Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач 27.06.2013 року звернувся до суду з даним позовом. У позовній заяві зазначив, що на підставі ст.13 п.22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. №999, наказом Позивача від 10.05.2005 р. №39/2, за накладною від 11.05.2005 р. №005468, інваліда війни [PERSON] було забезпечено автомобілем ЗАЗ-110206, 2005 року виготовлення, номер кузова [NUMBER]. У подальшому, [INFO] [PERSON] помер, а переданий йому автомобіль залишився у його рідного сина - [PERSON] (Відповідача). Оскільки на теперішній час, відповідно до чинного Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. №999, підстав для залишення автомобілю членам сім'ї померлого інваліда не передбачено, а Відповідач у добровільному порядку відмовляється повернути автомобіль, Позивач просить постановити рішення про витребування цього майна з незаконного володіння Відповідача. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Донецькій області, [PERSON] з 05.10.2012 року не має зареєстрованого місця проживання (перебування). Відповідач [PERSON] неодноразово, 28.10.2013р., 12.11.2013 р., 02.12.2013 р., 08.01.2014 р. викликався до суду письмовими повідомленнями за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, проте жодного разу не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.9 ст.74, ч.3 ст.122 ЦПК України, розпорядження Кабінету Міністрів України «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме» від 18 грудня 2013 р. №1022-р, оголошення про виклик Відповідача у судове засідання на 31.01.2014 року було розміщено у газеті «Донбас. Регіональна масова газета» №9(22590) за 23.01.2014 р. Таким чином, слід визнати що відповідач був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. З огляду на те, що відповідач в чергове до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не подав, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд вирішує розглянути справу у заочному порядку. Заперечень з приводу заочного розгляду справи з боку позивача до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, зокрема, докази, подані Позивачем, суд встановив наступні правовідносини. Згідно до п.4.17, п. 4.36, п.13 Положення про Головне управління праці та соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації, затвердженого розпорядженням голови Донецької ОДА від 24.10.2008 р. №526, Головне управління, зокрема, є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Державного казначейства; організовує роботу із забезпечення інвалідів транспортними засобами; виконує функції управління майном, що належить йому на праві оперативного управління, тощо. Отже, Позивач, в контексті спірних правовідносин, є уповноваженою особою щодо звернення до суду за захистом майнових прав держави. Згідно до п.2.10. наказу від 10.05.2005 р. №39/2 начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Донецької ОДА, на підставі пп.21, 28 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. №999, [PERSON] вирішено продати через госпрозрахунковий підрозділ автомобіль «Таврія» - 11020632 на пільгових умовах за 7 відсотків їх вартості з правом передачі керування ними членам сім'ї на десятирічний термін експлуатації. Накладною від 11.05.2005 р. №005468 підтверджується отримання [PERSON] автомобілю «Таврія» вартістю 15782,4 грн. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого 6 вересня 2005 року, автомобіль ЗАЗ-110206, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] зареєстрований за [PERSON]. В розділі особливі відмітки зазначено, зокрема «без права продажу та перереєстрації». Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.10.2011 р. підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] у селі Староласпа Тельманівського району Донецької області. Згідно до акту від 22.11.2012 р., складеному комісією працівників Тельманівського УПСЗН, на момент смерті [PERSON] за однією адресою з ним ніхто зареєстрований не був. Відповідач, який фактично мешкає у м. Комсомольське Старобешівського району, відмовляється повертати автомобіль, отриманий його батьком, на звернення не реагує, та телефонні дзвінки не відповідає. Згідно довідки Староласпінського сільського голови Тельманівського району від 19.03.2012 р. №208, [PERSON] станом на цю дату мешкав без реєстрації в с. Староласпа Тельманівського району. Отже, суд приходить до висновку, що між сторонами виник майновий спір у правовідносинах, які регулюються актами цивільного законодавства України. Так, згідно до ч.4 ст.4 ЦК України, постанови Кабінету міністрів України відносяться до актів цивільного законодавства України. Згідно до п.28 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. №999, який був чинним станом на час забезпечення автомобілем [PERSON], продаж автомобілів на пільгових умовах з оплатою 7 відсотків їх вартості провадиться інвалідам, зазначеним в пунктах 21, 22, 24, 25 цього Порядку. Згідно до п.37 цього Порядку, у разі відсутності у померлого інваліда сім'ї, одержаний на пільгових умовах автомобіль повертається органу соціального захисту населення з наступним відшкодуванням ним спадкоємцям оплаченої інвалідом вартості автомобіля з урахуванням ступеня його зносу. Примусове вилучення автомобілів, одержаних інвалідами безплатно або куплених на пільгових умовах, може бути здійснено відповідно до законодавства. Згідно до п.16 чинного нині Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. №999, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем постійного проживання і реєстрації інваліда і середньомісячний сукупний дохід сім'ї якого за шість місяців, що передують дню смерті інваліда, не перевищує прожиткового мінімуму для сім'ї. Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім'ї, за певних обставин, якщо в ній є інвалід. В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті. Якщо померлий інвалід був забезпечений автомобілем на пільгових умовах (за 7 або 30 відсотків вартості), його спадкоємцю за заявою повертається сума, що була сплачена інвалідом за автомобіль, згідно з оціночною вартістю автомобіля на день подання заяви, визначеною за рахунок коштів спадкоємця. Постановою Верховного Суду України від 16.01.2013 р. у справі №6-153цс12, сформовано правовий висновок, який є обов'язковим для суду на підставі статті 360-7 ЦПК України, згідно якому, питання про вилучення автомобілю після смерті інваліда, який отримав автомобіль за Порядком, затвердженим 08.09.1997 р., а помер у період дії Порядку від 19.07.2006 р., має вирішуватися на підставі нормативно-правових актів, чинних на час смерті інваліда. Відомості про те, що Відповідач був зареєстрований за однією адресою зі своїм батьком станом на дату смерті, про його доходи чи про те, що Відповідач сам є інвалідом, суду не надані. Згідно до ст.10 ЦПК України, суд вирішує цивільні справи виходячи із засад змагальності цивільного процесу, дотримуючись принципів законності та рівності сторін перед законом і судом. З поданих доказів суд не вбачає обставин, передбачених п.16 чинного нині Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. №999, в якості підстав для залишення автомобілю спадкоємцям померлого інваліда. Водночас, суд вбачає у вищевикладених законодавчих нормах, якими регламентуються спірні відносини, обов'язок Відповідача повернути автомобіль Позивачу. Цьому обов'язку кореспондує право Позивача, в разі доведення ним статусу спадкоємця, отримати з Позивача грошову компенсацію 7% залишкової вартості повернутого автомобілю. Проте суд, виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства не розглядає відповідне питання в межах даної справи. Згідно до ст.ст. 316-319 ЦК України, право власності характеризується наявністю сукупності правомочностей власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном на власний розсуд. Виходячи з вищевказаної правової регламентації правовідносин між сторонами та з огляду на докази обмеження у можливості розпорядження спірним автомобілем у його первинного володільця [PERSON], суд приходить до висновку, що цей автомобіль не перейшов у власність до [PERSON], а отже, і до Відповідача, навіть якщо той став спадкоємцем свого батька. Згідно до ч.2 ст.214 ЦК України, особи, що вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право у випадках, передбачених законом, відмовитись від нього навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Отже, з огляду на вищевикладені норми закону, позовна заява підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд, відповідно до ст.88 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивача всі понесені ним та належно підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved