Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.03.2018 звернувся з позовом до суду про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу за № 0421, укладеного 02 лютого 2018 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Альфакоммерсгруп». Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Альфакоммерсгруп» на його користь 40 000,00 грн. згідно зазначеного договору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в мережі Інтернет знайшов оголошення щодо розпродажу автомобілів марки «Kia Sportage», 2014 року випуску за акційною ціною 170 000,00 грн. Він зателефонував за номером телефону, який був зазначений в оголошенні. Менеджер повідомив, що зазначений автомобіль є в наявності та щоб його придбати необхідно приїхати до офісу компанії та підписати відповідні документи на купівлю автомобіля. 02.02.2018 року він приїхав до офісу ТОВ «Альфакоммерсгруп», де уклав попередній договір № 0421 купівлі-продажу транспортного засобу, за яким ним сплачено аванс у розмірі 40 000,00 грн. Відповідач за попередньою домовленістю зобов'язався передати йому автомобіль до 07.02.2018. Через деякий час менеджер товариства повідомив його, що через технічні несправності цей автомобіль не може бути переданий йому до 07.02.2018 та запропоновано розірвати зазначений договір. 07.02.2018 ним було направлено на адресу відповідача заяву про розірвання договору та повернення одержаних в рахунок авансу коштів у розмірі 40 000,00 грн. Проте до цього часу кошти йому не повернуто, договір не розірвано та основний договір не укладено. На його думку умови попереднього договору № 0421 від 02.02.2018 є несправедливими, оскільки умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоду споживачеві. Окрім того, договір містить ознаки нечесної підприємницької діяльності, оскільки вартість автомобіля, яка зазначена в договорі, є нижчою від ринкової ціни, а тому це дає підстави вважати, що відповідач навмисно ввів його в оману стосовно ціни автомобіля щоб отримати аванс. Ухвалою від 19 квітня 2018 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз'яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. Копії відповідних документів з ухвалою про відкриття провадження у справі тричі направлялись на адресу місцезнаходження відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте, зазначена кореспонденція поверталась на адресу суду з відміткою працівника відділу зв'язку «За закінченням встановленого строку зберігання». Днем вручення судової повістки (листа) є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що зареєстрована у встановленому законом порядку, що врегульовано п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що врегульовано ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними матеріалами справи відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON], маючи бажання купити автомобіль, в мережі інтернет знайшов оголошення про продаж автомобіля марки «Kia Sportage», 2014 року випуску за акційною ціною 170 000,00 грн. Зателефонувавши на вказаний в оголошенні номер телефону, позивач дізнався від менеджера, що зазначений автомобіль є в наявності та щоб його придбати необхідно приїхати до офісу компанії ТОВ «Альфакоммерсгруп» та підписати відповідні документи на купівлю автомобіля. 02 лютого 2018 року позивач приїхав до офісу відповідача, щоб придбати зазначений автомобіль. Впевнившись, що автомобіль є в наявності, йому були надані реквізити для сплати авансового внеску в розмірі 40 000,00 грн. Того ж дня позивач надав відповідачу копію квитанції про сплату авансового внеску у розмірі 40 000,00 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «Альфакоммерсгруп» від імені [PERSON], де призначення платежу зазначено ? сплата згідно попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0421 від 02.02.2018. Після цього між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0421 від 02.02.2017, відповідно до умов якого відповідач за попередньою домовленістю зобов'язався передати позивачу транспортний засіб марки «Kia Sportage», 2014 року випуску за акційною ціною 170 000,00 грн. до 07 лютого 2018 року. При цьому, автомобіль позивачу до зазначеної дати наданий не був. Тому позивач 07.02.2018 направив на адресу відповідача заяву про розірвання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0421 від 02.02.2017 та про повернення грошових коштів у розмірі 40 000,00 грн. із зазначенням у заяві номеру рахунку, на який необхідно повернути кошти. Однак, листом ТОВ «Альфакоммерсгруп» за № 44 від 28.02.2018 повідомлено позивача про те, що за відсутності волевиявлення ТОВ «Альфакоммерсгруп» на дострокове розірвання (припинення) договору відсутні правові підстави для дострокового розірвання (припинення) договору, а тому також відсутні підстави для повернення грошової суми, сплаченої на виконання п. 2.1 Договору. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 2 ст. 16 та ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства. За правилами ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення позивача, який виступив у договорі як покупець, було направлено на купівлю у відповідача транспортного засобу, а тому між ними було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0421 від 02.02.2017. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію щодо його укладення. Як вбачається із документів, між сторонами виник спір щодо можливості укладення основного договору в майбутньому. 07.02.2018 позивач склав та направив відповідачу заяву про розірвання попереднього договору та повернення йому коштів, чим фактично відмовився від укладення основного договору, оскільки останній втратив довіру до відповідача через невиконані ним умови договору щодо передачі автомобіля певної марки за певну плату та укладення 07.02.2018 з ним основного договору. Невідповідність змісту попереднього договору іншим актам цивільного законодавства полягає у недотриманні вимог ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону, відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Для кваліфікації умов договору несправедливими, відповідно до норм статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Положенням ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки під час пропонування транспортного засобу відповідач зазначив у договорі вартість автомобіля «Kia Sportage», 2014 року випуску за ціною 170 000,00 грн., що є неможливою, оскільки дана ціна є нижчою ринкової, а тому інформація про умови договору, а саме про ціну транспортного засобу надавалась позивачу у нечіткий спосіб, тому підприємницька практика відповідача є такою, що вводить в оману позивача. На підставі вищевикладеного, вказані умови попереднього договору є несправедливими відносно позивача, отже є недійсними з моменту укладання договору. що тягне за собою стягнення, з відповідача завданих позивачеві збитків. За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У відповідності до п. 1.5 попереднього договору сторони зобов'язуються укласти основний договір 07.02.2018 за умови повного виконання п. 2.1 цього попереднього договору. Пунктом 1.8 врегульовано, що попередній договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до моменту укладення основного договору. Якщо укладення основного договору у визначений термін не відбулося, то попередній договір та передбачені ним зобов'язання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений основний договір, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. У п. 2.1 попереднього договору зазначено, що продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання коштів, які передбачені вказаним пунктом як підтвердження наміру покупця укласти основний договір. Таким чином, попередній договір було підписано сторонами після отримання коштів у сумі 40 000,00 грн. Отже, укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу не відповідає вимогам ст. ст. 16, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо принципу добросовісності та справедливості, а його умови призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме допущення використання нечесної підприємницької практики, яка є такою, що містить несправедливі умови, свідчить про наявність правових підстав для визнання договору недійсним із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю. На підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Відповідно до дубліката чека квитанції від 02 лютого 2018 року [PERSON] перерахувала на рахунок відповідача ТОВ «Альфакоммерсгруп» 40 000 грн., відповідно до попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0421 від 02.02.2018. Відповідач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що на виконання укладеного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу № 0421 від 02.02.2018 саме ним було сплачено будь-які грошові кошти відповідачу. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовув частині визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу за № 0421 укладеного 02 лютого 2018 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Альфакоммерсгруп». В задоволенні позову про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Альфакоммерсгруп» на користь позивача 40 000,00 грн. сплати згідно зазначеного договору слід відмовити, оскільки отримання (повернення) цієї суми має право вимагати лише власник грошей, що врегульовано ст. 1212 ЦК України. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі встановленому на час звернення до суду з позовом і який становив за вимогою немайнового характеру 704 грн.80 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial