Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач 19 липня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником домоволодіння №26 по вул.. Лютневій у м. Дніпропетровську. Між ним та відповідачкою була усна домовленість про викуп останньою вказаного домоволодіння, у зв'язку із чим, вона проживає та користується домоволодінням вже понад три роки. Але відповідачка не сплачує суму вартості майна, вимагає зареєструвати домоволодіння на неї, чим грубо порушує права позивача як власника. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що не має права користування домоволодінням №26 по вул.. Лютневій у м.\~Дніпропетровську; усунути перешкоди у користуванні, шляхом примусового виселення [PERSON] та її родини з домоволодіння №26 по вул.. Лютневій у м.\~Дніпропетровську. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що після оформлення спадщини у 2013 році на домоволодіння, за усною домовленістю [PERSON] разом із чоловіком та дитиною вселилась в будинок на умовах усного договору найму із правом викупу в майбутньому. У підтвердження чого 25 квітня 2013 року він одержав від них завдаток в сумі 7\~000,00 доларів США. За умовами договору відповідач зобовязувалася самостійно сплачувати за комунальні послуги, а решту суми за будинок в розмірі 3\~000,00 доларів США доплатити. Оскільки залишок від обумовленої суми за продаж будинку відповідач так і не сплатила, він вирішив виселити їх. Відповідачка в судовому засіданні проти вимог позову заперечувала. Просила у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень також посилалася на доводи позивача щодо правомірного вселення в будинок з дозволу та відома позивача та проживання у ньому на умовах усного із ним договору. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний\~текст рішення складений 05 грудня 2016 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Житлового кодексу УРСР, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, законів України. Суд, зясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обовязків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є співвласником домоволодіння №26 по вул. Лютнева у м. Дніпропетровську (а.с.5,6,7-10). Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Із пояснень сторін у судовому засіданні свідчить, що із 23 квітня 2013 року за усною домовленістю між сторонами відповідач разом із родиною чоловіком та дитиною вселилась в домоволодіння, де і мешкає по сьогодні, сплачує за комунальні послуги, з дозволу позивача здійснює в будинку ремонти та утримує його за власний рахунок, що крім того також підтверджується актом від 19.07.2016 року (а.с. 16). Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст..810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно зі ст.812 ЦК України, предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Виходячи з приписів ч.2 ст. 825 ЦК України, договір найму жилого приміщення може бути розірвано за вимогою наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло, руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Відповідно до ст. 30 Конституції України, кожному громадянину гарантується право на недоторканість житла. Згідно ч.2 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За ст.9 Житлового кодексу Української РСР, житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Зокрема, у відповідності до ст.826 ЦК України, у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що між сторонами існують правовідносини, що виникли на умовах договору найму. Отже доводи позивача щодо підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування домоволодінням №26 по вул. Лютневій у м.\~Дніпропетровську та виселення суд вважає неспроможними, а вимоги незаконним. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач від сплати судового збору не звільнений, тому сплачений ним судовий збір поверненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed