Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.10.2017 року звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 14.12.2016 року між нею та [PERSON]. Також просить визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю під літ. «А-1» загальною площею 787,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], та нежитлову будівлю під літ. «Б-2», загальною площею 15,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14.12.2016 року між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого продавець зобов'язався передати покупцю належне продавцю нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю під літ. «А-1» загальною площею 787,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], та нежитлову будівлю під літ. «Б-2», загальною площею 15,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], а покупець зобов'язався прийняти нежитлові будівлі та сплатити за них визначену цим договором ціну у визначений договором спосіб. Відповідно до умов договору сторони зобов'язались не ухилятись від нотаріального посвідчення договору, однак, незважаючи на неодноразові звернення позивача, прохання щодо нотаріального посвідчення укладеного договору відповідач відхилив. Посилається позивач і на те, що вказаний договір укладений після 01.01.2013 року, сторонами було в письмовій формі досягнуто згоди з усіх істотних умов, жодних умов, які б суперечили вимогам закону договір не містить, будь-яких обмежень, встановлених законом для укладення договору, в наявності не було і не має. Зазначає позивач і про факт виконання ним своїх зобов'язань за договором в повному обсязі. У зв'язку з наведеним, зважаючи на заперечення відповідачем можливості набуття позивачем права власності на нежитлові будівлі, які є предметом зазначеного договору, просить позов задоволити. В судове засідання 19.12.2017 року сторони не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, зокрема, відповідач - через засоби масової інформації. Крім того, 19.12.2017 року представником позивача - [PERSON] подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому він, крім іншого, зазначив про те, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку наявним в ній доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим і такі слід задовольнити у повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом, 14.12.2016 року між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до п. 1.1 якого продавець (відповідач у справі) зобов'язався передати покупцю (позивачу у справі) належне продавцю на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю під літ. «А-1» загальною площею 787,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], та нежитлову будівлю під літ. «Б-2», загальною площею 15,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], а покупець зобов'язався прийняти нежитлові будівлі та сплатити за них визначену цим договором ціну у визначений договором спосіб. У відповідності до п.п. 2.1.2, 2.2.2 вказаного договору як продавець, так і покупець, зобов'язались не ухилятись від нотаріального посвідчення такого (а.с. 73-74). В той же час, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі нотаріально не посвідчувався внаслідок ухилення позивача від такого посвідчення. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Одними із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Поняття та види правочинів регламентовані ст. 202 ЦК України, за якою правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У свою чергу, поняття та види договору регламентовані ст. 626 ЦК України, за змістом якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, де, з-поміж іншого, йдеться про те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтями 208 та 209 вказаного Кодексу визначено коло правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відтак, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 14.12.2016 року, укладений між сторонами у справі, повинен був укладатись у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки законом чітко віднесено такий вид правочину до правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснюється у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальномупосвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. ст. 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, у тому числі заявлені у зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Аналізуючи матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом обмежень для укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі. Судом також встановлено, що між сторонами договору купівлі-продажу досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Так, як встановлено сторонами у п. 3.2. договору, позивач, який є покупцем за договором, сплатив відповідачу, який виступав продавцем за договором, грощову суму, передбачену п. 3.1 договору, а саме 150 000, 00 грн. до моменту підписання договору (п.п. 3.1. - 3.2. договору). Відповідач, у свою чергу, передав предмет договору, у відповідності до акту приймання-передачі в порядку та у строк, погоджений сторонами у п. 1.3. договору 14.12.2016 року, що підтверджується актом приймання-передачі будівлі за договором купівлі-продажу (а.с. 75). Позивач прийняв такий об'єкт нерухомого майна, володіє та користується ним у межах своїх потреб. Таким чином, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 14.12.2016 року між сторонами у справі, відповідає вимогам ст. ст. 203, 207-209, 655-657 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач, як сторона договору купівлі-продажу від 14.12.2016 року, ухилився від його нотаріального посвідчення, що документально підтверджено наявним в матеріалах справи листом відповідача від 30.01.2017 року (а.с. 76). Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (договорів). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа може пред'явити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як роз'яснюється у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Враховуючи ту обставину, що незаконність набуття позивачем права власності на нежитлову будівлю під літ. «А-1» загальною площею 787,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], та нежитлову будівлю під літ. «Б-2», загальною площею 15,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER] не встановлена судом, суд вважає, що таке право набуте позивачем правомірно - на підставі договору купівлі-продажу. Як вбачається з копії технічного паспорта на нежитлову будівлю під літ. «А-1» загальною площею 787,7 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], виготовленого на замовлення позивача ЛКП «Архітектурно-будівельний нагляд Департаменту містобудування Львівської міської ради» 18.05.2017 року (а. с. 98-104), такий являє собою виробничий цех (позначений літерою «А-1»), загальною площею 787,7 кв. м. Як вбачається з копії технічного паспорта на нежитлову будівлю під літ. «Б-2» загальною площею 15,6 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці кадастровий номер - [NUMBER], виготовленого на замовлення позивача ЛКП «Архітектурно-будівельний нагляд Департаменту містобудування Львівської міської ради» 18.05.2017 року (а. с. 98-104), такий являє собою прохідну (позначений літерою «Б-2»), загальною площею 15,6 кв. м. (а.с. 94-97). Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії договору оренди земельної ділянки № 3 від 01.03.2017 року, укладеного між позивачем та Верхньосиньовидненською селищною радою Сколівського району Львівської області, позивачу в оренду передано в строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер - [NUMBER] загальною площею 0, 5210 га для обслуговування виробничих приміщень, яка знаходиться на території Верхньосиньовидненської селищної ради в межах населеного пункту в [ADDRESS] (а.с. 105). Вказану земельну ділянку передано позивачу за актом приймання-передачі від 01.03.2017 року (а.с. 105). При цьому, суд наголошує, що як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 170 від 05.10.2016 року «Про передачу в оренду земельної ділянки площею 0,5210 га по [ADDRESS]», земельну ділянку кадастровий номер - [NUMBER] (КВЦПЗ 03.07) було вилучено з платного користування за згодою гр. [PERSON] (п. 1 рішення), оформленою нотаріальною заявою від 05.04.2016 року, копія якої також міститься в матеріалах справи (а.с. 58), та передано гр. [PERSON] в платне користування (п. 2 рішення) (а.с. 14). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, за позивачем зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер - [NUMBER]. Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, а також про визнання за ним права власності на спірний об'єкт нерухомого майна за таким договором купівлі-продажу є підставними та обґрунтованими, доведені матеріалами справи і підлягають до задоволення у повному обсязі. Крім того, з набранням 01.01.2013 року чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», скасована державна реєстрація правочинів, у тому числі і договорів купівлі-продажу нерухомого майна, у зв'язку з чим дійсність таких договорів не пов'язана і не залежить від їх державної реєстрації.

Outcome: approved