Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.06.2020 р. звернувся до суду з позовом до відповідача Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про стягнення коштів, у якому просив стягнути з відповідача: 1) 3047,04 грн. коштів, отриманих Старокривотульською сільською радою як орендна плата та плата за договорами про управління спадщиною, 3705,06 грн. інфляційних збитків, 961,09 грн. трьох відсотків річних, 4084,28 грн. упущеної вигоди, а всього 11797,47 грн.; 2) 50000 грн. відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати. Ухвалою суду від 13.01.2021 р. до участі у справі залучено правонаступника відповідача Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, яким є Тисменицька міська рада Івано-Франківської області, замінено первісного відповідача його правонаступником. Заявлений позов обґрунтовував тим, що [INFO] померла його матір [PERSON] , яка була власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в урочищі «Задні плоскі» Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, а саме: площею 0,28 га з кадастровим номером 2625885500:01:006:0235 та площею 0,11 га з кадастровим номером 2625885500:01:006:0236, що посвідчувалось відповідними державними актами на право власності на земельну ділянку від 06.02.2009 р. Позивач як спадкоємець за заповітом після смерті матері прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 20.09.2016 р. він отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на успадковані дві земельні ділянки, тоді ж 20.09.2016 р. приватний нотаріус Тисменицького районного нотаріального округу Секрета І.І., яка видала йому свідоцтва про право на спадщину, зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно його право власності на успадковані земельні ділянки. У 2019 р. позивач встановив факт використання своїх земельних ділянок невідомими особами. Виявилось, що масив земельних ділянок в урочищі «Задні плоскі» орендує ТОВ «Штерн Агро». При цьому ні позивач, ні його покійна мати не укладали договорів оренди земельних ділянок ні з ТОВ «Штерн Агро», ні з іншими орендарями. Тому він у березні 2020 р. звернувся з відповідними запитами до вказаного товариства та Старокривотульської сільської ради. З інформації ТОВ «Штерн Агро» йому стало відомо, що, починаючи з 2013 р., Старокривотульська сільська рада надавала в оренду товариству на підставі договорів оренди земельні ділянки, які не витребувані власниками, починаючи з 2016 р. укладала з товариством договори на управління спадщиною на земельні ділянки померлих власників у зв`язку з відсутністю спадкоємців, серед яких вказані дві земельні ділянки померлої матері позивача. Дії відповідача як орендодавця суперечили вимогам ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а з 2016 р. як установника управління спадщиною суперечили вимогам ст.1285 ЦК України щодо двох земельних ділянок, які належали матері позивача та які він успадкував. З повідомлення ТОВ «Штерн Агро» встановлено, що товариство перерахувало відповідачу за використання двох земельних ділянок [PERSON] площею 0,39 га за період з 2013 р. до 2020 р. 3047,04 грн. Вказана сума коштів підлягає до стягнення з відповідача з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України. Крім того, вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки його позбавлено права на отримання орендної плати у повному обсязі, тобто у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок; розмір упущеної вигоди становить 4084,28 грн. Позивачу також спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо його покійної матері та щодо нього сільської ради, яка протиправно використовувала належні їм земельні ділянки; на законну вимогу позивача про виплату йому грошових коштів, які незаконно отримала сільська рада, сільський голова погрожував позивачу зверненням у правоохоронні органи. Спричинену моральну шкоду оцінює у 50000 грн. Позивач та його представники - адвокати Думич О.І. та Щадей Н.В. у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги і просили їх задоволити. Представник відповідача Тисменицької міської ради Івано-Франківської області - адвокат Устінський А.В. у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість. Оскільки Старокривотульська сільська рада не використовувала земельних ділянок позивача, вважає, що належним відповідачем має бути користувач земельних ділянок, договори оренди землі та управління спадщиною не визнавались недійсними та не оспорювались. Дія ч.2 ст.625 ЦК України, яку просить застосувати позивач, заявивши вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Будь-які грошові зобов`язання між позивачем і сільською радою з приводу його земельних ділянок відсутні. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення упущеної вигоди, позивач обмежився формулюванням «вважаю, що я мав право на отримання орендної плати у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок за рік». Жодних доказів можливості отримання таких доходів позивачем не надано. При цьому ПК України встановлено максимальний розмір орендної плати для сільськогосподарських угідь на рівні не більше 5 % нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі. Крім того, позивачем пропущено трьохрічний строк загальної позовної давності щодо вимог за період з 2013 р. до 19.06.2017 р., що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає необґрунтованою. Просив у позові відмовити, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позову, просив застосувати строк позовної давності. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що матір позивача [PERSON] була власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в урочищі «Задні плоскі» Старокривотульської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, а саме: земельної ділянки площею 0,28 га з кадастровим номером 2625885500:01:006:0235 та земельної ділянки площею 0,11 га з кадастровим номером 2625885500:01:006:0236. Право власності [PERSON] посвідчувалось відповідними державними актами на право власності на земельну ділянку від 06.02.2009 р. (а.с.7-8). Після смерті [INFO] [PERSON] позивач як спадкоємець за заповітом, посвідченим 10.11.2012 р. приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Секретою І.І., прийняв спадщину у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття. 20.09.2016 р. позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на успадковані дві земельні ділянки (а.с. 9, 11). Право власності позивача на вказані земельні ділянки 20.09.2016 р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідними інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2016 р. (а.с. 10, 12). Судом встановлено, що Старокривотульська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області, діючи як орендодавець, уклала з орендарем ТОВ «Штерн Агро» договори оренди землі від 01.06.2013 р., 02.06.2014 р. та 01.01.2015 р., відповідно до яких передала в оренду вказаному товариству земельну ділянку - ріллю загальною площею відповідно 82,8490 га, 84,1990 га, що складається з невитребуваних земельних часток (паїв), до складу якої ввійшли належні на праві власності [PERSON] дві земельні ділянки загальною площею 0,39 га (а.с.15-26). У відповідності з вимогами ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (у редакції, чинній на час укладення договорів оренди) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі у разі, якщо відоме їх місцезнаходження. Таким чином, Старокривотульська сільська рада незаконно, у порушення вимог ст.13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», передала в оренду дві земельні ділянки загальною площею 0,39 га, які були виділені в натурі та згідно державних актів належали [PERSON] . Починаючи з 2016 р., Старокривотульська сільська рада уклала з ТОВ «Штерн Агро» договори на управління спадщиною від 04.02.2016 р., 04.01.2017 р, 04.01.2018 р., 04.01.2019 р. та 03.01.2020 р., відповідно до яких передала в управління товариству земельну ділянку - ріллю загальною площею відповідно 19,38 га, 17,86 га, 16,71 га, 16,88 га та 16,32 га, яка розташована в урочищі «Задні плоски» в с. Красилівка та є майном померлих власників земельних часток (паїв), до складу якої ввійшли належні на праві власності [PERSON] дві земельні ділянки загальною площею 0,39 га, які успадкував позивач (а.с.28-50). Відповідно до ч.1 ст.1285 ЦК України (у редакції Закону України від 20.09.2016 р.) якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою. У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Частиною другої ст.1285 ЦК України передбачено, що особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини. Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що метою укладення договору на управління спадщиною є забезпечення збереження спадкового майна до прийняття спадщини спадкоємцями або до визнання спадщини відумерлою за рішенням суду. Договір на управління спадщиною може бути укладений за наявності таких умов: 1) смерть спадкодавця та пред`явлення свідоцтва про смерть; 2) подання до нотаріуса (посадової особи органу місцевого самоврядування) зацікавленою особою заяви про необхідність вжиття заходів щодо управління спадщиною; 3) відсутність спадкоємців або виконавця заповіту; 4) неможливість здійснення інших заходів щодо збереження спадкового майна, окрім укладання договору на управління спадщиною. Заяву нотаріусу можуть подати органи місцевого самоврядування, органи опіки та піклування, кредитори, особи, що перебували із спадкодавцем у трудових правовідносинах, представник органів державної податкової інспекції, відказоодержувач та інші. За змістом статей 1268, 1269 ЦК України законодавством визначено два варіанти прийняття спадщини: подання заяви про прийняття спадщини або фактичне прийняття спадщини внаслідок постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Це означає, що перед укладенням договору на управління спадщиною нотаріус (посадова особа органу місцевого самоврядування) зобов`язаний витребувати інформацію, чи є в померлого спадкоємці, які прийняли спадщину внаслідок проживання разом з померлим. Якщо такі спадкоємці є, нотаріус (посадова особа органу місцевого самоврядування) відмовляє в укладенні такого правочину. Сторонами договору є установник управління та управитель. Установником управління може бути нотаріус та відповідний орган місцевого самоврядування, який відповідним рішенням призначає для виконання цих функцій уповноважену особу. Фактично установник визначає, кому та на яких умовах передати в управління майно, що потребує утримання, а також контролює належне виконання умов договору управителем. Друга сторона договору на управління спадщиною (управитель) законодавцем не конкретизована. Коло осіб, які можуть бути призначені управителями спадковим майном, не обмежено, а тому управителем майна може бути будь-яка фізична особа, яка має повну цивільну дієздатність, а також юридична особа. Договір на управління спадковим майном, який укладається виконавцем заповіту, нотаріусом або органом місцевого самоврядування як установником управління - це договір на користь третьої особи (вигодонабувача). Такою особою виступатиме спадкоємець, оскільки має при спадкуванні найбільший майновий інтерес, і в разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків постраждають саме інтереси спадкоємця. Крім того, прибутки, отримані внаслідок управління майном, мають входити до складу спадщини і, відповідно, підлягають розподілу між спадкоємцями пропорційно до їх частки у спадщині. Такий правовий висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 06.02.2019 р. у справі № 134/1676/16-ц, який згідно ч.4 ст.263 ЦПК України застосовується судом при вирішенні даного цивільного спору. Відповідно до цього правового висновку позивач [PERSON] як єдиний спадкоємець двох земельних ділянок загальною площею 0,39 га, переданих в управління, має право на прибуток, отриманий внаслідок такого передання. Оскільки Старокривотульська сільська рада не визнала право позивача на грошові кошти - орендну плату згідно договорів оренди з ТОВ «Штерн Агро» та плату, отриману за передання земельних ділянок в управління ТОВ «Штерн Агро» за договорами на управління спадщиною, позивач скористався своїм правом на судовий захист, передбаченим ст.16 ЦК України. Суд вважає безпідставним посилання відповідача на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача з огляду на те, що орендну плату та плату за передання земельних ділянок в управління отримала сільська рада, а предметом позову є стягнення вказаних коштів. Належним відповідачем є саме установник управління - Старокривотульська сільська рада, яка отримала кошти та не передала їх вигодонабувачу [PERSON] . Судом встановлено незаконність дій Старокривотульської сільської ради як установника управління спадщиною, яка не мала повноважень на передачу в управління двох земельних ділянок загальною площею 0,39 га, що їх після смерті матері успадкував позивач. Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст.261 ЦК України, увідповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК). З урахуванням того, що позивач просить стягнути з відповідача орендну плату та плату за договорами на управління спадщиною, починаючи з 2013 р., звернувся до суду з даним позовом 19.06.2020 р.; відповідач заявив про пропущення позивачем позовної давності за період з 2013 р. до 19.06.2017 р. та просив з цієї підстави за вказаний період у позові відмовити; позивач не довів обставини, що не міг раніше дізнатися про порушення свого цивільного права,та не обґрунтував поважності причин пропущення позовної давності за вказаний період, - суд вважає, що у позові за період з 2013 р. до 18.06.2017 р. слід відмовити за спливом позовної давності. Виходячи з наданої ТОВ «Штерн Агро» інформації від 02.06.2020 р. щодо перерахунку Старокривотульській сільській раді коштів згідно укладених договорів за використання 0,39 га земельної ділянки [PERSON] , копія якої міститься на а.с.61, суд визначає розмір коштів за період з 19.06.2017 р., що підлягають стягненню з відповідача: за 2017 р. (196 днів) - 208,86 грн., за 2018 р. - 388,94 грн., за 2019 р. - 486,16 грн., а всього 1083,96 грн. При цьому суд вважає необґрунтованою заявлену позивачем до стягнення суму за 2020 р. у 486,16 грн., оскільки у матеріалах справи відсутні докази перерахунку вказаної суми сільській раді у 2020 р. У відповідності з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням зведеної таблиці індексів інфляції суд визначає суму інфляційних втрат у розмірі 140,28 грн. (50,34 + 62,23 + 27,71) наступним чином: -із суми 208,86 грн. за період з 19.06.2017 р. до квітня 2020 р. включно (у межах заявленого позивачем періоду) у розмірі 50,34 грн. - індекс інфляції у 124,1 % (107 % за червень-грудень 2017 р. х 109,8 % за 2018 р. х 104,1 % за 2019 р. х 101,5 % за січень-квітень 2020 р.) х 208,86 грн. = 259,20 грн. - 208,86 грн.; -із суми 388,94 грн. за період із січня 2018 р. до квітня 2020 р. включно (у межах заявленого позивачем періоду) у розмірі 62,23 грн. - індекс інфляції у 116 % (109,8 % за 2018 р. х 104,1 % за 2019 р. х 101,5 % за січень-квітень 2020 р.) х 388,94 грн. = 451,17 грн. - 388,94 грн.; -із суми 486,16 грн. за період із січня 2019 р. до квітня 2020 р. включно (у межах заявленого позивачем періоду) у розмірі 27,71 грн. - індекс інфляції у 105,7 % (104,1 % за 2019 р. х 101,5 % за січень-квітень 2020 р.) х 486,16 грн. = 513,87 грн. - 486,16 грн. Розмір 3 % річних суд визначає у сумі 70,05 грн. (21,86 +26,91 +21,28) наступним чином: -із суми 208,86 грн. за період з 19.06.2017 р. до 15.06.2020 р. (у межах заявленого позивачем періоду) у розмірі 21,86 грн. - 208,86 грн. х 3 % = 6,27 грн. : 365 дн. = 0,02 грн. за день х 1093 дні; -із суми 388,94 грн. за період з 01.01.2018 р. до 15.06.2020 р. (у межах заявленого позивачем періоду) у розмірі 26,91 грн. - 388,94 грн. х 3 % = 11,67 грн. : 365 дн. = 0,03 грн. за день х 897 дн.; -із суми 486,16 грн. за період 01.01. 2019 р. до 15.06.2020 р. (у межах заявленого позивачем періоду) у розмірі 21,28 грн. - 486,16 грн. х 3 % річних = 14,48 грн. : 365 дн. = 0,04 грн. за день х 532 дні. Суд вважає необґрунтованим твердження відповідача про те, що дія ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, враховуючи наступне. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов'язання. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормамизакону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справі № 646/14523/15-ц. Суд вважає необґрунтованою заявлену позивачем вимогу про стягнення 4084,28 грн. упущеної вигоди. При цьому суд враховує, що згідно п.2 ч.2 ст.22 ЦК України упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Посилання позивача на те, що він мав право на отримання орендної плати у розмірі 10 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок за рік, не є підтвердженням реальної можливості одержання такого доходу. Позивач у порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав суду належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження заявленої до стягнення упущеної вигоди. У відповідності з вимогами ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до вимог ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що незаконними діями Старокривотульської сільської ради позивачу завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо його покійної матері та щодо нього. Виходячи з вимог розумності та справедливості,

Outcome: approved