Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 грудня 2013 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини місячного доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та коштів на своє утримання у розмірі 400 грн. щомісяця до досягнення сином трирічного віку. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги уточнила. Пояснила, що від шлюбу з відповідачем має сина [PERSON], [INFO]. В даний час відносин з відповідачем вона не підтримує, дитина проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Позивачка ніде не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, додаткового заробітку немає. Відповідач проживає окремо ухиляється від надання дитині матеріальної допомоги, не утримує їх, матеріально не забезпечує, хоча зобов'язаний це робити. У зв'язку з цим просила позов задовольнити та стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітнього сина у розмірі 500 грн. щомісяця та на її утримання у розмірі 400 грн. щомісяця до досягнення сином трирічного віку. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі доручення №1ч/14-424 від 03.02.2014 року, в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] дійсно є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], тому позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини визнає частково та має змогу сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 400 грн. на місяць. Сплачувати аліменти у більшому розмірі не може, оскільки ніде не працює, не має постійного заробітку. В той же час вимоги позивача про стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку відповідач не визнає, оскільки через свій майновий стан можливості утримувати дружину не має. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи, суд, враховуючи часткове визнання позову відповідачем, вважає можливим позов задовольнити частково з таких підстав. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 08 травня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області). Таким чином, відповідач зобов'язаний утримувати свого малолітнього сина, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції ООН про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно із ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Позивачем [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б достовірно свідчили про наявність у відповідача [PERSON] постійного доходу (заробітку), натомість представник відповідача вказала про відсутність у відповідача постійної роботи та постійного доходу, отримання ним мінливого доходу, у зв'язку з чим суд визнає зміну позивачем своїх вимог у цій частині зі стягнення аліментів у частці від доходу на тверду грошову суду обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону, зокрема ч.1 ст.184 СК України, та вважає необхідним визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. У зв'язку з цим, враховуючи недоведеність вимог позивача про спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 500 грн., суд вважає необхідним визначити цей розмір на рівні 400 грн., згоду на сплату яких надано в суді. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.84 та ч.2 ст.91 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від колишнього чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. При цьому, право на утримання дружина має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, а також незалежно від того чи перебуває вона у шлюбі. В той же час, таке право дружини може бути реалізоване лише за умови, що чоловік (батько дитини) може надавати їй цю матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 та ч.1 ст.60 ЦПК України обов'язок довести свій позов покладається на позивача. Однак, позивачем [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б достовірно свідчили про наявність у відповідача [PERSON] можливості її утримувати та не спростовано заперечення відповідача про відсутність у нього такої можливості. На підставі викладеного,

Outcome: partial