Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 грудня 2013 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль. В поданій до суду позовній заяві позивач посилався на те, що 25 травня 2013 року придбав у [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки DAEWOO, LANOS 1,5 ЗНГ, реєстраційний номер [NUMBER], сплатив суму, еквівалентну 5700 доларів США, що підтверджується довіреністю. На підтвердження укладеного договору купівлі-продажу на його ім'я було видано нотаріально посвідчену довіреність. Зазначав, що зазначеним автомобілем безперешкодно користувався до 11 листопада 2013 року, коли був зупинений працівниками Державтоінспекції та дізнався, що на автомобіль накладено арешт та він знаходиться в розшуку. Просив суд визнати його право власності на автомобіль марки DAEWOO, LANOS 1,5 ЗНГ, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов) [NUMBER], [NUMBER]. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на тій обставині, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов'язкової умови для виникнення права власності на транспортний засіб як укладення письмового договору та здійснення державної реєстрації в органах Державтоінспекції. Вважає, що право власності виникає в силу фактичного володіння транспортним засобом та передачі свідоцтва про реєстрацію автомобіля. Інші особи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені судом про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що автомобіль марки DAEWOO, LANOS 1,5 ЗНГ, реєстраційний номер [NUMBER], шасі (кузов) [NUMBER], [NUMBER] згідно із свідоцтвом про реєстрацію [NUMBER] зареєстрований за відповідачем [PERSON]. Також встановлено, що [PERSON] згідно з довіреністю від 08 листопада 2011 року уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути його представником при вирішенні питань, пов'язаних з продажем чим обміном, укладенням цивільно-правових договорів, а також використання спірного транспортного засобу. Відповідно до довіреності від 25 березня 2012 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], уповноважив [PERSON] та [PERSON] продати автомобіль [PERSON], марки DAEWOO, LANOS 1,5 ЗНГ, реєстраційний номер [NUMBER]. 25 травня 2013 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], згідно з довіреністю уповноважив позивача [PERSON] або [PERSON] бути його представником при вирішенні питань, пов'язаних з продажем чи обміном зазначеного транспортного засобу. В поданій до суду позовній заяві, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання права власності на транспортний засіб, позивач посилається на фактичне укладення договору купівлі-продажу, що на його думку підтверджується наявністю довіреності та розпискою про передачу коштів. Разом з тим, за змістом положень ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на зміст ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абз. 1 п. 7 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Пунктом 8 вищевказаних Правил визначено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Як встановлено дослідженими в справі доказами, встановлений у законодавстві України спеціальний порядок набуття у власність спірного транспортного засобу, сторонами у справі не було дотримано. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач [PERSON] та/чи відповідач [PERSON] звертались до реєстраційних органів Державтоінспекції щодо питання зняття чи постановки на облік спірного транспортного засобу, та отримували відмову у такій перереєстрації автомобіля за відсутності письмового укладеного між сторонами договору купівлі-продажу. Більш того, обставина того, що письмовий договір купівлі-продажу не укладався, а до органів Державтоінспекції сторони не зверталися підтверджено позивачем в судовому засіданні. Згідно з розпискою від 25 травня 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 5700 доларів США за проданий автомобіль DAEWOO, LANOS, 2004 року випуску. В цей же день, в день написання розписки про отримання коштів, 25 травня 2013 року, [PERSON], діючи від імені [PERSON], згідно з довіреністю уповноважив позивача [PERSON] або [PERSON] бути його представником при вирішенні питань, пов'язаних з продажем чи обміном спірного транспортного засобу. Зазначені обставини свідчать про те, що позивач [PERSON] особисто, а відповідач [PERSON] через уповноважених представників, маючи можливість укласти договір купівлі-продажу, натомість посвідчили в нотаріальній конторі довіреність на право розпорядження спірним автомобілем. Із змісту наданих до суду довіреностей вбачається, що позивача було наділено правомочностями на розпорядження належним відповідачеві автомобілем, що, з огляду на положення ст. 237, ч. 3 ст. 238 ЦК України, не допускає перехід права власності до особи, на ім'я якої таку довіреність видано. Розписка про отримання грошових коштів та наявні у справі довіреності, на відміну від договору купівлі-продажу, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем право власності на спірний автомобіль, та вважає безпідставними доводи про наявність між сторонами укладеного договору купівлі-продажу та наявність підстав для переходу від відповідача до позивача права власності на автомобіль. Твердження представника позивача [PERSON] про те, що згідно з Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, право власності на автомобіль виникає в силу передачі позивачу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та фактичного володіння транспортним засобом ґрунтується на вільному тлумаченні останнім норм законодавства. Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, надано право власнику транспортного засобу передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Тобто зазначена норма передбачає виключно можливість у такий спосіб передачі права користування та жодним чином не регулює можливість переходу права власності шляхом передання реєстраційного документа на транспортний засіб. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed