На підставі наведеного, ст. ст. 19, 56 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 16, 19, 170, 1166, 1167, 1173,1174, 1176 ч.6 ЦК України,

Outcome: dismissed