Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі ордеру про надання правової допомоги діє адвокат Сакун В.А., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що в період з 30.03.2018 по 24.11.2020 він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 24.11.2020 наказом №328/к на підставі ч.3 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи відповідач не здійснив з ним остаточного розрахунку та не виплатив йому заборгованість із заробітної плати, розмір якої становить 199864,79 грн. 13.02.2021 він звернувся до відповідача з письмовою вимогою про здійснення з ним остаточного розрахунку, проте заборгованість із заробітної плати відповідач йому не сплатив, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Посилаючись на порушення відповідачем вимог трудового законодавства, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого він позбавлений можливості розрахувати через ненадання йому відповідачем за його зверненням відповідних довідок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500грн., що складається з надання правової консультації - 500грн., складання та направлення відповідачу адвокатського запиту - 100грн. та за кожне прибуття до судового засідання в розмірі 2000грн. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Згідно наданого відповідачем відзиву та доданих до нього довідок, невиплачена позивачу заробітна плата на час його звільнення за вирахуванням обов`язкових утримань складає 199864,79 грн: за листопад 2019 року - 7293,26 грн, за грудень 2019 року - 8349,35 грн, за січень 2020 року - 20804,95 грн, за лютий 2020 року - 8243,20 грн, за березень 2020 року - 9028,89 грн, за квітень 2020 року - 19480,19 грн, за травень - 13620,68 грн, за червень 2020 року - 11,38 грн, за липень 2020 року - 9181,88 грн, за серпень 2020 року - 17105,29 грн, за вересень 2020 року - 11257,85 грн, за жовтень 2020 року - 6616,17 грн, за листопад 2020 року - 68871,70 грн. Середньоденний заробіток позивача складає 1001,68грн. В день звільнення позивач не працював і з вимогою про здійснення з ним остаточного розрахунку в цей день не звертався, тому розрахунок середнього заробітку має обчислюватися з дня, коли відповідачу стало відомо про заявлену до нього вимогу, а саме з 21.04.2021 -дня отримання копії позовної заяви та ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується відміткою про отримання вхідної кореспонденції. Вказуючи на те, що відповідно до наказу №555 від 19.12.2019 підприємство знаходиться у стані простою, відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Згідно відповіді на відзив, наданої суду представником позивача [PERSON] , позивач не оспорює розмір заборгованості з заробітної плати та розрахований відповідачем середньоденний заробіток позивача, разом з тим не погоджується з доводами відповідача про те, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має обчислюватися з 21.04.2021, коли відповідачем отримана ухвала суду про відкриття провадження за зверненням позивача. При цьому просить суд прийняти до уваги, що письмове звернення позивача з приводу здійснення з ним розрахунку при звільненні було направлено відповідачу рекомендованим поштовим відправленням 13.02.2021, але воно повернулося назад позивачу без вручення у зв`язку з ухиленням відповідача від отримання поштових відправлень. Тому здійснення розрахунку середнього заробітку на думку представника поивача має здійснюватися з наступного дня вимоги про розрахунок, а саме з 14.02.2021 року по день винесення рішення суду. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 30.03.2018 року по 24.11.2020 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». 24.11.2020 року наказом № 328/к від 24.1.2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.8-10). Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» № 667 від 22.04.2021 року, заборгованість перед позивачем по заробітній платі після утримань обов`язкових податків та зборів складає 199864,79 грн, з яких за листопад 2019 року - 7293,26 грн, за грудень 2019 року - 8349,35 грн, за січень 2020 року - 20804,95 грн, за лютий 2020 року - 8243,20 грн, за березень 2020 року - 9028,89 грн, за квітень 2020 року - 19480,19 грн, за травень - 13620,68 грн, за червень 2020 року - 11,38 грн, за липень 2020 року - 9181,88 грн, за серпень 2020 року - 17105,29 грн, за вересень 2020 року - 11257,85 грн, за жовтень 2020 року - 6616,17 грн, за листопад 2020 року - 68871,70 грн (а.с.36-37). Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. За змістом вимог Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата працівника - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні передбачене ст. 115, 116 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.47, ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, вимоги законодавства щодо повного розрахунку з позивачем при його звільненні підприємством не виконано, про що свідчить довідка відповідача про наявність заборгованості перед позивачем за період з листопада 2019 по листопад 2020 в розмірі 199864,79 грн, яка розрахована позивачем вже з утриманням підприємством обов`язкових податків та зборів. Отже, порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь вказаної суми. Відповідно до п.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, при цьому нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Згідно довідки відповідача, з якою погодився позивач, його середньоденний заробіток, розрахований за зазначеною в Порядку формулою, складає 1001,68 грн. (а.с.38). Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 14.02.2021 по день постановлення рішення, що становить 55092,40 грн (1001,68 х 55). Згідно з частиною першою ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.117 КЗпП україни, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Як слідує з наданої відповідачем інформації, позивач у день звільнення не працював. 16.02.2021 він здав на пошту заяву з вимогою до відповідача про проведення з ним повного розрахунку. Згідно відстеження поштового відправлення за трек-номером, відправлення позивача відповідачу не вручено. Доказів про вручення відповідачу вимоги позивача про здійснення з ним розрахунку в будь-який інший спосіб позивачем суду не надано. За змістом частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена ст.116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати, що випливає з правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 742/845/17 (НП 61-21871св18) та від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц (НП N 61-23170сво18), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають обов`язковому врахуванню. Так як підтвердження про вручення відповідачу вимоги про здійснення остаточного розрахунку при звільненні позивачем суду не надано, днем пред`явленням такої вимоги слід вважати день отримання відповідачем копії позовної заяви з доданими до неї додатками та копії ухвали про відкриття провадження, тобто 21.04.2021 (а.с.29). Оскільки виплата позивачу заборгованості по заробітній платі не пізніше наступного дня після отримання копії позовної заяви, тобто в граничний строк 22.04.2021 року, відповідачем не здійснена, він має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, і нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку мають здійснюватися з 22.04.2021 по день винесення рішення - 05.05.2021. Кількість робочих днів за вказаний період згідно роз`яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2021 рік (лист № 3501-06/219 від 12.08.2020 р.) становить 8 днів, отже сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 8013,44 грн (1001,68 грн х 8 робочих днів). Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця згідно рішення Конституційного суду від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу та роз`яснень, викладених в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає, що ця вимога задоволенню не підлягає, виходячи з такого. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Документального підтвердження понесення витрат на надання правової допомоги, в тому числі договору на правову допомогу, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг позивачем суду не надано, з огляду на що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 4500 грн задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання судових витрат у справі в порядку ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 132,07 грн (8013,44 х 908 : 55092,40) та в дохід держави 908 грн, оскільки на підставі п.1 ч.1 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору в справах про стягнення заробітної плати. На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial