Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.03.2021 року поштовим засобом зв`язку звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, згідно прохальної частини якої позивач просить суд: 1) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000, 00 грн., [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000, 00 грн., починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на юридичні послуги у розмірі 2000, 00 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що з 2004 року проживала однією сім`єю із [PERSON] , та за цей час у них народилися діти: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Зміївського районного суду Харківської області відповідача було визнано батьком спільних з позивачем дітей. Згоди на утримання спільних дітей сторонами не досягнуто, позивач сама забезпечує дітей всім необхідним, а відповідач не бере участі у їхньому вихованні та утриманні. Просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, згідно якого наголошує, що вимоги позивача можуть бути задоволені частково, однак факти, викладені у позові, не відповідають фактичним обставинам справи. [PERSON] завжди прагнув приймати участь у житті дітей, часто з ними спілкувався та був у курсі подій в їхньому житті. Після розірвання стосунків позивач почала агресивно себе поводити та чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми, вказуючи, що він офіційно не є їхнім батьком, не дозволяла їх виховувати та надавати дітям допомогу. Від забезпечення дітей відповідач не відмовляється та готовий сплачувати аліменти у розмірі 1/3 заробітку (доходу) щомісячно. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, згідно якого наголошує, що відповідач не надавав гроші на утримання дітей, посилаючись на те, що вони не його. Станом на вересень 2021 року відповідач допомоги не надавав, постійно вводить всіх в оману. Просить суд повністю задовольнити її вимоги, адже дохід відповідача ним самим же підтверджено. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08.06.2005 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.10.2012 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а. с. 12, 15). Згідно рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.01.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання батьківства задоволено: визнано [PERSON] , [INFO] , батьком дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (головуючий суддя Шахова В. В., справа №621/2881/20). Місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адерсою: [ADDRESS] , що є аналогічною адресі реєстрації проживання позивача [PERSON] , про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова (а. с. 14, 17). Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.п. 15, 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, у відповідності із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. 198, 199 СК України, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (статті 183 цього кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно частини\~1\~статті 182\~Сімейного кодексу\~України,\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує: стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини;2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів;3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина;3-1)\~наявність рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів;3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1, 2 статті 184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При цьому, згідно з частиною 2 статті 182 Сімейного Кодексу України,\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до\~частини 1\~статті 191\~Сімейного кодексу\~України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідач надав до суду довідку про доходи, видану Приватним акціонерним товариством «Харківська бісквітна фабрика», з якої вбачається, що [PERSON] працевлаштований у ПрАТ «Харківська бісквітна фабрика» з 30.10.2002 року та займає посаду виготовлювач мас, та загальна сума його доходу за період з 01.12.2020 року по 31.05.2021 року складає 118612 грн. 25 коп. (а. с. 43). Інших даних, наприклад, про наявність у нього нерухомого майна та інших джерел доходу матеріли справи не містять. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач є здоровою, працездатною молодою особою, даних про наявність обмежень за станом здоров`я не має, дані про наявність на його утриманні інших непрацездатних осіб також відсутні. Отже, приймаючи до уваги як рівень прожиткового мінімуму дітей, на утримання яких стягуються аліменти, матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, зважаючи на батьківський обов`язок відповідача по утриманню дітей до їх повноліття, враховуючи інтереси останніх, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 02.03.2021 року. При цьому, суд зазначає, що стаття 180 Сімейного кодексу України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто дана норма передбачає обов`язок утримувати дитину, як батьком, так і матір`ю, причому, такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін цивільного процесу на наступне. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дана норма передбачає у першу чергу, щоб саме батьки виявляли до дитини повагу та ставилися до неї як до особистості, враховували її бажання, інтереси, потреби. При цьому, сторони не позбавлені можливості домовитися, діючи в інтересах дитини, щодо спільної участі у вихованні спільної дитини. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] щодо неможливості надання допомоги дітям через створення перешкод з боку матері, адже вони не доведені належним чином. [PERSON] міг надавати таку допомогу будь-яким способом, будь-яким засобом зв`язку, однак цього з незрозумілих для суду причин не робив. Необґрунтованими доводами відповідача є також те, що позивач не дозволяла йому виховувати та надавати дітям допомогу так як він офіційно не є батьком дітей, адже як вбачається із рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.01.2021 року саме позивач ініціювала позов про визнання батьківства у зв`язку з існуванням спору з даного приводу з відповідачем. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 908 грн. 00 коп. судового збору. З приводу заявлених до стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2000, 00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, 30.09.2020 року між позивачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр правової допомоги населенню» укладено договір №П-982, згідно якого, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику наступні юридичні послуги: проект позовної заяви про визнання батьківства, проект клопотання , проект позовної заяви про аліменти, консультація (а. с. 18). Також матеріали цивільної справи містять акт про надання юридичних послуг від 21.10.2020 року, з якого вбачається, що надані послуги представляють собою послуги з: правового аналізу, заснованого на матеріалах справи, складання проекту позовної заяви про визнання батьківства, клопотання про проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, складання проекту позовної заяви про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Вказані послуги надані на суму 7170 грн. та вказана сума присуджена до стягнення на користь позивача згідно рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.01.2021 року. Суд наголошує, що матеріали справи не містять жодної інформації про те, що позивач понесла витрати на суму 2000, 00 грн. саме за надання їй правової допомоги у судовому провадженні про стягнення аліментів. Отже, оскільки позивачем не надано жодного документу, що свідчить про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення за рахунок відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у будь-якому розмірі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до\~висновку,\~що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial