Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач 17.04.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків у розмірі 103\~538,55 грн. та судовий збір у розмірі 2102 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами позапланової інвентаризації майна за номенклатурою речової служби було встановлено нестачу речового майна (одягу, нагрудних знаків, аксесуарів взуття) складу взводу матеріально-технічного забезпечення інституту у розмірі 103\~538,55 грн. На час проведення інвентаризації обов`язки завідувача речового складу виконувала (і виконує) [PERSON] , до функціональних обов`язків якої входить приймання, передача та зберігання матеріальних засобів. Ухвалою суду від 21.04.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 06.05.2020 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 06.07.2020 року. У судове засідання 06.07.2020 року учасники справи не з`явилися, представник позивача та відповідач подали заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 29.07.2020 року. У судове засідання 29.07.2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення з відмітками про отримання сторонами кореспонденції суду. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, на підставі наступного. Судом встановлено, що 24.11.2016 року наказом №2 начальника Інституту Військово-Морських Сил національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) [PERSON] призначено на посаду комірника речового складу взводу матеріально-технічного забезпечення Інституту Військово-Морських Сил національного університету «Одеська морська академія». 20.04.2017 року наказом №81 начальника Інституту Військово-Морських Сил національного університету «Одеська морська академія» (по стройовій частині) [PERSON] переведено на посаду завідувача речового складу взводу матеріально-технічного забезпечення Інституту Військово-Морських Сил національного університету «Одеська морська академія». Між Інститутом Військово-Морських Сил національного університету «Одеська морська академія» та [PERSON] було укладено договір №13 Про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, що належить Інституту. Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил національного університету «Одеська морська академія» №67 від 02.03.2020 року призначено проведення інвентаризації майна за номенклатурою речової служби, з метою встановлення розміру суми для відшкодування винними посадовими особами виявленої нестачі майна та притягнення винних осіб до відповідальності. Відповідно до наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил національного університету «Одеська морська академія» №100 від 30.03.2020 року, за результатами проведення позапланової інвентаризації майна речової служби встановлено остаточний обсяг втрат і нестач в Інституті у сумі 111\~109,00 грн. і лишків на суму 135\~788,79 грн., з яких завідувач речового складу взводу матеріально-технічного забезпечення працівник ЗС України [PERSON] нестача у сумі 103 538,55 грн. Вартість шкоди завданої державі внаслідок нестачі майна у розмірі 103\~538,55 грн. також підтверджується довідкою-розрахунком №15. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Як вбачається з глави ІХ КЗпП України предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладені на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Відповідно до ч.2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно зі ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина; прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В свою чергу, пунктом 1 частини 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з вимогами ч.1,5 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. Відповідно до ч.1 ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво» організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо). Відповідно до функціональних обов`язків завідувача речового складу, встановлених пунктом 3.2.40 Положення про військове (корабельне) господарство, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 року №300, начальники складів частини відповідають за приймання та видачу, правильне зберігання, якісний стан, повну наявність та своєчасний облік матеріальних засобів, за підтримку внутрішнього порядку, санітарний та протипожежний стан на складах. Вони підпорядковані відповідним начальникам служб частини, а з питань бойової підготовки, виконання розпорядку дня та внутрішнього порядку - командиру взводу тилового забезпечення частини. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлені обставини щодо винності посадової особи [PERSON] у виявленій нестачі та зважаючи на повну матеріальну відповідальність працівника, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. Частиною 1статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн., про що свідчить платіжне доручення №324 від 15.04.2020 року. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку з задоволенням позову.

Outcome: approved