Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач - [PERSON] 28 листопада 2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому позивач просить суд: - розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем по справі; - визнати місця проживання дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з матір'ю: [PERSON]; - визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]; - здійснити розподіл грошових коштів в сумі 14000 доларів США, що знаходяться на рахунку [NUMBER] та кошти у розмірі 2752 гривні 50 доларів США, що знаходяться на картковому рахунку [NUMBER] в АТ «Сбербанк», а саме визнавши по ? частці коштів за кожним між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.12.2018 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали суду від 29.11.2018 року, прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 18 грудня 2018 року сторонами по справі надано до суду спільну заяву про затвердження мирової угоди та закриття провадження по справі в частині позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя. У підготовчому судовому засіданні 22 грудня 2018 року позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON], разом з представником відповідача, підтримали вказану заяву подану до суду 18.12.2018 року за вхід №51956, підтвердили своє волевиявлення щодо вираження згоди укласти мирову угоду щодо врегулювання предмету спору в частині питання про визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2018 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] щодо врегулювання спору по цивільній справі №520/18880/18, у зв'язку з чим провадження по справі у вказаній частині вимог - закрито. Вказаною ухвалою суду постановлено продовжити розгляд цивільної справи №520/18880/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в порядку цивільного судочинства. У підготовчому судовому засіданні 22 грудня 2018 року позивач [PERSON] позовні вимог підтримав, в обґрунтування яких посилався на те, що подружні стосунки між ними не підтримуються, у них з відповідачем різні характери, погляди на життя, примирення між ними неможливе, шлюб має формальний характер. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала та проти їх задоволення не заперечувала. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв'язку з визнанням відповідачем позову, судом було ухвалено провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 жовтня 2003 року Другим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що 24 жовтня 2003 року складено в Книзі реєстрації актів про одруження актовий запис №498. У зв'язку з чим, [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». За час перебування у шлюбі сторони мають спільних дітей: неповнолітніх дочок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO],. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подружні стосунки між сторонами не підтримуються, подальше сумісне проживання суперечить інтересам сторін, а тому позов [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Сторонами по справі в судовому засіданні не оспорювалось, а навпаки спільно було підтверджено, що неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO],проживають разом з матір'ю - [PERSON]. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що між ним та відповідачкою було узгоджено питання щодо визначення місця проживання дітей з нею - [PERSON], про що він не заперечує та повністю згоден. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, після розірвання шлюбу, місце проживання дитини є місце проживання того з батьків з ким вона проживає. Оскільки діти мешкають з матір'ю і відповідач-батько дітей у судовому засіданні не заперечував проти подальшого проживання дітей з матір'ю, а навпаки вважав це доцільним та таким, що буде відповідати інтересам дітей, суд вважає за можливе позовні вимоги в цій частині задовольнити. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням того, що позивачем не заявлялись вимоги щодо відшкодування судових витрат ні у позові, ні під час розгляду справи, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved