Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Позивач 21.10.2016 року звернулась до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до МОЗ України, в якому просила: - визнати нечинним та скасування наказу МОЗ України від 08.07.2016 р. № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України» від 01.07.2016 р.» в частині визначення [PERSON] виконуючим обовязки директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», - зобовязання МОЗ України внести зміни до наказу від 08.07.2016 р. № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України» від 01.07.2016 р.» шляхом включення до наказу [PERSON], як виконуючої обовязки директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», - стягнути з МОЗ України заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 31 336,00 грн., - стягнути з МОЗ України моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. У подальшому 27.06.2017 року, 12.12.2017 року представником Позивача [PERSON] неодноразово подавалися заяви про збільшення позовних вимог, зокрема, стосовно розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги вмотивовані тим, що Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 29.06.2016 року № 139-о з займаної посади директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепіслужби України» було звільнено [PERSON], відповідно до п. 8 ст. 36 КзпП України та з підстав передбачених п.п. 6.2.5.11 Контракту, укладеного між Держсанепідслужбою України та [PERSON]. 30 червня 2016 року Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 140-о (копія додається до матеріалів справи) позивача [PERSON] було призначено на посаду директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» з 30.06.2016 року на умовах укладеного з нею Контракту від № 51. Відповідно до п. 7.1. зазначеного Контракту на позивача було покладено обовязки директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центру Держсанепідслужби України» в період дії контракту, а саме з 30.06.2016 року по 30.06.2019 року. 01 липня 2016 року Міністерством охорони здоровя України було видано наказ № 644 про прийняття до сфери управління МОЗ України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ. Додатком № 2 Наказу № 644 від 01.07.2016 року затверджено перелік державних підприємств та державних установ, що належать до сфери управління МОЗ України, що реорганізуються шляхом їх приєднання до державної установи «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України». Також зазначеним наказом від 01.07.2016 року № 644 було затверджено Перелік голів комісій з питань припинення діяльності юридичних осіб державних підприємств та державних установ де головою комісії з припинення Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» призначено [PERSON] ([NUMBER]). Проте вже 08 липня 2016 року Відповідачем було видано наказ № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 01.07.2016 р. № 644 (копія додається), відповідно до якого було затверджено перелік осіб призначених на посади виконуючих обовязки директорів державних підприємств та державних установ Міністерства охорони здоровя України. У вказаному переліку [PERSON] ([NUMBER]) зазначений, як виконуючий обовязки директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». Позивач вважає наказ МОЗ України від 08.07.2016 року № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 01.07.2016 р. № 644» в частині призначення [PERSON] в.о. директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», таким, що не відповідає положенням чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню, оскільки порушує її трудові права та який її фактично відсторонив від роботи. Крім того позивач, вважає, що такими незаконними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду. Ухвалою суду від 04.11.2016 року провадження у справі було відкрито. У попередньому судовому засіданні 12 грудня 2016 року було вирішено питання про призначення справи до судового розгляду та призначено розгляд справи на 18.01.2017 року. 03 січня 2017 року через канцелярію Приморського районного суду міста Одеси надійшли письмові заперечення на позов від Міністерства охорони здоровя України (т.1, а.с.45-47), відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 437-р до сфери управління Міністерства охорони здоровя України передано цілісні майнові комплекси державних установ та організацій із сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби, зокрема і державну установу «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України». На виконання вказаного розпорядження наказом МОЗ України від 01.07.2016 року № 644 затверджено відповідні акти приймання-передачі та прийнято Міністерством охорони здоровя України цілісні майнові комплекси державних підприємств та державних установ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, зокрема і ДУ «ООЛЦ Держсанепідслужби України». Відповідно до вказаного наказу цілісні майнові комплекси державних установ на праві оперативного управління та державні підприємства на праві господарського відання за державною установою «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України». Припинено діяльність державних підприємств та державних установ шляхом реорганізації у формі приєднання до державної установи «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України». У звязку з наведеним було утворено комісії з питань припинення діяльності юридичних осіб державних підприємств та держаних установ та затверджено їх голів, в тому числі позивача було призначено головою комісії з припинення ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». Тому відносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі ст.. 105 ЦК України, а будь-які трудові чи цивільно-правові договори відповідачем з [PERSON] не укладались. У подальшому, наказом МОЗ України від 08.07.2016 року № 689 було внесено зміни до наказу МОЗ України від 01.07.2018 р. № 644, зокрема, вирішено закріпити державне майно, що входить до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ за відповідними закладами. Таким чином, МОЗ України відмовилось від реорганізації державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» та закріпило за ними відповідне майно. У відповідності з прийнятим рішенням, пунктом 5 наказу МОЗ України від 01.07.2016 року № 644 (із внесеними змінами) передбачено виконання обовязків керівників державних підприємств та державних установ Міністерства охорони здоровя України, зокрема і ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». Посилались на те, що правовий статус [PERSON] та [PERSON] є різним за своєю природою та правовим режимом регулювання. [PERSON] була призначена уповноваженим органом управління у відповідності до статті 105 ЦК України головою ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи. [PERSON] призначений керівником установи, тому між ним та МОЗ України виникли трудові відносини. Зважаючи на доводи викладені в запереченні відповідач заявив клопотання про залучення у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] та Державну установу «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України» (т.1, а.с.49). У судовому засіданні 18.01.2017 року суд протокольною ухвалою, враховуючи предмет на підстави позову, задовольнив клопотання відповідача та залучив до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] та Державну установу «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України». 15.03.2017 року, 27.04.2017 року розгляд справи відкладався за клопотанням учасників процесу. До суду 27.04.2017 року надійшли письмові пояснення представника позивача на заперечення відповідача, згідно яких зазначила, що відповідач здійснив зміни до наказів за відсутності належних у нього на те повноважень. Вказувала, що форма та зміст наказу, на який посилається відповідач, суперечить вимогам чинного законодавства та не може вважатися документом, відповідно до якого особу може бути призначено на посаду. Посилалась на те, що в наказі від 08.07.2016 року №689 відсутні будь-які ознаки укладення трудового договору з громадянином [PERSON], він не був працівником установи, в яку його призначили виконуючим обовязком, вважає даний наказ не чинним та таким, що виданий без додержання вимог чинного законодавство. Згідно з наказом МОЗ України від 01.07.2016 року №644 позивача було призначено головою комісії з припинення діяльності ДУ «Одеський обласний лабораторний центр МОЗ України», в даній частині наказ не скасовувався відповідачем, не змінювався та станом на момент подачі позову є чинним, наказ про звільнення з підстав, передбачених чинним законодавством, не видався (т.1, а.с.80-81). 27 червня 2017 року в судовому засіданні позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, протокольною ухвалою суду заяву було прийнято (т.1, а.с.95-96) та який направлявся іншим учасникам процесу. У судовому засіданні 14.09.2017 року судом було постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача задоволено та витребувано від МОЗ України: копію наказу №644 від 01.07.2016 року «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоровя України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ» з додатками до нього; копію наказу №689 від 08.07.2016 року «Про внесення змін до наказу Міністерства охорони здоровя України» від 01.07.2016 року» з додатками до нього; копію наказу Міністерства охорони здоровя України, що підтверджує звільнення, переведення або визначення іншого статусу [PERSON] з посади\~ директора Державної установи «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України». 24.10.2017 року розгляд справи було відкладено на 12.12.2017 року за клопотанням представника позивача та у звязку з не виконанням ухвали суду від 14.09.2017 року про витребування доказів. На виконання Ухвали суду від 14.09.2017 року на адресу Приморського районного суду міста Одеси 13.11.2017 року від Міністерства охорони здоровя України разом з листом від 06.11.2017 року № 02-01/2016 надійшли матеріали завірена копія наказу №644 від 01.07.2016 року «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоровя України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ» з додатками до нього; завірена копія наказу №689 від 08.07.2016 року «Про внесення змін до наказу Міністерства охорони здоровя України» від 01.07.2016 року» з додатками до нього та зазначено в листі про те, що [PERSON] не перебувала на посаді директора Державної установи «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України» (т.1, а.с.170-217), з якими суд надав час учасниками процесу ознайомитися. 04.12.2017 року через канцелярію Приморського районного суду міста Одеси надійшли письмові пояснення від третьої особи - ДУ «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України», відповідно до яких Державна установа заперечує щодо задоволення позовних вимог з тих підстав, що ДУ «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України» не є правонаступником Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» та згідно відомостей з Державного реєстру юридичних осіб , фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну реєстрацію припинення вказаної юридичної особи не проведено, відносно відновлення порушених трудових прав позивача МОЗ України заперечує, оскільки оскаржуваним наказом трудові права позивача не порушувались. Оспорюваний Наказ МОЗ України від 08.07.2016 р. №689 жодним чином не встановлює, не змінює або не припиняє прав та обовязків для Позивача. У звязку з цим, визнання нечинним, скасування наказу та зобовязання МОЗ України внести зміни до цього наказу, не є способом поновлення прав Позивача. З урахуванням викладеного вважають, що позовні вимоги [PERSON] до МОЗ України безпідставні та необґрунтовані, тому в задоволені позову просили відмовити (т.1, а.с.218-219). 12.12.2017 року представником [PERSON] до суду надано пояснення, відповідно до яких заперечував проти задоволення позову [PERSON] посилаючись на Рішення Апеляційного суду Одеської області від 27.10.2017 року по справі № 523/14371/16-ц, відповідно до якого було визнано незаконним наказ № 139-О від 29.06.2016 року про звільнення [PERSON] з посади директора ДУ Одеський обласний лабораторний центр Держасанепідслужби України та поновлено дію контракту № 3 від 24.04.2013 року, вказане рішення суду набрало законної сили. Враховуючи вищезазначені обставини, на думку представника [PERSON], вбачається, що [PERSON] постійно виконував обовязки директора ДУ Одеський обласний лабораторний центр Держасанепідслужби України, яка в подальшому перейшла під управління МОЗ України та була перейменована на ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». Також представник третьої особи посилається на ту обставину, що, на їх думку, відповідно до Порядку погодження з [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 09.10.2013 р. № 818, кандидатуру [PERSON] не було погоджено належним чином при призначенні на посаду директора ДУ Одеський обласний лабораторний центр Держасанепідслужби України, а тому вона фактично не стала директором зазначеної установи, у подальшому була правомірно усунута від виконання обовязків [PERSON] на підставі оскаржуваного наказу МОЗ України. Також в свої поясненнях представник третьої особи зазначає про різний правовий статус позивача та [PERSON], як в.о. директора установи та голови комісії з припинення (т.1, а.с.223-254). Також в судовому засіданні 12.12.2017 року представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, протокольною ухвалою суду заяву було прийнято (т.1, а.с.220-222). Судове засідання, призначене на 12.12.2017 року, було відкладене за клопотання сторін на 17.01.2018 року. Судове засіданні, призначене на 17.01.2018 року, було відкладене у звязку з неявкою представника позивача та її заявою про відкладення розгляду справи, на 13.03.2018 року. У судове засідання 13.03.2018 року позивач та її представник не зявились, від позивача через канцелярію Приморського районного суду міста Одеси надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій також позовні вимоги підтримала в повному обсязі та позов просила задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, повідомлений був належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Представник третьої особи ДУ «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України» у судове засідання не зявився повідомлений був належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Від представник третьої особи [PERSON] [PERSON] надійшла до суду заява, згідно якої просив справу розглядати справу за їх відсутності з урахуванням, наданих раніше пояснень. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. З 22.03.2018 року по 29.03.2018 року суддя перебувала у щорічній основній відпустці. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень учасників процесу в минулих судових засіданнях, яку були надані ними у минулих судових засіданнях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 30 червня 2016 року Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 140-о [PERSON] було призначено на посаду директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» з 30.06.2016 року на умовах укладеного з нею Контракту від № 51. Відповідно до п. 7.1 зазначеного Контракту на позивача було покладено обовязки директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центру Держсанепідслужби України» в період дії контракту, а саме з 30.06.2016 року по 30.06.2019 року. 01 липня 2016 року Міністерством охорони здоровя України було видано наказ № 644 про прийняття до сфери управління МОЗ України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ. Додатком № 2 Наказу № 644 від 01.07.2016 року затверджено перелік державних підприємств та державних установ, що належать до сфери управління МОЗ України, що реорганізуються шляхом їх приєднання до державної установи «Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України». Додатком до наказу від 01.07.2016 року № 644 також було затверджено Перелік голів комісій з питань припинення діяльності юридичних осіб державних підприємств та державних установ де головою комісії з припинення Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» призначено [PERSON] ([NUMBER]). 08 липня 2016 року Відповідачем було видано наказ № 689 Про внесення змін до наказу МОЗ України від 01.07.2016 р. № 644, відповідно до якого було затверджено перелік осіб призначених на посади виконуючих обовязки директорів державних підприємств та державних установ Міністерства охорони здоровя України. У вказаному переліку [PERSON] ([NUMBER]) зазначений, як виконуючий обовязки директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». На підставі вказаного наказу, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено відомості про керівника Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». Не погоджуючись з діями Міністерства охорони здоровя України з приводу внесення відомостей щодо в.о. директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» - [PERSON], позивач звернулась за захистом своїх, на думку позивача, порушених прав з позовом до суду про визнання нечинним зазначеного наказу, також в звязку з неможливістю виконувати обовязки директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» просила стягнути на її користь заробіток за час вимушеного прогулу. Звертаючись з відповідним позовом, позивачка просила також стягнути на її користь компенсацію за завдану моральну шкоду з підстав, встановлених ст.. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Позивачка звернулась до суду за захистом, її думку, порушених трудових прав, тому справа розглядається у порядку цивільного судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України) У відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За розглядом справи судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 437-р до сфери управління Міністерства охорони здоровя України передано цілісні майнові комплекси державних установ та організацій із сфери управління Державної санітарно-епідеміологічної служби, зокрема і державну установу «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України, 01 липня 2016 року Міністерством охорони здоровя України було видано наказ № 644 про прийняття до сфери управління МОЗ України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ. Додатком № 2 Наказу № 644 від 01.07.2016 року затверджено перелік державних підприємств та державних установ, що належать до сфери управління МОЗ України, що реорганізуються шляхом їх приєднання до державної установи Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України . Відповідно до наказу МОЗ України від 01.07.2016 року № 644 було: затверджено акти приймання-передачі відповідно до яких Відповідачем прийнято цілісні майнові комплекси державних підприємств та держаних установ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, в тому числі і державну установу «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України». Закріплено цілісні майнові комплекси державних установ на праві оперативного управління та державні підприємства на праві господарського відання за Державною установою Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України. Припинено діяльність державних підприємств та державних установ шляхом їх реорганізації у формі приєднання до державної установи Центр громадського здоровя Міністерства охорони здоровя України. У звязку з цим було утворено комісії з припинення діяльності юридичних осіб державних підприємств та державних установ та затверджено Перелік голів комісій з питань припинення діяльності юридичних осіб державних підприємств та державних установ де головою комісії з припинення Державної установи Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України призначено позивача - [PERSON] ([NUMBER]). У подальшому 08.07.2016 року наказом Міністерства охорони здоровя України № 689 було внесено зміни до наказу МОЗ України від 01.07.2018 р. № 644, зокрема, вирішено закріпити державне майно, що входить до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ за відповідними закладами. Таким чином, МОЗ України відмовилось від реорганізації державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» та закріпило за ними відповідне майно. У відповідності з прийнятим рішенням, пунктом 5 наказу МОЗ України від 01.07.2016 року № 644 (із внесеними змінами) передбачено виконання обовязків керівників державних підприємств та державних установ Міністерства охорони здоровя України, зокрема і ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». За розглядом справи судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 29.03.2017 року № 348 , урядом було скасовано рішення про реорганізацію Державної санітарно-епідеміологічної служби шляхом її приєднання до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів та прийнято рішення про її ліквідацію. Відповідно до обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2017 року (номер провадження: 22-ц/785/2973/17), та які відповідно до положень ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, [PERSON] був поновлений на посаді директора саме ДУ Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України з 29.06.2016 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.(ч.4 смт.82 ЦПК України). Таким чином, [PERSON] на момент призначення його в.о. директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» був працівником організації, яка перейшла до відання МОЗ України згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України. Таким чином МОЗ України, вносячи зміни до наказу від 01.07.2016 року, діяв в межах повноважень встановлених законом, оскільки трудові відносини між [PERSON] та Державною санітарно-епідеміологічною службою України не переривались. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Так, відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. У разі приєднання одного або кількох суб'єктів господарювання до іншого суб'єкта господарювання до цього останнього переходять усі майнові права та обов'язки приєднаних суб'єктів господарювання. Згідно ч.3 ст.36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Пунктом 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно зі ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. [PERSON] комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Статтею 106 Цивільного кодексу України передбачено, що злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Установлено також, що відповідно до частини 3 статті 105 Цивільного кодексу України з моменту призначення Комісії з реорганізації до неї переходять повноваження щодо управління справами, повноваженнями директора. Стосовно п.1 прохальної частини позовних вимог про визнання нечинним та скасування наказу МОЗ України від 08.07.2016 р. № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України» від 01.07.2016 р.» в частині визначення [PERSON] виконуючим обовязки директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», суд зазначає наступне. Як вбачається з вказаного наказу МОЗ України від 08.07.2016 р. № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України» від 01.07.2016 р.» [PERSON] був призначений виконуючим обовязки керівника Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», а позивачка згідно наказу МОЗ №644 від 01.07.2016 року входить до Комісії з питань припинення діяльності юридичних осіб державних підприємств та державних установ як голова вказаної Комісії, а тому суд не вбачає в цьому порушень законодавства та прав позивачки. Зазначена дія (право відповідача з призначення на посади відповідних осіб) відноситься до виключеної компетенції відповідача. Суду не надано в підтвердження обґрунтованості позову, а також згідно витребуваних судом наказів та додатків до нього, належні та допустимі докази щодо наказу про звільнення позивача с займаної посади. Відповідно до Порядку погодження з [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 р. N 818, керівник центрального органу виконавчої влади подає голові відповідної місцевої держадміністрації пропозицію щодо погодження призначення на посаду керівника підприємства. Повідомлення про погодження або вмотивовану відмову у погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи. Як вбачається з листа [PERSON] Обласної державної адміністрації від 29 червня 2016 року №\~3878/02-41/01/3074 Обласна державна адміністрація відкликала лист від 21.06.2016 р. №\~3878/02-41/05/2957 та картку погодження щодо призначення [PERSON] на посаду директора ДУ «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України». Суд звертає увагу, на те, що лист [PERSON] Обласної державної адміністрації №\~3878/02-41/01/3074 датований 29.06.2016 року, а Наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 140-0, згідно, якого [PERSON] призначено на посаду директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» видано 30.06.2016 р.. Між тим, суд не приймає до уваги дані пояснення представника третьої особи з приводу невідповідність Наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби № 140-0 від 30.06.2016 р. вимогам чинного законодавства, оскільки зазначене не стосується предмету позову. Стосовно другої вимог позову [PERSON] суд виходить з того, що не вправі зобовязати засновника державної установи в особі МОЗ України вчинити дії, що відносяться до їх виключеної компетенції, а саме внести зміни до наказу від 08.07.2016 р. № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України» від 01.07.2016 р.» шляхом включення до наказу [PERSON], як виконуючої обовязки директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України». З урахуванням викладеного, за встановлених обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] у частині визнання нечинним та скасування наказу МОЗ України від 08.07.2016 р. № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України» від 01.07.2016 р.» в частині визначення [PERSON] виконуючим обовязки директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», зобовязання МОЗ України внести зміни до наказу від 08.07.2016 р. № 689 «Про внесення змін до наказу МОЗ України» від 01.07.2016 р.» шляхом включення до наказу [PERSON], як виконуючої обовязки директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», а тому в їх задоволенні відмовляє. Щодо позовних вимог з приводу стягнення заробітку за час вимушеного прогулу суд приходить до наступного. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). У частині другій зазначеної статті визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд погоджується з доводами Відповідача, що правовідносини між Позивачем та МОЗ України виникли на підставі вимог статті 105 ЦК України та відповідного наказу МОЗ №644 від 01.07.2016 року, а також критично ставиться до доводів Позивача стосовно того, що її безпідставно та необґрунтовано усунено від виконання взятих на себе повноважень передбачених трудовим контрактом та законом внаслідок чого вона вимушена перебувати у невизначеному стані без достатніх засобів для існування, адже трудових відносин між Позивачем та МОЗ України не виникло. У даному випадку позивачку не було звільнено з роботи у звязку з чим, підстав для задоволення вказаної вимоги у суду немає. Щодо позовної вимоги позивача з приводу компенсації їй моральної шкоди. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України). Одне з провідних місць в реалізації гарантованих Конституцією України трудових прав громадян займає Кодекс законів про працю України, який у статті 237-1 передбачив відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Так, згаданою статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При здійсненні правосуддя у цивільних справах по трудовим спорам з відшкодуванням моральної шкоди суд, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди [PERSON] зазначила лише перелік обставин (безпідставне та необґрунтоване усунення від виконання взятих нею повноважень), які, на її думку, свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст. 12 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходила позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Outcome: dismissed