Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.10.2018 р. звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення коштів за проведення автотехнічної експертизи та витрат на правову допомогу, в якому просив суд: стягнути на його користь з Відповідача кошти за проведення автотехнічої експертизи у розмірі 5 720 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що в провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала справа № 753/936/18 відносно нього за ознаками статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Позивач свою винуватість заперечив та з метою доведення невинуватості звернувся за правовою допомогою, вартість якої склала 1 000 грн. за надання консультацій і 5 000 грн. за представництво інтересів у суді зі складенням процесуальних документів. За клопотанням його захисника було постановою суду було призначено комплексну судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оплату за її проведення покладено на Позивача, що склала 5 720 грн. Надалі постановою суду від 19.06.2018 р. провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно Позивача було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, питання щодо стягнення коштів за проведення експертизи та витрат на правову допомогу не розглядалося. У подальшому Відповідача [PERSON] постановою Володарського районного суду Київської області було визнано винним у вчиненні зазначеного правопорушення. З огляду на наведене та з метою отримання відшкодування понесених витрат, Позивач звернувся до суду за стягненням з Відповідача судових витрат, розкриваючи зміст яких у позовній заяві звернувся до положень статей 133, 137 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а також посилаючись на положення статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (а.с. 3-4). Відповідно на обґрунтування підсудності розгляду справи Позивач виходив з частини шостої статті 28 ЦПК України, за нормою якої позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди (а.с. 4). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2018 р. справу передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Володарського районного суду Київської області у зв`язку з тим, як зазначено в ухвалі суду, що посилання Позивача на частину шосту статті 28 ЦПК України не заслуговує на увагу, «оскільки предметом позову з яким звертається позивач є стягнення коштів за проведення експертизи та витрат на правову допомог, тобто фактично позов про відшкодування витрат понесених в процесі розгляду справи» (а.с. 47). Ця ухвала суду першої інстанції залишена в силі постановою Київського апеляційного суду від 05.02.2019 р., який залишив без задоволення апеляційну скаргу Позивача, вказавши, що «посилання позивача у скарзі на те, що позовні вимоги відносяться до збитків, внаслідок зіткнення автомобілів сторін, тобто позов на його думку має пред`являтись за місцем заподіяної шкоди, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позов пред`явлено до [PERSON] про стягнення коштів за проведення експертизи та витрат на правничу допомогу, тому місцевий суд правильно зазначив, що предметом позову в даному випадку є правовідносини не пов`язаний із збитками та відшкодуванням шкоди завданої майну фізичних або юридичних осіб» (а.с. 57-59). Ухвалою Володарського районного суду Київської області суду від 07.03.2019 р. відкрито провадження у справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, встановлено Відповідачеві строк для подання відзиву із запереченнями проти позову, призначено справу до підготовчого судового засідання на 03.04.2019 р., відкладене надалі на 22.04.2019 р. - за клопотанням представника Відповідача (а.с. 76), на 03.06.2019 р. - у зв`язку з витребуванням ухвалою суду від 22.04.2019 р. доказів за клопотанням представника Відповідача (а.с. 94-96) та на 05.08.2019 р. у зв`язку із залученням ухвалою суду від 03.06.2019 р. третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, також за клопотанням представника Відповідача (а.с. 117-119). Ухвалою суду від 05.08.2019 р. справу призначено до судового розгляду по суті на 03.09.2019 р. У судове засідання 03.09.2019 р. Позивач та його представник не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені (а.с. 144), до суду неодноразово подавали клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с. 74, 84-86, 115). Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник проти задоволення позову заперечив, вважаючи, що в цій справі [PERSON] не є належним Відповідачем, а завдану Позивачеві шкоду має відшкодувати держава з підстав, викладених у його клопотанні про залучення третіх осіб згідно зі статтями 1173, 1174 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с. 112-113). Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені (а.с. 145-147), до суду надіслали письмові пояснення, зокрема: Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області - про те, що вони підтримують позовні вимоги та вважають їх обґрунтованими відносно визначення Відповідача в справі, оскільки вина правоохоронного органу не встановлена належним чином (а.с. 126-130); Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві - про те, що вони не є належним учасником у справі (а.с. 132-134); Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві - про доцільність їх заміни на Департамент патрульної поліції (вул. Ф. Ернеста, 3, м. Київ; код 40108646), останнє надійшло після завершення судового засідання (а.с. 153-154). За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. За наявними письмовими матеріалами справи судом встановлено, що 05.01.2018 р. близько 15:00 год. на 17 му км автодороги «Київ - Одеса» сталася дорожньо-транспортна подія (далі - ДТП) за участю двох автомобілів: марки «Шевролет», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (Відповідач), та марки «Рено», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] (Позивач). Згідно з первісно складеним протоколом про адміністративне правопорушення від 05.01.2018 р. серії БД № 058850 (а.с. 100) [PERSON] (Позивач), керуючи названим вище автомобілем марки «Рено» та рухаючись по заправці «КЛО», не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль марки «Шевролет», в наслідок цього автомобілі отримали механічні пошкодження. У цьому протоколі Позивач категорично заперечив свою винуватість. Зазначений адміністративний матеріал, а саме: названий протокол про адміністративне правопорушення, додана до нього схема місця ДТП, письмові пояснення учасників ДТП - [PERSON] та [PERSON] , а також одного свідка були направлені для розгляду до Дарницького районного суду міста Києва. Копії матеріалів по адміністративній справі щодо [PERSON] надіслані названим судом на виконання ухвали Володарського районного суду Київської області від 22.04.2019 р. (а.с. 94-96, 98-105). Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 02.03.2018 р. у згаданій справі про адміністративне правопорушення № 753/936/18 (провадження № 3/753/806/18) про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за статтею 124 КУпАП було призначено комплексну судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оплату за проведення цієї експертизи покладено на [PERSON] (а.с. 12-14). Згідно з актом здачі-приймання висновку експерта від 27.03.2018 р. № 6322/18-52/8018/18-52 та квитанцією від 13.04.2018 р. № 15, копії яких додані до позовної заяви (а.с. 15, 16), [PERSON] (Позивач) сплатив за проведення згаданої експертизи 5 720 грн. Висновок експерта складено 25.04.2018 р., копія додана до позовної заяви (а.с. 17-27). Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 19.06.2018 р. у названій вище справі про адміністративне правопорушення (а.с. 29-30) провадження у справі про притягнення [PERSON] (Позивача) до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП було закрито на підставі частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. При цьому таке рішення прийнято з посиланням на висновок експерта за результатами судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, за яким у діях водія [PERSON] (Позивача) з технічної точки зору не вбачається невідповідностей Правил дорожнього руху України, а в причинному зв`язку із ДТП знаходяться дії водія [PERSON] (Відповідача), які не відповідали вимогам пункту 10.1 Правил дорожнього руху; з наведеного судом встановлено, що в діях водія [PERSON] відсутня невідповідність жодним пунктам Правил дорожнього руху України. Надалі постановою Володарського районного суду Київської області від 14.08.2018 р. (справа № 364/925/18, провадження № 3/364/205/18) встановлено, що [PERSON] 05.01.2018 р. близько 15:00 год. на 17 му км автодороги Київ - Одеса, керуючи транспортним засобом марки «Шевролет», перед початком та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, у наслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом марки «Рено», яким керував [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень автомобілів, чим порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху; відтак [PERSON] було визнано судом винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, проте провадження закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 31-32). Наведені обставини сторонами не оспорюються (частина перша статті 82 ЦПК України). Таким чином, судом встановлено, що в діях учасника ДТП 05.01.2018 р. [PERSON] (Позивача) були відсутні порушення жодних пунктів Правил дорожнього руху,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306 (зі змінами), проте саме відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, у зв`язку з цим Позивач з метою доведення своєї невинуватості поніс витрати у розмірі 5 720 грн. на оплату судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, проведеної в Київському науково-дослідному інституті судових експертиз Міністерства юстиції України, на підставі якої судом надалі винесено постанову про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно Позивача. Стосовно витрат на правову допомогу в розмірі 6 000 грн., та на їх підтвердження Позивачем надано суду копію акту приймання-здавання виконаних робіт по наданню юридичних послуг (а.с. 28), за яким [PERSON] (Позивач, Замовник), з одного боку, та Адвокатське об`єднання «Український правовий альянс» (Виконавець), з іншого боку, склали цей акт про те, що Виконавцем надано, зокрема, такі послуги: надання консультацій по адміністративній справі № 753/936/18 - загальна вартість 1 000 грн.; представництво інтересів у суді у названій справі та складення процесуальних документів - загальна вартість 5 000 грн. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження оплати зазначених послуг згідно з їх вартістю, наведеною в акті приймання-здавання, до позовної заяви не додано. За правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду від 17.10.2018 р. у справі № 301/1894/17 (провадження № 61-30494св18), суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на це суд вважає недоведеним фактичне здійснення Позивачем оплати отриманих юридичних послуг через відсутність відповідних доказів (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). Вирішуючи порушене представником Відповідача питання про те, чи є [PERSON] належним відповідачем у цій справі, суд виходить з того. Відповідно до засадничих норм статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За приписами і визначенням частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із загальними положеннями статті 1166 ЦК України, на які посилається Позивач як на підставу позову (а.с. 4), майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Разом з тим, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 р. у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). При цьому статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Крім того, статтею 1191 ЦК України, положення якої поширюються й на державу, передбачено право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У справі, що розглядається, Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення витрат, понесених ним з метою доведення своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення (оплата експертизи та юридичних послуг) у зв`язку з тим, що уповноваженим органом державної влади (посадовою особою) складно відносно нього відповідний протокол про адміністративне правопорушення. При цьому, як зазначалося вище, Позивач керується загальною нормою статті 1166 ЦК України (майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала). Статтею 40 КУпАП також передбачено відшкодування, зокрема й в порядку цивільного судочинства, майнової шкоди, заподіяної особі в результаті вчинення адміністративного правопорушення. Натомість, як зазначив Київський апеляційний суд, який постановою від 05.02.2019 р. залишив без задоволення апеляційну скаргу Позивача, посилання останнього на те, що позовні вимоги відносяться до збитків, внаслідок зіткнення автомобілів сторін, не можуть бути взяті до уваги, оскільки позов пред`явлено про стягнення коштів за проведення експертизи та витрат на правничу допомогу, відтак предметом позову в даному випадку є правовідносини, не пов`язані із збитками та відшкодуванням шкоди, завданої майну фізичних або юридичних осіб (а.с. 57-59). Водночас КУпАП не вирішує питання порядку відшкодування процесуальних витрат, понесених, зокрема, особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі під час реалізації визначених статтею 268 КУпАП з метою доведення невинуватості. Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. Притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (постанова Верховного Суду від 15.03.2019 р. у справі № 204/2352/16-а). Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (стаття 251 КУпАП). При цьому частина друга статті 251 КУпАП покладає обов`язок щодо збирання доказів на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП. У свою чергу обвинувачення не може ґрунтуватися, зокрема, на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62 Конституції України). Відповідно до статей 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилався представник Відповідача як на підставу своїх заперечень, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення; громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Крім того, частиною другою статті 15 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами, зокрема, у справах про адміністративні правопорушення здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України. Таким чином, на думку суду, процесуальні витрати Позивача як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, пов`язані, зокрема, з оплатою експертизи у справі про адміністративне правопорушення та отриманням юридичної допомоги, не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями Відповідача під час зіткнення автомобілів сторін (вчинення ДТП) та заподіяною Позивачеві шкодою (зазначеними процесуальними витратами), що є умовою застосування деліктної відповідальності та один з трьох обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення. Іншого суду доведено не було. Зважаючи на усе викладене та враховуючи наведені позиції Верховного Суду, суд дійшов до висновку, що розмір витрат Позивача на оплату юридичних послуг не доведений належними і допустимим доказами, а Відповідач [PERSON] не є належним відповідачем за вимогами про стягнення понесених Позивачем процесуальних витрат (оплата експертизи, юридичні послуги) у справі про адміністративне правопорушення, зокрема за оплату експертизи, яка здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed