Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 грудня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1999 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них не склалося. Через різні характери, погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та згоди щодо ведення спільного подружнього життя, між ними виникали сварки, внаслідок чого вони припинили шлюбні відносини і майже рік разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Вважає, що їх сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя, примирення та збереження шлюбу з відповідачкою неможливе та суперечить його інтересам, інтересам дружини та їх дитини. Тому просив розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини з матір'ю та батьком. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.4). По телефону позивач також повідомив суду, що він в даний час перебуває на службі в зоні АТО, а тому просив розглядати справу без його участі, свій позов підтримав, просив не призначати строку для примирення, так як повністю втратив почуття любові до дружини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та розірвати шлюб, позов визнала повністю. Дослідивши письмові докази справи, суд прийшов до висновку, що позов є законний, обґрунтований доказами, а тому підлягає задоволенню. Установлено, що сторони перебувають у шлюбі з 30 квітня 1999 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Шлюб сторін виявився невдалим, вони припинили сімейні стосунки і майже рік проживають окремо, спільного господарства не ведуть, так як не знаходять взаєморозуміння між собою. Сторони просили суд не призначати їм строку для примирення, так як збереження шлюбу суперечить їх інтересам, бажання відновити сімейні стосунки у сторін відсутні. Шлюб розпався з вини обох сторін. Згідно статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Цих вимог сторони не дотрималися, що призвело до руйнування сім'ї. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За таких обставин суд з підстав статей 110-112 Сімейного кодексу України постановляє рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Разом з вимогою про розірвання шлюбу позивач просив суд визначити місце проживання сина [PERSON] з матір'ю та батьком та залишити позивачу шлюбне прізвище [PERSON]. Вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.3 статті 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.2 статті статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 2 статті 310 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. За таких обставин суд не визначає місце проживання дитини з кимось із батьків, оскільки на час розгляду справи [PERSON] має вік понад чотирнадцять років і має право самостійно обирати своє місце проживання. Згідно статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. До реєстрації шлюбу позивач мав прізвище [PERSON], яке і залишилося після реєстрації шлюбу. Відповідно до ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, позовна вимога [PERSON] про залишення йому прізвища [PERSON] після розірвання шлюбу не може бути задоволена судом, оскільки право позивача не порушене та ніким не оспорюється та не потребує судового захисту. Відповідно до закону тільки особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу своє прізвище не змінював. За законом прізвище позивача після розірвання шлюбу залишається [PERSON]. Тому суд відмовляє позивачу у задоволенні цієї вимоги. Відповідно до ч.1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції позивач [PERSON] при зверненні до суду сплатив судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок (а.с.1), ці витрати позивач просив покласти на нього та не стягувати з відповідача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial