Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 серпня 2019 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. Позовна заява обґрунтована тим, що 02.08.2007 між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 20000 доларів США. З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 02.08.2007 між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 109/07-К, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку житловий будинок в [ADDRESS] . Позивач вказувала, що з 1993 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , мають двох дітей, при спробі здійснити юридичні дії щодо належного на праві власності майна дізналася, що на домоволодіння по [ADDRESS] накладена заборона на відчуження. Вважає, що відповідачі здійснили втручання у здійснення позивачем її житлових прав та права власності. Обґрунтовуючи свої вимоги нормами Закону України «Про іпотеку», ЦК України, в поданій до суду позовній заяві просила визнати недійсним іпотечний договір № 109/07-К від 02.08.2007, укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2019 року в даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 11 вересня 2019 року. Відповідачі відзив на позовну заяву не подавали. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження в даній справі, залучено до участі в справі в якості третьої особи ТОВ «Схід Фінанс» та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явилася, зверталася до суду з заявою про розгляд справи без її участі. Також позивач [PERSON] в поданій до суду 8 січня 2020 року заяві виклала свої письмові пояснення, в який просила суд врахувати під час ухвалення судового рішення в справі правові висновки Верховного Суду щодо вирішення справ про визнання недійсними договорів іпотеки, укладених за відсутності нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, [PERSON] звертався до суду з заявою, в якій просив суд розглядати справу без його участі, зазначав, що позовні вимоги визнає. Третя особа ТОВ «Схід Фінанс» 23 січня 2020 року подала до суду свої письмові пояснення, в яких просила суд в задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свої пояснення тим, що внаслідок укладення оспорюваного договору іпотеки не було порушено прав та законних інтересів малолітніх або неповнолітніх осіб, позивач надавала нотаріально посвідчену згоду на його укладення. Вважає, що позивач навмисно намагається ввести в оману суд щодо обставин укладення іпотечного договору. Приватний нотаріус звернулася в суд з заявою про розгляд справи без її участі. Представник ТОВ «Схід Фінанс» в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з підстав, які зазначені в письмових поясненнях. Суд, заслухавши представника третьої особи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 02 серпня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №109/07-К. За умовами зазначеного договору банк надав [PERSON] кредит в сумі 20000 доларів США терміном до 01 серпня 2017 року з процентною ставкою за користування кредитом - 13% річних. [PERSON] зобов`язався забезпечити повернення кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом. 02 серпня 2007 року ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] уклали іпотечний договір. Згідно вказаного договору іпотекодавець ( [PERSON] ) надав в іпотеку іпотекодержателю (ВАТ «ВіЕйБі Банк») нерухоме майно в забезпечення виконання ним зобов`язання за кредитним договором №109/07-К від 02 серпня 2007 року, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Предметом іпотеки сторони визначили житловий будинок зі всіма об`єктами, функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, площею 72,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 серпня 2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М. Також судом встановлено, що банком зобов`язання перед [PERSON] по кредитному договору №109/07-К виконано, але [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував. Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2016 року в справі № 552/4753/16-ц, яке вступило в законну силу, позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено. З метою погашення заборгованості за кредитним договором №109/07-К від 02 серпня 2007 року у розмірі 964384 грон. 96 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 72,6 кв. м., житловою площею 47,0 кв. м., що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом його продажу Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. Звертаючись до суду з позовом та обираючи спосіб захисту свого права, позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві просить визнати недійсним іпотечний договір № 109/07-К від 02.08.2007. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що житловий будинок в [ADDRESS] набутий [PERSON] та позивачем [PERSON] за час шлюбу в спільну сумісну власність подружжя (а.с. 8-9, 136). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як встановлено судом, позивач [PERSON] надала свою нотаріально посвідчену згоду, як співвласника, на передачу нерухомого майна по [ADDRESS] в іпотеку (а.с. 136, 181). Отже, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним, а позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Окрім того, не заслуговують на увагу твердження позивача щодо можливого порушення прав неповнолітніх та малолітніх дітей під час укладення іпотечного договору. Як встановлено дослідженими в справі доказами, на час укладення оспорюваного договору іпотеки № 109/07-К від 02.08.2007 малолітні/неповнолітні діти забезпечені житлом, про що сторони договору зазначити в п. 3.1.5. договору іпотеки та підтверджено довідкою ГЖЕД № 7 та інформацією про реєстрацію [PERSON] , 2005 року народження, станом на червень 2007 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 179, 180). Як встановлено судом, договір іпотеки укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Встановивши дані обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки 109/07-К від 02.08.2007, тому позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог згідно з ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed