Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.03.2019 р. звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є одноосібним власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2017 р. відповідачі продали, а позивач купив вищевказану квартиру, однак продавці не знялись з реєстрації за вказаною адресою; позивач у вказаній квартирі не зареєстрований. Починаючи з 03.11.2017 р. відповідачі у спірній квартирі не проживають, місце їх перебування не відоме. Оскільки реєстрація відповідачів у квартирі впливає на розмір комунальних послуг, порушуються його права власника. Ухвалою від 25.03.2019 р. у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, 11.04.2019 р. звернувся в суд із заявою про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, просить такий задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомили та не подали до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідачів в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03.11.2017 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Кропельницькою Н.І. Відповідно до п.14 вказаного Договору купівлі-продажу квартири право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.6). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102586768, сформованого 03.11.2017 р. державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Кропельницькою Н .І. підтверджується, що за позивачем [PERSON] зареєстрована на праві приватної власності квартира [NUMBER] ( загальною площею 53,7 кв.м, житловою площею 32 кв.м) по [ADDRESS] . З наведеного слідує, що позивач [PERSON] виконав свої зобов`язання за Договором купівлі-продажу квартири в повному обсязі, сплативши визначену продавцями вартість квартири та набув права власності на дану квартиру. Проте, як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 13.03.2019 р., виданої АОСББ «Сихівчани», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Окрім цього, у довідці зазначено, що дана квартира належить [PERSON] (а.с.7). Згідно із актами ОСББ «Сихівчани-4» від 20.03.2018 р., 25.07.2018 р. та 10.10.2018 р., відповідачі - колишні мешканці квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартирі не проживають із 03.11.2017 р. (а.с.10, 11, 12). За ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Статтею 310 вказаного Кодексу передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України в разі відчуження майна у попереднього власника припиняється право власності на нього. Таким чином, права володіння, користування та розпорядження майном на власний розсуд переходять до нового власника. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставними та обґрунтованими, а відтак позов слід задовольнити.

Outcome: approved