Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг повноліття. Позов мотивовано тим, що сторони з 23.09.1995 року по 07.07.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2014 року розірвано. В той же час сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Наразі, позивач зареєстрована та проживає з молодшим чином в [ADDRESS] . Син [PERSON] з 01.10.2015 року по 30.03.2018 року навчався у Вищій комерційній школі у м. Радом, Республіка Польща та відповідно проживав у Польщі. На даний час [PERSON] продовжує навчанняу Варшавському Університеті, м. Варшава та проживає в Республіці Польщі. Бабуся та дідусь [PERSON] проживають у Республіці Білорусь і у зв`язку з цим [PERSON] у 2015 2018 років відпочивав та оздоровлювався у батьків позивача. Позивач зазначає, що вона має матеріальну можливість здійснювати з сином тимчасові поїздки для його відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України, в тому числі в період канікул та свят. У зв`язку з навчанням старшого сина [PERSON] відкрито візу до країн Європейського союзу, куди одночасно вона має бажання повезти на відпочинок і молодшого сина. Впродовж останніх трьох років відповідач не цікавиться своєю дитиною, при цьому використовуючи свою можливість надання чи не надання дозволу останній позбавляє дитину відпочинку, розвитку та оздоровлення. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просить надати дозвіл малолітньому громадянину України [PERSON] , який народився в м. Вінниці, 17 серпня [INFO] на тимчасові неодноразові виїзди за межі державного кордону України до Республіки Білорусь, в країни, які входять до Шенгенської зони (Австрія, Бельгія, Данія, Фінляндія, Франція, Греція, Іспанія, Люксембург, Нідерланди, Німеччина, Португалія, Швеція, Італія, Естонія, Латвія, Литва, Мальта, Польща, Чехія, Словаччина, Словенія, Угорщина, Норвегія, Ісландія, Ліхтенштейн та Швейцарія), Європейського союзу (Австрія, Бельгія, Болгарія, Великобританія, Угорщина, Німеччина, Греція, Данія, Ірландія, Іспанія, Італія, Кіпр, Латвія, Литва, Люксембург, Мальта, Нідерланди, Польща, Португалія, Румунія, Словаччина, Словенія, Фінляндія, Франція, Хорватія, Чехія, Швеція, Естонія), Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об`єднані Арабські Емірати, Чорногорія, Домініканської Республіки, Ізраїлю, Тунісу та Таїланду до досягнення дитиною 16-річного віку в супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] . Надати дозвіл [PERSON] на оформлення всіх необхідних візових (паспорт або інших) документів [PERSON] , [INFO] без дозволу (згоди) батька [PERSON] до досягнення дитино 16-річного віку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечив щодо необхідності молодшого сина виїжджати за кордон України, однак за умови щорічної згоди батька. Категорично заперечив про надання дозволу на тимчасові неодноразові виїзди за межі державного кордону України до Ізраїлю та Тунісу, так як там відбуваються бойові дії. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.08.2012 року. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2014 року (цивільна справа № 127/11667/14-ц). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.04.2017 року надано дозвіл\~неповнолітньому громадянину\~України [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~на тимчасові\~неодноразові виїзди\~за межі\~державного кордону\~України до\~Республіки Польща,\~Республіки Білорусь\~та Турецької\~Республіки у\~супроводі його\~матері [PERSON] ,\~без згоди\~та супроводу\~батька [PERSON] ,\~в період\~протягом 3\~років з\~дня набрання\~рішенням суду\~законної сили. Надати дозвіл [PERSON] на оформлення всіх необхідних візових (або інших) документів та паспорту громадянина України для виїзду за межі державного кордону України [PERSON] , [INFO] , без дозволу (згоди) батька [PERSON] , в період протягом 3 років з дня набрання рішенням суду законної сили. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині задоволення позову відмовлено. Як видно із довідки Польсько Українського медичного товариства ім. Св. Лукаша від 21.12.2016 року № 87, адресованої на ім`я позивача [PERSON] , їй як члену Польсько Українського медичного товариства ім. Св. Лукаша надається право на безкоштовне оздоровлення та відпочинок в Республіки Польша, її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] на протязі досягнення ним повноліття, а також проходження курсів польської мови, вивчення історії, культурних традицій Польщі. Відповідно до довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад № 67 ВМР» № 37 від 27.04.2018 року [PERSON] , [INFO] , відвідує КЗ «ДНЗ № 67 ВМР» з вересня 2014 року по теперішній час. Вихованням дитини та участю у громадському житті займається лише мати [PERSON] . Батько [PERSON] участі у житті дитини не приймає, збори не відвідує. У сторін також є старший син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.08.1996 року, [PERSON] навчається у Вищій комерційній школі у м. Радом, Республіка Польша, що підтверджується довідкою від 03.07.2015 року. Крім того, дід та баба [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] проживають у Республіці Білорусь, що підтверджується паспортами. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов`язків. Однак суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема\~ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітнього сина. При цьому суд звертає увагу, що в судовому засіданні було встановлено, що раніше батько відмовлявся щодо надання дозволу дитини на виїзд за кордон на оздоровлення, зокрема щодо виїзду до Єгипту. Враховуючи зазначене вище, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення освітнього розвитку, суд вважає необхідним надати дозвіл малолітньому громадянину України [PERSON] , який народився в м. Вінниці, 17 серпня [INFO] на тимчасові неодноразові виїзди за межі державного кордону України до Республіки Білорусь, в країни, які входять до Шенгенської зони (Австрія, Бельгія, Данія, Фінляндія, Франція, Греція, Іспанія, Люксембург, Нідерланди, Німеччина, Португалія, Швеція, Італія, Естонія, Латвія, Литва, Мальта, Польща, Чехія, Словаччина, Словенія, Угорщина, Норвегія, Ісландія, Ліхтенштейн та Швейцарія), Європейського союзу (Австрія, Бельгія, Болгарія, Великобританія, Угорщина, Німеччина, Греція, Данія, Ірландія, Іспанія, Італія, Кіпр, Латвія, Литва, Люксембург, Мальта, Нідерланди, Польща, Португалія, Румунія, Словаччина, Словенія, Фінляндія, Франція, Хорватія, Чехія, Швеція, Естонія), Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об`єднані Арабські Емірати, Чорногорія, Домініканської Республіки, Таїланду до досягнення дитиною 16-річного віку в супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] та надати дозвіл [PERSON] на оформлення всіх необхідних візових (паспорт або інших) документів [PERSON] , [INFO] без дозволу (згоди) батька [PERSON] до досягнення дитино 16-річного віку. Водночас за згодою сторін суд вважає за можливе виключити з переліку країн Ізраїль та Туніс.

Outcome: partial