Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 25 березня 2019 року звернувся до суду з відповідним позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк». Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13 жовтня 2016 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Р99.106.79168, за умовами якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 39660,00 грн., зі сплатою 17,5 % річних від залишкової суми кредиту та строком повернення до 13 жовтня 2019 року. Пунктом 1.4 вказаного договору передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості, в терміни та в розмірах визначених згідно п. 6.1 вказаного договору. Крім того, у п. 1.11 договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Позивач вважає наведені умови договору такими, що порушують норми чинного законодавства та її права, а тому, просила суд визнати їх недійсними та зобов`язати відповідача провести перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши ним сплачену суму цих платежів з погашення заборгованості за комісією в рахунок інших обов`язкових платежів. Ухвалою суду від 28 березня 2019 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 16 квітня 2019 року до суду представник відповідача направив до суду відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнав та наполягав, що оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить нормам закону. Зокрема, згідно п.8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, що свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості не суперечить вимогам ні вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, позивач не врахував, що зазначені Правила втратили чинність на підставі постанови НБУ №49 від 08 червня 2017 року. Окрім того відповідач зазначив, що [PERSON] під час укладення вказаного кредитного договору ознайомлювалася з його змістом, в тому числі з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо його змісту не висловила. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити його у повному обсязі. Пояснила, що кредитний договір діє на даний час, строк остаточного повернення кредиту встановлений до 13 жовтня цього року, тому у разі визнання наведених у позові пунктів договору недійсними, необхідно провести перерахунок та зарахувати платежі по комісії до інших обов`язкових платежів. Відповідач АТ «Ідея Банк» до суду свого представника не направив, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис уповноваженої особи банку на рекомендованому поштовому повідомленні. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 29 вересня 2016 року між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Ідея Банк») укладено кредитний договір № Р99.106.79168, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 39660,00 грн., зі сплатою 17,5 % річних від залишкової суми кредиту та строком повернення до 13 жовтня 2019 року. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначені пунктом 6.1 договору «Графік щомісячних платежів за кредитним договором». У п. 1.11 договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначені Правила втратили чинність 10 червня 2017 року, проте були чинними на момент укладення сторонами кредитного договору, а відтак її виконання було обов`язковим для банку. Таким чином, оцінивши відповідність пунктів 1.11 та 6.1. кредитного договору, вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в частині визначення у графіку щомісячних платежів за кредитним договором комісії, та дійшов висновку про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання АТ «Ідея Банк» зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17 (провадження 61-21827св18). У зв`язку із задоволенням позову, беручі до уваги, що позивач відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» була звільнена від сплати судового збору, з відповідача АТ «Ідея Банк» на користь держави необхідно стягнути судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру. Сума судового збору розрахована відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та з урахуванням розміру встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1536 грн 80 коп.

Outcome: approved