Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

Позивач 14 травня 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому зазначає, що 21 квітня 2004 року, на підставі ордеру № 55, він та члени його сім`ї дружина [PERSON] та син [PERSON] вселилися в квартиру [ADDRESS] . Шлюб між подружжям розірвано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року. При цьому позивач зазначає, що з 22 жовтня 2016 року та по день пред`явлення позову до суду відповідач в зазначеній квартирі не проживає та не з`являється, вивезла свої речі з квартири. Позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі ст. 71 ЖК України, 405 ЦК України, у зв`язку з не проживанням в спірній квартирі понад одного року. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року у справі відкрите провадження. Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року в якості третьої особи було залучено будинкоуправління [ADDRESS] (а.с. 23-24). 06.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 19.11.2018 року просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , та вселити її у виділене на підставі відповідного ордеру житлове приміщення (а.с. 47-51). Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року зазначені позови об`єднані в одне провадження (а.с. 54-55). Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року закінчене підготовче судове засідання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов [PERSON] підтримав, з підстав, зазначених у позові, зустрічний позов не визнав. В судовому засіданні відповідач та її представник [PERSON] основний позов не визнали, зустрічний позов підтримали, з підстав, визначених у ньому, наполягали на визнанні [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , оскільки останній при звільненні з військової служби не здав займане ним приміщення, а вона, в свою чергу, являючись військовослужбовцем та членом сім`ї, якому також виділялося житлове приміщення, не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі ст. 71 ЖК України. Крім того, відповідач надала пояснення про те, що позивач та його представник чинять перешкоди у користуванні житловим приміщенням, представник позивача без її згоди вселився в у виділену їй квартиру, змінив замки та не впускає її у квартиру, тому просить вселити її. Представник Будинкоуправління № 1 Гвардійської КЕЧ району Балабуха Л.К. в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав, вважає, що саме позивач [PERSON] втратив право користування житловим приміщення, яке виділялося йому, як військовослужбовцю. Після звільнення з військової служби останній не здав приміщення, у відповідності до діючого законодавства. В судовому засіданні проведено допит свідків зі сторони позивача: [PERSON] ,зі сторони відповідача [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши надані сторонами докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив наступні факти та відповідні їх правовідносини. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 55 від 21 квітня 2004 року позивачеві [PERSON] на сім`ю, яка складається з дружини [PERSON] та сина [PERSON] , надано дозвіл на вселення в жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] , квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 42 кв.м. (а.с. 7). У зазначеній квартирі зареєстрованими значаться: [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] дружина, [PERSON] син, про що свідчить довідка про склад сім`ї, видана 25.04.2018 року (а.с. 8). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] , - розірвано (а.с. 9). Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що деякий час зі згоди [PERSON] , вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] проживали в квартирі, приглядаючи за нею, оскільки [PERSON] виселилася з неї та тривалий час в ній не проживала. Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини суд доходить до висновку, що між сторонами існує спір з приводу прав відповідач на проживання в спірній квартирі. Вирішуючи позовні вимоги за основним позовом суд виходить з наступних норм законодавства. Згідно з чч.1, 6\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях У відповідності до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2\~ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1\~ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1\~ст.80 ЦПК України). Так, відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4\~ст. 9 Житлового кодексу Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 3гідно\~ст. 64 Житлового кодексу Української РСР\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. У відповідності до ч.ч. 1, 2\~ст. 71 Житлового кодексу Української РСР\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі\~ст. 72 Житлового кодексу Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах\~воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Надані позивачем суду докази у вигляді рішення про розірвання шлюбу та показань свідка вказують на наявність підстав для висновку, що відповідач дійсно на момент пред`явлення позову до суду та на момент розгляду справи в суді постійно не проживає в житловому приміщенні. При цьому не спростовується і факт того, що [PERSON] були відсутньою в цій квартирі понад 6 місяців. Між тим, під час вирішення питання про втрату членами сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Подані позивачем докази не проживання відповідача в спірному житлі, на думку суду, не є належними доказами у справі, оскільки не містять у собі достовірних даних щодо причин не її проживання у спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до\~ст. 71 ЖК УРСР, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, це питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідачі не проживали у квартирі з поважних причин, продовжували ставитися до неї як до свого житла, а їх тимчасова відсутність, в даному випадку, викликана особливими обставинами вселення [PERSON] у виділене, в тому числі [PERSON] користування житлове приміщення, свого брата з сім`єю. Натомість, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідач [PERSON] з поважних причин не проживає у виділеному їй у користування житловим приміщенням, оскільки позивачем чиняться перешкоди у користуванні житлом, суду доведено факт вчинення перешкод у користуванні квартирою відповідачеві з боку позивача. Так, 13.01.2018 року до Новомосковського відділу поліції надійшла заява [PERSON] , яка просила вжити заходів до свого колишнього чоловіка, який перешкоджає у користуванні спільним помешканням, вона не може забрати свої речі. В ході розгляду заяви було встановлено, що [PERSON] впустив до квартири свого брата з родиною, а [PERSON] не може мешкати за місцем своєї реєстрації та забрати свої речі (а.с. 37). 10.01.2018 року та 15 листопада 2018 року депутатом Гвардійської селищної ради в присутності сусідів було здійснено перевірку житлових умов мешканців квартири [ADDRESS] та встановлено, що в квартирі на той час проживав брат [PERSON] [PERSON] з дружиною та дітьми, сам [PERSON] здав квартиру без дозволу [PERSON] та її сина [PERSON] , речі яких зберігаються у зазначеному помешканні (а.с. 38, 52). Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони відповідача [PERSON] надала суду показання про те, що вона сама була безпосереднім свідком того, як [PERSON] не змогла потрапити до своєї квартири, в квартирі були замінені замки, в квартиру колишній чоловік всели свого брата з сім`єю, які не впускали [PERSON] до свого помешкання. Посилання позивача на вибуття відповідачів на постійне місце проживання за іншою адресою, не мають правого значення для вирішення даної справи, оскільки позов пред`явлено саме з підстав відсутності відповідачів за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки на підставі положень ст.ст.\~71,\~72 ЖК УРСР. Доказів наявності іншого житла у власності [PERSON] суду не надано, як не надано суду і доказів зловживання відповідачем правом на житло, використанням житла не за призначенням. За таких обставин підстав для задоволення позову [PERSON] на підставі положень\~ст.72 ЖК України\~суд не вбачає і в задоволенні позову належить відмовити. Вимоги ч.2 ст. 405 ЦК України, на які посилається [PERSON] у своєму позові, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки виділена квартира не перебуває у власності жодної зі сторін. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] суд, крім перелічених вище, виходить з наступних норм права. Так, як зазначав суд вище, правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням врегульовані нормами ЖК України. Подані відповідачем [PERSON] докази у виді складених актів, які свідчать про відсутність [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , не можуть бути розцінені, як беззаперечні докази того, що позивач [PERSON] не проживає в квартирі без поважних на те причин. Так, виходячи з поданої довідки [PERSON] станом на 12 листопада 2018 року проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , місце дислокації якої суду не відоме, однак в період з 04.03.2017 року по 31.03.2017 року, з 01.04.2017 року по 10.01.2018 року, з 24.03.2014 року по 30.04.2018 року [PERSON] безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції у Донецькій і Луганській областях (а.с. 63). Надалі, [PERSON] протягом 2018 року безпосередньо приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони (а.с. 64). Зазначені докази розцінюються судом, як належні та допустимі та, як такі, що спростовують доводи [PERSON] щодо відсутності позивача у виділеному йому житловому приміщенні без поважних причин. Встановлені обставини є підставою для відмови у заваленні зустрічного позову в цій частині. Вирішуючи питання про вселення відповідача у виділене їй у користування житлове приміщення, суд виходить з наступних норм права. Відповідно до вимог\~статті 47 Конституції України\~держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правовідносини що склались між сторонами врегульовані\~Житловим кодексом Української РСР\~та\~Цивільним кодексом України. Ст. 109 ЖК України\~визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.ст.\~269,\~270,\~310,\~311 ЦК України\~право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно положень ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно дост.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно дост.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Подані [PERSON] докази, у своїй сукупності, дають суду всі підстави для задоволення позову про вселення її у квартиру [ADDRESS] , оскільки остання була позбавлена права користування житловим приміщенням та виселена з нього без відповідної правової підстави. Вирішуючи питання про судовий збір суд виходить з положень ст.141\~ЦПК України та вважає за необхідне Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial