Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Мух К.Б., звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить: розірвати шлюб, зареєстрований 06 жовтня 2006 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] ; визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилався на те, що 06.10.2006 між сторонами укладено шлюб, від якого народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Поступово стосунки між подружжям погіршилися, подальше спільне проживання стало неможливим. З лютого 2020 року сторони не ведуть спільного господарства, не мешкають разом. Між ними втрачено почуття любові та поваги, вважають, що шлюб зберегти неможливо, тому [PERSON] звертається до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, Шлюб існує лише формально, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Окрім того, після припинення фактичних шлюбних відносин, малолітні діти залишилися проживати разом з матір`ю у звичній для себе обстановці, Квартира, у якій проживають зараз діти з матір`ю, належить останній на праві приватної власності, обладнана усім необхідним для забезпечення нормального проживання та розвитку дітей. Тому позивач просить визначити місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, при цьому, жодних перешкод у спілкуванні дітей з батьком немає. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 20.07.2020 по справі відкрито загальне позовне провадження та почато підготовче провадження по справі. 23.07.2020 представником позивача подано до суду клопотання, у якому представник просить не надавати подружжю строк для примирення у зв`язку з неможливістю такого примирення. 30.07.2020 засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, у якому вказано наступне. [PERSON] отримав ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей та позовну заяву з додатками. Відповідач визнає зазначені його дружиною обставини та додатково зазначив, що дійсно стосунки між ними погіршилися, фактичних шлюбних відносин немає, спільного господарства не ведуть. Від утримання дітей і спілкування з ними не відмовляється, буде й надалі допомагати спільно утримувати дітей. Зважаючи на те, що шлюб зберегти неможливо, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Вважає, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] повинні залишитися проживати разом з матір`ю, у звичній для себе обстановці. Питання поділу спільного майна подружжя було вирішено мирно, шляхом укладення відповідного договору у нотаріуса, тому спору щодо майна немає. Враховуючи те, що сторони не проживають однією сім`єю з лютого 2020 року, вважає, що примирення неможливе, а надання строку для примирення уданому випадку є недоречним. У зв`язку з вказаним відповідач просить Не надавати строк для примирення у зв`язку із неможливістю такого примирення; розгляд справи №953/10603/20 провести без його участі; позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу - задовольнити; позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] задовольнити. Відповідно до ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою 14.08.2020 представником позивача подано заяву про уточнення інформації щодо третьої особи. 15.09.2020 до суду надійшли пояснення третьої особи щодо предмета спору, відповідно до яких Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, відповідно до ч.5 ст.19 СК України Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав письмовий висновок щодо розв`язання спору. У підготовче засідання позивач та її представник не з`явились, представник позивача подала клопотання про проведення розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач та його представник у підготовче засідання не з`явились, представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Представник третьої особи у підготовче засідання не з`явився, у поданих суду поясненнях зазначено прохання щодо розгляду справи без участі представника органу опіки та піклування. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце підготовчого засідання, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим провести розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Положенням ст..206 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 06 жовтня 2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 06.10.2006 зроблено відповідний актовий запис за №2113 у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.13). [INFO] народився [PERSON] , про що 15.05.2007 складено відповідний актовий запис №1756 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (свідоцтво про народження серії [NUMBER] а.с.14). Батьками дитини вказано [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народилась [PERSON] , про що 05.12.2012 складено відповідний актовий запис №958 у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (свідоцтво про народження серії [NUMBER] а.с.15). Батьками дитини вказано [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради розглянуто питання щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Під час розгляду та вивчення наданих документів встановлено наступне. Мати дитини - [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] . Шлюб між батьками дитини зареєстрований 06.10.2006. Малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та мешкають разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання та розвитку дитини. [PERSON] матеріально забезпечена, зареєстрована як фізична особа - підприємець з 14.07.2005, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. Згідно з інформацією адміністрації КНП «Міська дитяча поліклініка № 23», в якій малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку, здійснює догляд та піклується про здоров`я дітей, а також супроводжує під час візитів до лікаря-педіатра або інших лікарів- спеціалістів мати, [PERSON] . Здоров`ю дітей приділяється достатньо уваги, але профілактичні щеплення не проводяться в зв`язку з відмовою матері. Згідно з інформацією адміністрації Харківського приватного ліцею «Школа «РАНОК», де навчаються малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , класний керівник комуні кував в основному з матір`ю, [PERSON] , яка відвідувала батьківські збори та здійснювала доставку дітей до школи. Діти завжди охайні, забезпечені усім необхідним для навчального процесу. Батько дітей, [PERSON] , також цікавиться успіхами дітей, інколи забирає їх зі ніколи. [PERSON] не заперечує проти проживання дітей разом з матір`ю, про що надав письмові пояснення. Питання щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Враховуючи вік дітей, надані документи та рекомендації Комісії, в інтересах дітей, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Позивач та відповідач мають різні погляди на сім`ю та шлюб, шлюбні відносини фактично припинені та не можуть бути поновлені. Суд вважає, що в наданні сторонам строку для примирення немає підстав, оскільки встановлено, що подальше сумісне життя та збереження шлюбу неможливо, враховуючи, також, позицію відповідача про визнання позову. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно з ст. 1 СК України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Після припинення фактичних шлюбних відносин, малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишилися проживати разом з матір`ю, у звичній для себе обстановці. Квартира, у якій проживають зараз діти з матір`ю, належить [PERSON] на праві приватної власності, обладнана усім необхідним для забезпечення нормального проживання та розвитку дітей. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю. Подібні висновки про обов`язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Дослідивши обставини справи, судом встановлено наявність належних матеріально-побутових умов у матері для проживання дітей, позицію органу опіки та піклування, яку вважає цілком обґрунтованою, та дійшов до висновку про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, що буде відповідати їх якнайкращим інтересам. При цьому суд враховує, що проживання дітей з матір`ю не призведе до істотного порушення прав батька, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст..142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved