Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), про усунення перешкод у здійснення права власності шляхом зняття особи з реєстраційного обліку. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані наступним. 14 червня 2019 року [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири зареєстрованим в реєстрі №2293 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. набула право власності на квартиру [ADDRESS] , але станом на день подання позовної заяви у вищезазначеній квартирі продовжує бути зареєстрованим громадянин [PERSON] , [INFO] . Даний громадянин не проживав в даній квартирі в момент її продажу позивачці, та не проживає в ній вже більше одного року. Речі даного громадянина в даній квартирі відсутні. Добровільно відповідач зніматись з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] не бажає. Фактичне місце перебування відповідача не відомо. Позивачка наголосила, що такі дії, а точніше бездіяльність Відповідача істотно порушують її права, як власника квартири на можливість розпорядитися своїм майном. Зокрема, перебування Відповідача на реєстраційному обліку в належній їй квартирі на праві приватної власності суттєво обмежує її права щодо володіння, користування та розпорядження власністю. Посилаючись на викладене, позивач просила суд: усунути для власника - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , перешкоди у користуванні майном - квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року відкрито провадження в справі та призначено справу до підготовчого засідання. Надано строк для подання Відповідачем відзиву на позов. Протягом підготовчого розгляду справи позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила призначити справу до судового розгляду. Відповідач не скористалася своїм правом в порядку ст..178 ЦПК України та не надав суду Відзив на позовну заяву. Представником 3-тьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації було подано клопотання про розгляд справи без участі представника та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 листопада 2021 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Протягом судового розгляду справи позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких клопотань чи заяв не надходило. Представник 3-тьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації протягом розгляду справи не з`являлись, причини неявки суду не повідомили. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у здійснення права власності шляхом зняття особи з реєстраційного облікупідлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 червня 2019 року [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири зареєстрованим в реєстрі №2293 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 12631435 від 02.07.2020 року [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] Відповідно до Актів від 04.09.2019 року, 20.11.2019 року, 22.01.2020 року складених у м.Києві мешканцями будинку про те, що [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає. Таким чином, станом на день подання позовної заяви в квартирі [ADDRESS] відповідач фактично зареєстрований, але той факт, що останній не проживає за вищезазначеною адресою самим відповідачем під час розгляду справи не оспорювався. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Частина 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення. Зважаючи на заявлену позивачем вимогу про усунення перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд дійшов висновку про можливість задоволення даної вимоги, оскільки це не порушує прав [PERSON] . Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved