Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач 21 березня 2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсною довіреність від 30 листопада 2017 року, зареєстровану в реєстрі за № 1100, видану приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01 грудня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1233; застосувати наслідки ст. 216 ЦК України щодо недійсності правочину, повернувши сторони в первісний стан; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] ; поновити реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Позов мотивований\~тим,\~що позивач\~не уповноважувала\~ [PERSON] \~на продаж\~своєї квартири\~за довіреністю від 30 листопада 2017 року, взагалі не мала наміру її продавати, якби позивач знала, що [PERSON] дійсно має здійснити продаж, то ніколи не надала б таку довіреність, а договору купівлі-продажу квартири не було б вчинено взагалі. В тексті довіреності зазначено, що [PERSON] може представляти інтереси в різних установах, а також з питань продажу, проте ніде не зазначено, що його уповноважують вчинити саме продаж квартири, на яких умовах, за яку ціну. Оскільки позивач довіряла [PERSON] , то була впевнена, що це потрібно йому для застави, щоб отримати грошову позику. Текст довіреності позивач не читала, юридичну природу та правових наслідків такої довіреності нотаріус не роз`яснив, до того ж, документ був викладений українською мовою, довіреність позивачу не вручали, її одразу забрав [PERSON] . Копію довіреності позивач отримала лише 28 грудня 2018 року у приватного нотаріуса Іщенко Є.О., коли дізналась про продаж квартири. За умовами договору купівлі-продажу квартири від 01 грудня 2017 року [PERSON] отримав кошти за продажу до його підписання в повному обсязі і ціна є остаточною. [PERSON] позивач вперше побачила 25 грудня 2018 року і він в квартирі ніколи не бував до моменту примусового виселення позивача 07 лютого 2019 року. Позивач до 07 лютого 2019 року постійно проживала в квартирі, сплачувала комунальні послуги, робила ремонт. 04 січня 2019 року [PERSON] в присутності [PERSON] та позивача була написана розписка про отримання коштів у розмірі 15000 доларів США. Цей факт не відповідає дійсності, оскільки ніякі кошти при цьому не передавались, позивача змусили поставити підпис під цією розпискою під тиском, з погрозами про термінове виселення, з погрозою застосування фізичної розправи від відповідачів. 04 січня 2019 року ніякі кошти в присутності позивача [PERSON] не передавались. Із тексту розписки від 04 січня 2019 року вбачається, що 01 грудня 2017 року [PERSON] отримав 10000 доларів США, однак це суперечить договору купівлі-продажу квартири, де зазначена сума 150819,00 грн., яка була передана до укладання угоди відповідно умов п. 4 Договору і яка є остаточною і змінам після укладення договору не підлягає. Тому позивач вважає, що ніякі кошти між відповідачами не передавались, [PERSON] діяв лише у своїх власних інтересах, усвідомлював, що діє всупереч інтересам позивача та її волі, укладаючи договір купівлі-продажу квартири. Наведене свідчить про зловмисну домовленість відповідачів, їх дії були направлені на протиправне позбавлення права власності та призвели до негативних наслідків, а саме втрати власності позивача. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначив, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що під час посвідчення довіреності її волевиявлення не було вільним, що вона не розуміла, що довіряє [PERSON] саме продати належну їй квартиру [ADDRESS] , а також представляти її інтереси в інших установах. Позивач не зазначила, чи обмежена вона в дієздатності, чи має вади зору або не вміє читати та не розуміє української мови. На момент укладення договору купівлі-продажу від 01 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] строк дії довіреності не скінчився, довіреність позивачем не скасована, таким чином вказаний договір був посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, між [PERSON] , як власником спірної квартири, та [PERSON] 01 січня 2018 року був укладений договір оренди вказаної квартири, що доводить те, що позивач знала і не заперечувала, що [PERSON] є власником квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Хотинець Ю.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У заяві від 23 жовтня 2019 року позовні вимоги визнав, просив розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Голубніченко В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. письмово просила розглядати справу у її відсутність. Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Кейтельгіссер О.М. письмово просила розглядати справу без її участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані та здобуті докази, доходить висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~належала квартира\~ [ADDRESS] на\~підставі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом,\~ВММ №\~294375,\~від 22\~грудня 2009\~року,\~посвідченого Другою\~Дніпропетровською державною\~нотаріальною конторою\~за реєстровим № 4-287 (а.с. 41, том 2). 30 листопада 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. посвідчено довіреність за реєстровим № 1100, відповідно до якої [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти інтереси в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від форм власності та ін., з усіх без винятку питань, що стосуватимуться її прав та інтересів, а також з питань, пов`язаних з продажем, належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] (а.с. 8, том 1). 01\~грудня 2017\~року приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Кейтельгіссер\~О.М.\~посвідчено договір\~купівлі-продажу\~квартири між\~ [PERSON] ,\~від імені\~якої на\~підставі довіреності\~посвідченої 30\~листопада 2017\~року приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Іщенко\~Є.О.\~реєстровий номер\~1100\~діє [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), відповідно до умов якого представник продавця продав, а покупець купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 51, том 2). У п. 4 Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що за домовленістю сторін продаж квартири здійснений за 150819 грн., які представник продавця одержав до підписання цього договору. Представник продавця підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку та відсутність щодо покупця претензій фінансового характеру. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінами після укладення цього договору не підлягає (а.с. 51, том 2). Зі змісту розписки від 04 січня 2019 року вбачається, що [PERSON] 01 грудня 2017 року отримав за продаж по довіреності квартири [ADDRESS] , належної на праві власності [PERSON] 10000 доларів США. 04 січня 2019 року отримав ще 5000 доларів США за продаж вказаної квартири. Загальна сума угоди складає 15000 доларів США, які отримав від [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] (а.с. 101). Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що при укладенні договору купівлі-продажу, волевиявлення продавця повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно з роз`яснень п. п. 7, 19, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю. Його завдання полягає в тому, щоб реалізувати волю особи, яку він представляє. Зловмисна домовленість відповідачів виразилася в навмисних діях представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання. Тобто в даному випадку [PERSON] , будучи представником [PERSON] за довіреністю, діяв не в інтересах особи, яку представляв. Тобто він, усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав настання несприятливих наслідків для довірителя. В результаті чого для довірителя виникли несприятливі наслідки в вигляді втрати власності та неотримання коштів від її продажу. Будь-які докази наявності узгодження ціни та умов продажу квартири з [PERSON] надані не були. Так як і не були надані докази отримання позивачем грошових коштів з продажу квартири, при цьому в договорі купівлі-продажу було зазначено, що кошти за квартиру покупець сплатив представнику продавця до підписання цього договору. Отже, [PERSON] , продавши на підставі довіреності від позивача квартиру [PERSON] без узгодження з позивачем ціни та умов продажу, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах, отримавши кошти за її продаж, тому такий правочин слід вважати укладеним внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Суд вважає, що оскільки довіреність, яка посвідчена 30.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. за реєстровим № 1100, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] , в т.ч. і на здійснення повноважень на відчуження спірної квартири, визнається недійсною, тому необхідно визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1233; застосувати наслідки ст. 216 ЦК України щодо недійсності правочину, повернувши сторони в первісний стан; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] ; поновити реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3081,20 грн. (1508,20 грн. + 768,40 грн. +384,20 грн. + 420,40 грн. = 3081,20 грн.) у рівних частках покладається на відповідачів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved