Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.10.2018 року звернулася до суду з позовною заявою до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про визнання права власності за фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, в обґрунтування якої зазначила, що з 1986 року вона з дозволу та згоди своїх батьків [PERSON] та [PERSON] фактично перейшла на постійне проживання до родичів, а саме рідної тітки по батьківській лінії [PERSON] та її чоловіка [PERSON] та мешкала з ними за адресою: [ADDRESS] . З цим були всі згодні, так як у тітки власних дітей не малося та вони вже були похилого віку і потребували помочі по господарству та постійного стороннього догляду. Крім того і чоловік тітки [PERSON] є двоюрідним братом матері позивача. Зазначила, що з цього часу вона стала членом сім`ї тітки, постійно проживала з ними, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і побут. Вона допомагала підтримувати в належному стані будинок з прибудинковою територією, ходила в магазин за продуктами та в аптеку за ліками, забезпечувала їх доглядом. Крім того, тітка підтримувала постійні родинні стосунки з батьком та матір`ю позивача, які мешкали в м. Новогродівка та приїжджала до них в гості. [INFO] помер дядько [PERSON] і вони з тіткою стали проживати удвох. Але [INFO] померла і [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки для обслуговування будинку і господарських споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Калініна у розмірі 7,60 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Враховуючи вдячність за турботу та тісні родинні стосунки, [PERSON] написала та нотаріально посвідчила 08 грудня 1998 року на ім`я позивача заповіт, яким заповідала останній на випадок своєї смерті та на момент укладення заповіту усне належне їй майно. Після смерті тітки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Враховуючи необхідність юридичного оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом вона звернулася 23.05.2017 року з відповідною заявою до державного нотаріусу Шахтарської державної нотаріальної контори. Натомість нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва, оскільки позивач не надала підтвердження вчинення дій щодо прийняття спадщини протягом шести місяців після її відкриття. Крім того, аргументувала свою відмову тим, що заповіт не містить відомостей про те, що спадкодавець заповідала своє право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Калінін в розмірі 7,60 в умовних кадастрових гектарах. У зв`язку з чим, просить суд встановити факт фактичного прийняття нею спадщини за фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, яке залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та складається з будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування з господарськими спорудами площею 0,0957 гектарів, права на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) Серії [NUMBER] виданого рішенням Ясинуватської районної державної адміністрації від 16.12.1996 року № 579; визнати за нею право власності в порядку спадкування на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування, а також визнати право на земельну частку пай у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Калінін в розмірі 7,60 в умовних кадастрових гектарах. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.10.2018 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 31.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.11.2018 року витребувано у державного нотаріусу Авдіївського міського нотаріального округу інформаційні довідки зі Спадкового реєстру щодо наявності чи то відсутності спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.12.2018 року справу закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] будучі присутніми в попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі. Надали суду заяви про подальший розгляд справи без їх участі. Представник відповідача Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та винести рішення на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міськрайоного управління в Ясинуватському районі та м. Авдіївка Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 02.03.1963 року, виданого Новогродівським міським бюро РАЦС Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 16.06.1984 року, виданого Новогродівською міською радою м. Селидове Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16.06.1984 року, актовий запис № 71. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 06.11.1958 року, виданого Новоселівською сільською радою Авдіївського району Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 06.11.1958 року, актовий запис № 21. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.02.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори, Єлагіна Т.П. прийняла у власність в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , житловий будинок з будівлями та господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER] , виданого на підставі розпорядження Ясинуватської сільської ради від 16.12.1996 року № 579, [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Калініна у розмірі 7,60 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 30.12.1996 року, виданого на підставі рішення виконкому Авдіївської міської ради від 26.12.1996 року № 474, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0957 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами. Як вбачається із заповіту від 08.12.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського нотаріального округу, Єлагіна Т.П. на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що із належного їй майна у вигляді житлового будинку з будівлями та господарськими спорудами та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , вона заповідає [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] від 10.01.1999 року, виданого Авдіївського міського відділу державної реєстрації актів громадянського стану Донецької області, [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 14. Як вбачається з довідки № 98 від 26.01.1999 року, виданої виконавчим комітетом Авдіївської міської ради Донецької області, [PERSON] , [INFO] , дійсно мешкала спільно з [PERSON] , [INFO] , по день смерті останньої за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту від 01.03.2017 року, складеного головою комітету мікрорайону «Східний», [PERSON] дійсно тимчасово мешкає за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного нотаріусу Шахтарської державної нотаріальної контори від 25.05.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з тим, що до нотаріальної контори не надано підтвердження вчинення [PERSON] протягом шести місяців передбачених ст. 549 ЦК УРСР дій щодо прийняття спадщини. Крім того, згідно заповіту, посвідченого 08.12.1998 року приватним нотаріусом Авдіївського нотаріального округу Малімон А.О. по реєстру № 2560 [PERSON] заповіла [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Калінін в розмірі 7,60 в умовних кадастрових гектарах, спадкодавець не заповідала. Відповідно до листа Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області № 5537/404/2018 від 11.07.2018 року, [PERSON] з 1990 року мешкає за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] , 1926 року народження, що доводиться їй рідною тіткою та чоловіком останньої [PERSON] [PERSON] доглядала за [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з тим, що останні не мали дітей та вони потребували стороннього догляду, допомагала в веденні господарства до дня смерті спочатку [PERSON] , померлого [INFO] , а потім і тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , та займалася організацією їх похоронів. З того часу продовжує постійно та по теперішній час проживати та користуватися вказаним будинком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] є його рідною сестрою, а [PERSON] рідною тіткою по батьковій лінії. З огляду на те, що у [PERSON] та [PERSON] не було власних дітей і вони потребували стороннього догляду та допомоги, [PERSON] з 90 років стала мешкати з ними разом, вони вели спільне господарство, доглядали за будинком, доходи були спільними та фактично були як сім`я. Після смерті [PERSON] та [PERSON] саме [PERSON] разом з батьками займалися їх похованням. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає в м. Авдіївка та були знайомі [PERSON] та [PERSON] Крім того пояснив, що [PERSON] мешкала разом із ним однією сім`єю та здійснювала догляд за ними до їх смерті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] Відповідно до статті 5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з частиною першою статті 58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із ч. 4 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України 2004\~року,\~ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, у відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~7\~від 30.05.2008р.\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. З огляду на вищезазначені вимоги, суд вважає, що даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно із статтями 548, 549\~ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.\~534\~ЦК УРСР\~кожний громадянин\~може залишити\~за заповітом\~усе своє\~майно або\~частину його\~(не\~виключаючи предметів\~ звичайної\~ домашньої\~обстановки і\~вжитку)\~одній або\~кільком особам\~як тим,\~що входять,\~так і\~тим,\~що не\~входять до\~кола спадкоємців\~за законом,\~а також\~державі або\~окремим державним,\~кооперативним та\~іншим \~громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Статтею 537 ЦК УРСР передбачено, що частина майна,\~що залишилась\~незаповіданою,\~розподіляється між\~спадкоємцями за\~законом,\~закликаними до\~спадкоємства в\~порядку статей\~529\~-533\~цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Відповідно до вимог ЦК УРСР в редакції 1963 року, встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце його проживання. Відповідно до ст.\~527\~вказаного ЦК\~УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Відповідно до норм ст. 548 для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а відповідно до ст. 549 встановлено, що визнається, що спадкодавець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Слід зазначити, що Цивільний кодекс\~УРСР 1963\~року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549\~ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: - довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; - довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; - копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; - запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); - інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, сам по собі факт проживання в іншій частині будинку, виділеній в натурі, зберігання відсутньою особою реєстрації (прописки) у спадковій частині будинку не вважається прийняттям спадщини. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акту на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Вказані роз`яснення містяться у [PERSON] щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року. Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Сукупність наданих позивачем та досліджених в судовому засіданні доказів, підтверджують факт фактичного прийняття нею спадщини за фактом вступу в управління та володіння спадковим майном, що залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Зокрема даний факт, підтверджується не лише наявністю у позивача правовстановлюючих документів на спадкове майно, але й іншими доказами (а.с. 35-46), зокрема: квитанціями про сплату земельного податку, договором про користування електричною енергією № 01120/91 від 24.07.2013 року, квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг, договором № 378 від 05.12.2000 року про надання послуг по збору та вивозу твердих та рідких побутових відходів. Надаючи оцінку доводам позивача з приводу невірного тлумачення нотаріусом Шахтарської державної нотаріальної контори заповіту [PERSON] , в частині відсутності волі спадкодавця щодо розпорядження право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Калінін в розмірі 7,60 в умовних кадастрових гектарах, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту заповіту від 08.12.1998 року вбачається, що спадкодавець дійсно обумовила перехід права власності на випадок своєї смерті лише на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] на [ADDRESS] . Натомість в аспекті ст. ст. 527, 530, 537, 549 ЦК УРСР та оскільки батько позивача [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , суд вважає, що позивач фактичного прийняла спадщину за фактом вступу в управління та володіння спадковим майном у вигляді права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Калінін в розмірі 7,60 в умовних кадастрових гектарах, та є спадкоємцем за законом вказаного майна. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України\~від 17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Підсумовуючи вищезазначене та оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за заповітом та законом, до складу якої входить житловий будинок, земельна ділянка та право на земельну ділянку (пай). У зв`язку з чим, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved