Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 червня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу (цивільна справа №503/1118/16-ц), а 21 червня 2016 року з позовом про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини (справа 503/1122/16-ц). Ухвалою суду від 12 жовтня 2016 року вказані позови обєднані в одне провадження. В позовах позивач вказала, що шлюб з відповідачем вона уклала 04 червня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьк. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Відносини з відповідачем не склалися через негативне та агресивне ставлення з боку відповідача та безвідповідальність до сім»ї. Примирення з ним не можливе, тому просила шлюб розірвати, малолітнього сина залишити проживати з нею, а після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Прокопенко». Окрім цього, у звязку з ухиленням відповідача від утримання вказаної малолітньої дитини, уточнивши свої позовні вимоги, просила стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. на місяць до повноліття дитини. В судове засідання позивач не зявилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без неї. Заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У звязку з цим суд вважає можливим клопотання позивача задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не прибув, будучи належним чином повідомленим про виклик до суду. З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки відповідача до суду не надано, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою\~ст.157 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вважає можливим розглянути вказану справу за відсутності і відповідача, ухваливши в ній відповідно до ст.224-226 ЦПК України заочне рішення на підставі наданих позивачем письмових доказів. Окрім цього, у звязку з неявкою в судове засідання сторін у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 04 червня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьк, актовий запис № 213, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-НО №352122, виданим 04 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьк. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача, викладених у позовній заяві, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно із ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії 1-НО №604698, виданим 25 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Донецьк. В даний час сторони проживають окремо, зокрема позивач зареєстрована та проживає в [INFO], не спілкуються між собою, дитина перебуває на утриманні позивача, що підтверджується довідками Слобідської селищної ради Кодимського району Одеської області №№1359 та 1360 від 17 червня 2016 року. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свого малолітню сина до досягнення ним повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не має постійного заробітку (доходу), у звязку з цим суд вважає можливим визначити аліменти в твердій грошовій сумі у заявленому позивачем розмірі. Стосовно місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. У звязку з цим, суд вважає необхідним залишити малолітнього [PERSON] з матірю - позивачем [PERSON] Окрім цього, суд у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. (у справі про розірвання шлюбу) та у такому ж розмірі на користь держави (у справі про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини). На підставі викладеного,

Outcome: approved