Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

Позивач 17.08.2021 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення аліментів на повнолітнього сина. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який перебуває на утриманні позивача та навчається у Національній металургійній академії та потребує матеріальної допомоги з боку відповідача. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до закінчення сином навчання, але не більш ніж до досягнення ним 23 років. Позивач у своїй заяві від 05.11.2021 року просила справу розглядати справу без її участі. Відповідач у заяві від 15.12.2021 року просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає. У відзиві на позов, посилаючись на своє скрутне фінансове становище, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/10 частки Третя особа [PERSON] у заяві від 03.09.2021 року просив справу розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 16.11.2005 (а.с. 12). Від сумісного шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). [PERSON] є студентом першого курсу денної форми навчання металургійного факультету Державного вищого навчального закладу «Національна металургійна академія України», термін закінчення навчання 30 червня 2025 року (а.с. 45). Позивач потребує матеріальної допомоги з боку відповідача на утримання повнолітнього сина. Згідно ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання. На підставі ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд вважає, що розмір аліментів, який позивач просить стягнути з відповідача на її користь в розмірі ј частини доходів відповідача необґрунтовано завищено та в порушення вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач має змогу сплачувати аліменти в такому розмірі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримує пенсію за віком, сума отриманої пенсії за період з 01.03.2021 року по 31.08.2021 року становить 39793,60 грн. (а.с. 67). Крім того, позивач перебуває під наглядом лікаря невропатолога та потребує санаторного лікування (а.с. 70). З урахуванням того, що син сторін [PERSON] повнолітній, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, приймаючи до уваги матеріальний стан відповідача, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до закінчення сином навчання, але не більше, ніж досягнення ним віку 23 років. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина з дня подання позову, тобто з 17.08.2021 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. П. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням зазначеного, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах суми платежу за один місяць. [PERSON] згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 908,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial