Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника - адвоката Камисова А.Я. звернувсядо Енергодарського міського суду Запорізької області 29.12.2020 р. з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій просить суд: зменшити розмір утримуваних з [PERSON] аліментів з 1/3 частини всіх видів доходу до 2395 гривень на двох дітей щомісячно. В обґрунтування вимог позову представник позивача зазначає, що 23.06.2018 р. Енергодарським міським судом Запорізької області по цивільній справі №316/1048/18 було видано наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку починаючи стягнення з 20.06.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Вважає, що заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину та сам судовий наказ від 23.06.2018 р. не містять посилань на суттєву обставину: хто із батьків проживає окремо і хто повинен чи може брати участь в утриманні дитини, оскільки вони всі крім повнолітніх дітей проживають разом в одній квартирі, ведуть спільне господарство, не здійснювали поділ майна. Крім того, на час звернення відповідачки до суду із заявою про видачу судового наказу позивач не мав стабільного і постійного доходу, працював виконуючи приватні замовлення на ремонт побутової техніки. Зазначає, що на дату звернення до суду з позовом шлюб між ними розірвано (а.с.2-4). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Куценко М.О. від 06.01.2021 р. відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.14-14зворот). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.04.2021 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.22-22зворот). В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Камисов А.Я. не з`явились, представником позивача надано до суду 30.08.2021 р., через канцелярію, письмове клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника (а.с.28). Будь-яких інших заяв або клопотань до суду стороною позивача надано не було. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, будь-яких заяв або клопотань, відзову чи заперечень проти позову, зустрічної позовної заяви - до суду не надала. Про розгляд справи судом відповідач повідомлялась в порядку визначеному п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України (а.с.13, 18, 26), що відповідно до положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України свідчить про належність повідомлення відповідача про розгляд даної справи судом. Враховуючи відсутність підстав для відкладення слухання справи визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, положення ст.280 ЦПК України, суд ухвалив: провести розгляд справи у відсутності сторін, в порядку заочного провадження, на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін по справі, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положення пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що на наказом Енергодарським міським судом Запорізької області виданого 23.06.2018 р. у справі №316/1048/18 (провадження №2-н/316/75/18) за заявою [PERSON] , з [PERSON] (позивач по справі) на користь [PERSON] (відповідач по справі) призначено стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 20.06.2018 року і до досягнення дітьми повноліття (далі - Судовий наказ) (а.с.8-8зворот). Судовий наказ набрав законної сили 23.06.2018 р. та відповідно до положень ч.4, ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини ним встановлені не доказуються при розгляді даної справи. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина 2 статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Частиною 2 статті 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів необхідних для її життєдіяльності. Положеннями Сімейного кодексу України (далі - СК України), визначаються декілька способів виконання батьками обов`язку щодо матеріального утримання дітей, одним з яких, зокрема, є утримання неповнолітніх дітей, на що стягуються аліменти у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі (статті 180, 183, 184 СК України). Частина 5 статті 183 СК України визначає право звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, у тому числі, на двох дітей в розмір однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, чим і скористалась відповідач по справі. Відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 р. у справі №6-143цс13 зроблено висновок про те, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Таким чином, законом передбачено право звернення до суду платника аліментів з позовом про зменшення розміру аліментів, у тому числі, і шляхом зміни способу їх присудження, як в даному випадку і просить позивач заявляючи вимогу про зменшення розміру аліментів які з нього стягуються з 1/3 частини всіх видів доходу до 2395 гривень на двох дітей щомісячно. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.182 СК України, визначаючи розмір аліментів, суд також враховує: стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини як фізичного, так і духовного та морального розвитку. У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-XII та набула чинності для України 27.09.1991 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, зазначені вище норми матеріального та процесуального права тільки вказують на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів, в даному випадку, за Судовим наказом, за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, при цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану, при цьому, зміна сімейного стану є самостійної, незалежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів, разом з тим, вирішуючи питання, суд повинен керуватися принципом «максимально можливим урахуванням інтересів дітей». Проте, зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач фактично надає свій аналіз обставинам за яких судом 23.06.2018 р. виданоСудовий наказ, з якими позивач не згоден,однак, суд критично відноситься до таких посилань позивача, оскільки предметом даного позову є наявність або відсутність підстав для зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження, а ні скасування Судового наказу (ст.170 ЦПК України), отже у суду відсутні законні підстави надання правового аналізу підстав видачі Судового наказу. Заявляючи свою незгоду з розміром аліментів за Судовим наказом, позивачем при цьому, не зазначається про зміну у його матеріальному або сімейному стані, або про існування інших обставин, як-то погіршення стану його здоров`я, тощо які б впливали на його можливість чи перешкоджали сплачувати аліменти у визначеному розмірі 1/3 частина на двох дітей. На підтвердження посилань про відсутність стабільного та постійного доходу на час звернення відповідача до суду з заявою про видачу судового наказу, позивачемдокументальних доказів не надано, як і не надано доказів матеріального стану позивача на час розгляду справи судом, а отже суд позбавлений можливості проаналізувати матеріальний стан позивача, для висновку про наявність або відсутність таких підстав для зменшення розміру аліментів які стягуються з позивача. Крім того, позивачем не обґрунтовується з яких міркувань останній виходить визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2395 гривень на двох дітей, який він вважає можливим до стягнення на користь позивача та не надається відповідних доказів на доведення таких його вимог, а також, що такий розмір буде враховувати перш за все як найкращі інтереси дітей. Слід зазначити, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на доведення обґрунтованості його вимог, а клопотань про витребування доказів, в разі неможливості їх самостійного надання, позивачем суду не заявлялось. Положеннями статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виповідано до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Беручі до уваги вищевикладене, норми матеріального та процесуального права, принцип «з максимально можливим урахуванням інтересів дітей», суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно приписів п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції з АТ «МетаБанк» від 15.09.2020 р., позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.1). Проте, враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні вимоги позову, судові витрати понесені позивачем розподілу з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed