Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач 21.09.2017року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що відповідач [PERSON] позичив у нього 13000 гривень, які зобовязався повернути в термін до 01.07.2017року, підтвердженням чого є власноручно написана відповідачем розписка від 03.06.2016року. Однак, відповідач вказані кошти до цього часу не повернув, незважаючи на неодноразові його (позивача) звернення з цього приводу, у звязку із чим змушений звертатися до суду з даним позовом. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти згідно розписки в сумі 13000гривень, проценти від позики в сумі 329,45 гривень, 3% річних в сумі 78 гривень та інфляційні витрати в сумі 26гривень, а всього 13433,45гривень. В судовому засіданні позивач в режимі відео конференції підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що в 2006 році позичив у позивача 4000 гривень. Однак станом на момент написання розписка він йому позичених коштів не повернув, а тому в 2016 році надав йому розписку в якій зазначив, що зобовязується віддати 13000 гривень. Заслухавши учасників справи, зясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 03.06.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідачу (позичальнику) грошові кошти в сумі 13\~000 (тринадцять тисяч) гривень, а позичальник зобовязався повернути позикодавцеві вказану суму у строк до 01.07.2017 року. Надаючи оцінку, наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовим доказам, а саме наявною в матеріалах справи копією розписки від 03.06.2016року, факт написання якої та її зміст визнається відповідачем, суд приходить до висновку, що цей доказ є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, так як у даній розписці зазначені сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ч.1 ЦК України зазначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Прийняття виконання зобовязання може посвідчуватися розпискою про отримання виконання або поверненням боргового документу, наприклад розписки позичальника. З розписки відповідача вбачається, що строк повернення позики позивачу був встановлений до 01.07.2017року. Однак, як встановлено в судовому засіданні, відповідач в порушення вищенаведених вимог закону та умов договору не виконав взяті на себе зобовязання за договором позики, грошові кошти позивачу, у визначений в договорі строк та по час розгляду справи в суді, не повернув. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що він позичив у позивача лише 4000гривень, оскільки в ході розгляду справи відповідачем не представлено, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів для підтвердження тих обставин, на які він (відповідач) покликається в своїх поясненнях, зокрема, про повне або часткове повернення позивачу позичених у нього грошових коштів, або доказів того, що договір позики був укладений ним під впливом обману, насильства чи будь-яких інших доказів на спростування доводів позивача. Згідно вимог ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача в користь позивача суми позики у розмірі 13\~000 гривень є законними та обґрунтованими, оскільки між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, по якому відповідач не виконав своїх зобовязань, так як не повернув позивачу отриманих грошових коштів. Крім того, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до вищенаведених положень ч.1 ст.1048 ЦК України, позивач також має право на одержання від відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів від позики на суму 329,45 гривень за 74 дня з розрахунку 12,5 % річних (облікова ставка НБУ) також підлягають до задоволення. У своїх позовних вимогах позивач також просить стягнути з відповідача основну суму заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних за час прострочення грошового зобовязання. Так, ч.1 ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). \~У відповідності до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, \~на \~\~вимогу \~кредитора \~\~зобовязаний \~сплатити \~суму \~боргу \~з \~урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] прострочив виконання грошового зобовязання за договором позики, то з нього в силу ч.2 ст.625 ЦК України слід також стягнути на користь позивача [PERSON] інфляційне збільшення боргу на суму 26 гривень та три проценти річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.07.2017 року (з дня закінчення обумовленого строку для повернення позики) по 12.09.2017року (дату підписання позовної заяви) на суму 78 гривень, тобто в межах заявлених позовних вимог. Після перевірки судом доданого позивачем до позовної заяви розрахунку суми процентів за користування позикою, трьох процентів річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що розрахунок здійснений арифметично вірно, а тому вимога стягнути вказані суми підлягає задоволенню. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення в повному обсязі. З відповідача в користь позивача слід стягнути грошові кошти за договором позики в сумі 13000 гривень, проценти від позики в сумі 329,45 гривень, 3% річних в сумі 78 гривень та інфляційні витрати в сумі 26гривень, а всього 13433,45гривень. Крім того, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на суму 640 гривень.

Outcome: approved