Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач 16 грудня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що [PERSON], рідному дідусю позивача, померлому 29.11.2015 року, [PERSON], рідному дядьку позивача, померлому 28.01.2015 року, [PERSON], двоюрідній бабці, померлій 06.04.1999 року, належала на праві спільної сумісної власності квартира № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1998 року, в якій вони були зареєстровані. Коли 28.01.2015 року помер [PERSON], спадщину у вигляді 1/3 частини прийняв єдиний спадкоємець першої черги за законом його рідний дядько, а позивачу він - рідний дідусь, [PERSON], який помер 29.11.2015 року. Таким чином, на день смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 2/3 частини вказаної квартири. Спадщину після його смерті прийняв позивач, у в звязку з чим, позивачу належить 2/3 частини квартири № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро. [PERSON] померла 06.04.1999 року, якій належала 1/3 частина квартири. На день її смерті діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року, згідно якого дідусь та рідний дядько позивача спадкоємцями за законом не були. [PERSON] та [PERSON] з моменту смерті [PERSON] добросовісно заволоділи чужим майном та стали їм відкрито безперервно володіти. Вони сплачували комунальні послуги за всю квартиру, робили за свої кошти поточний та капітальний ремонт квартири, аж до своєї смерті. Відразу після смерті дідуся позивач добросовісно заволодів чужим, належним [PERSON] майном, сплачує комунальні платежі, користується майном. Позивач просив припинити право власності [PERSON], померлої 06.04.1999 року, на 1/3 частину квартири № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро, яка їй належала згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 01.10.1998 року, зареєстрованого в МБТІ м. Дніпропетровська в реєстровій книзі за № 342/п-22-45; визнати за позивачем в порядку набувальної давності право власності на 1/3 частину квартири № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро, яка розташована на 7 поверсі девятиповерхового будинку, загальна площа квартири 59,5 кв.м., яка в цілому складається з чотирьох житловий кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованих шаф, 2 балконів, лоджії. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнав в повному обсязі та просив відмовити в її задоволенні. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, зясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, \~кожна сторона повинна довести ті обставини, \~на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, \~встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист її невизнаних особистих майнових прав, повязаних із володінням, користуванням та розпорядженням обєктом нерухомого майна 1/3 частиною квартири № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро. Матеріалами справи встановлено, що квартира № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], померлому 29.11.2015 року, [PERSON], померлому 28.01.2015 року, [PERSON], померлій 06 квітня 1999 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1998 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 01.10.1998 року, зареєстрованого в МБТІ м. Дніпропетровська в реєстровій книзі за № 342/п-22-45 (а.с.8-10,11). Після смерті [PERSON], померлого 29.11.2015 року, [PERSON] успадкував 2/3 частини квартири № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 15 серпня 2016 року, Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 3-770 (а.с.12). Як зазначив в судовому засіданні позивач, відразу після смерті дідуся він добросовісно заволодів чужим майном, належним [PERSON], сплачує комунальні платежі, добросовісно, безперервно користується майном. Тобто, позивач стверджує, що після смерті [PERSON] він відкрито, безперервно користується спірним майном, належним [PERSON], сплачує комунальні послуги, тощо. Проте, суд з такими твердженням позивача не погоджується, за нижченаведеним. Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст. 344 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном \~протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме [PERSON] (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Разом з тим обов'язковою умовою можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю є безтитульність майна. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються. При вирішенні спорів про набувальну давність, суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і, тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. \~\~\~\~\~\~\~\~Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Враховуючи наданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири № 64 в будинку № 3ж на ж/м Покровський (раніше Комунар) в м. Дніпро не підлягають задоволенню, оскільки до обов'язкових вимог набуття права власності на майно за набувальною давністю відноситься добросовісне заволодіння майном, відкритість та безперервність у його володінні, в даному випадку володіння частиною квартири добросовісним визнано бути не може, оскільки позивач знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірну частину квартири, так як йому було достовірно відомо, що власником даної частки нерухомого майна є [PERSON], що підтверджується, свідоцтвом про право власності на житло, та враховуючи те, що квартира для позивача не є чужим майном, так як позивач є співвласник вказаного майна, таким чином позивач не володіє нерухомим майном протягом десяти років. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed