Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач 26.10.2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя шляхом визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя та у порядку поділу майна подружжя визнання за позивачем права власності на Ѕ частку у праві власності на вказану квартиру, а також просив про стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.10.2020 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У позові позивач посилається на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.10.1977 року, що підтверджується копією свідоцтва. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року, що набрало чинності, шлюб було розірвано. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами на праві власності була набута квартира [ADDRESS] , в якій з 19.09.2006 року вони були зареєстровані, що підтверджується копіями паспортів, та фактично проживали. Однак свідоцтво про право власності від 22.06.2006 року на спірну квартиру було видано лише на ім`я відповідачки. У вересні 2019 року відповідачка звернулася до суду з позовом про визнання позивача таким, що втратив права користування спірною квартирою, що, в свою чергу, змушує його звернутися до суду з цим позовом, оскільки позивач вважає, що спірна квартира є спільним майном подружжя, а не особистим майном відповідачки, т. я. була придбана ними під час шлюбу, а питання щодо сумісного володіння та користування нею після розлучення сторони не вирішили. Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України та ст. ст.325,355, 368 ЦК вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу на засадах рівності часток кожного із подружжя. Відповідачка та її представник у відзиві на позовну заяву, поданому 17.12.2020 року, просили в позові відмовити повністю, посилаючись на те, що позовна зава необґрунтована, оскільки позивачем не доведено, що майно належали сторонам на праві спільної сумісної власності, тому не доведено і порушення права позивача, а є лише намаганням, спрямованим на затягування розгляду через зупинення провадження до розгляду даної справи іншої судової справи, предметом розгляду якої є визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивача та його сина - [PERSON] , народженого [INFO] цивільному шлюбі з [PERSON] , якого позивач без відома відповідачки зареєстрував в спірній, належній відповідачці, квартири. Натомість, вказують, позивач умисно приховав факт окремого проживання із позивачкою, починаючи з 1995 року, про що позивач сам вказав в позовній заяві про розірвання шлюбу, датованій 13.06.2018 року та за якою Солом`янським районним судом м. Києва 13.12.2018 року було прийнято рішення про розірвання шлюбу, а, отже, матеріали справи містять зворотні для позивача докази, що підтверджують відсутність шлюбних відносин на момент придбання квартири. Так, мотивували тим, що вказані позивачем обставини не відповідають дійсності, оскільки за твердженнями, викладеними ним же у позовній заяві про розірвання шлюбу від 13.06.2018 року (справа № 760/15411/18), які були покладені в основу обґрунтування необхідності розірвання шлюбу з відповідачкою, позивач зазначав, що вони не ведуть спільне господарство, мають окремий бюджет, спільно не проживають, починаючи з 1995 року. Вказана обставина, на їх думку, була встановлена Солом`янським районним судом м. Києва та врахована при винесенні 13.12.2018 року рішення по справі № 760/15411/18, яке набрало законної сили, про розірвання шлюбу. Оскільки сторони проживали окремо з 1995 року, не вели спільне господарство,то позивач уклав цивільний шлюб з [PERSON] , з якою проживав однією сім`єю в іншому місці та від шлюбу з якою народився син [PERSON] . Так, [PERSON] до Святошинського районного суду м. Києва 08.08.2018 року було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на дитину, в якій вона стверджує, що з червня 2006 року та по квітень 2013 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , від яких вони мають сина [PERSON] , [INFO] , за результатом розгляду якої 15.08.2018 року суддею Святошинського районного суду міста Києва було видано відповідний судовий наказ № 759/12508/18. Більш того, після відкриття 02.07.2018 року провадження у справі про розірвання шлюбу сторони з метою наступного уникнення майбутніх перешкод в розпорядженні належним кожному з них майном, яке було набуте кожним особисто за власні кошти, проте, в період зареєстрованого шлюбу, вирішили надати один-одному згоду на розпорядження належним кожному з них особистим майном. Відповідні заяви були оформлені 22.08.2018 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2119, №2133. Так, [PERSON] надала згоду позивачу [PERSON] на розпорядження належним йому майном, а саме на укладення та підписання ним договорів купівлі продажу квартири [ADDRESS] , та гаражу № [NUMBER] , що розташована за адресою м. Київ, вул. Народного Ополчення, ГК «Чорнобилець», 19 . В свою чергу позивач [PERSON] надав згоду [PERSON] на розпорядження належним їй майном, а саме на укладення та підписання нею договорів купівлі продажу, зокрема квартири [ADDRESS] , право спільної сумісної власності на яку заявляє позивач в даній справі. При цьому відповідачка протягом окремого проживання сторін самостійно забезпечувала себе матеріально, здійснюючи приватну комерційну діяльність, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 від 17.06.2020 року, та за власні кошти набула належне їй майно, зокрема і спірну квартиру в 2006 році. Відповідно, квартира [ADDRESS] , є особистою приватною власністю відповідачки, оскільки у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. За таких обставин у відповідності до ст. 57 СК України заявлена позивачем спірна квартира не підлягає розподілу як спільне майно подружжя, оскільки позивач не довів суду належність вказаного майна подружжю, набуття його саме подружжям, як придбаного за спільні кошти в період шлюбу, оскільки підтвердив фактичну відсутність шлюбних відносин з відповідачкою з 1995 року, окремий від неї бюджет та окреме господарство. 12.05.20201 року у відповіді на відзив щодо відсутності права спільної сумісної власності на квартиру представник позивача вказував на те, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року про розірвання шлюбу не має преюдиційного значення щодо встановлення часу, з якого сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, оскільки насправді суд лише відобразив зміст позовної заяви, а натомість сторони безперервно проживали разом до розірвання шлюбу в 2018 році, тому доводи відповідача, що квартира, придбана в 2006 році, не підлягає поділу у зв`язку з тим, що не є їх з позивачем спільною сумісною власністю, на думку представника, є хибними. При цьому, позивач стверджує, що його повнолітні сини наполягали на розірванні шлюбу між батьками лише через суд, на що, у зв`язку з своєю юридичною необізнаністю, позивач погодився та підписав вже готову позовну заяву, зміст якої не відповідає дійсності та зміст якої він не усвідомлював в силу своєї юридичної необізнаності, яка була завчасно підготовлена його синами з метою, на його думку, подальшого використання цих документів в інших спорах. Крім того, видача судового наказу про стягнення аліментів за заявою [PERSON] , яка містить доводи про факт їх спільного проживання в період з червня 2006 року по квітень 2013 року, не підтверджує ці доводи. Викладені в заяві обставини не відповідають дійсності, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, спростувати їх позивач не мав можливості через видачу судового наказу без його участі та його необізнаність зі змістом вказаної заяви. Таким чином, вважає, що докази, на які посилається відповідач, є неналежними та таким, не підтверджують дійсних обставин справи. Разом з цим, звертає увагу на те, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває справа №369/10768/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Л.С., про визнання договору дарування нерухомого майна удаваним правочином, в межах розгляду якої за змістом позовної заяви відповідачка просить визнати відповідну земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , стверджуючи про перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1977 року по 13.12.2018 року, в період якого в 2011 році [PERSON] фактично за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] земельну ділянку, оформлену на ім`я [PERSON] за договором дарування, який вчинений для приховання іншого правочину - купівлі-продажу. Щодо надання сторонами один-одному згоди на відчуження об`єктів нерухомості, то, на його думку, це підтверджує режим спільності майна подружжя, яке набуто ними в період зареєстрованого шлюбу. Вважає, що відповідач не спростувала презумпцію режим спільної сумісної власності щодо квартири [ADDRESS] , тому просить задовольнити позовні вимоги. В запереченнях на відповідь на відзив від 07.06.2021 року представник відповідача вказує, що позивач не спростовує встановлені судами під час розгляду справи обставини, а посилається виключно на свою юридичну необізнаність. Між тим, це суперечить тому, що позивач є заслуженим працівником МВС, з 1992 року працює в сфері права, у зв`язку з чим посилання на юридичну необізнаність є нікчемним та безпідставним. Крім того, на дату звернення до суду про розірвання шлюбу позивач вже мав двох синів 2010 року народження та 2017 року народження, народжених у двох інших послідовних шлюбів - з [PERSON] (2006 - 2103 роки) та [PERSON] (з 2014 року і по даний час), що зайвий раз підтверджує відсутність сімейного союзу та спільного ведення господарства з відповідачкою задовго до офіційного розірвання шлюбу. Також, спростовуючи доводи про посилання самої відповідачки на перебування у шлюбі з позивачем до 2018 року, стверджує, що відповідачка не подавала і не підписувала позовну заяву, подану без її відома невідомо ким, за якою порушено провадження по справі № 369/10768/19, у зв`язку з чим 18.05.2021 року вона звернулась до ТОВ «Експертно-дослідна служба України» щодо проведення почеркознавчої експертизи підпису на копії (електрофотокопії) позовної заяви від імені [PERSON] до Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.08.2019 року, вхід. № 31320 дата 19.08.2019 року. За результатами дослідження вказаної заяви експертами 26.05.2021 року зроблено висновок, що підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься на аркуші 7 технічної копії позовної заяви від імені [PERSON] до Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.08.2019, вхід. № 31320, дата 19.08.2019, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] , про що 04.06.2021 року повідомлено суд з клопотанням про направлення окремої ухвали до правоохоронних органів та прийняття відмови від позову. Таким чином, стверджує, що на момент придбання спірної квартири фактично сторони не перебували у шлюбних відносинах, не мали спільного бюджету, що випливає з тверджень позивача в позовній заяві та рішенні суду про розірвання шлюбу. Відтак, кожен з них жив на свої кошти, а тому придбання майна відповідачем відбувалось без фінансової участі позивача - за власні кошти. В свою чергу, у позивача відсутні докази зворотного, що вказане майно було придбано саме за кошти подружжя. У судовому засідання позивач та його представник підтримали викладені обставини та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти заявлених вимог щодо поділу майна заперечували, вважаючи спірне майно є особистою власністю відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі, приходить до висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони 02.10.1977 року зареєстрували шлюб, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року було розірвано. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідачки була придбана квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 22.06.2006 року на ім`я відповідачки. На думку позивача, оскільки вказана квартира була придбана в період реєстрації шлюбу, тому є спільним майном подружжя. Відповідачка, заперечуючи проти поділу майна подружжя, посилається на те, що, дійсно, на час придбання спірної квартири вона з позивачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, але проживали вони окремо та мали окремий бюджет, припинивши шлюбні відносини приблизно з 1995 року. У 2006 році нею на підставі інвестиційного договору № 22 від 03.08.2004 року була придбана спірна квартира, загальною вартістю згідно з п.п.1.2,1.7 цього договору - 275194,30 грн., на особисті кошти, які були набуті від здійснення приватної комерційної діяльності, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 від 17.06.2002 року та поданими до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва деклараціями, згідно з якими обсяг виручки [PERSON] склав: в 4 кварталі 2004 року - 427 500,00 грн., в 1 кварталі 2005 року - 112 500,00 грн., в 2 кварталі 2005 року - 265 000,00 грн., в 3 кварталі 2005 року - 347 405,00 грн., в 4 кварталі 2005 року - 450 000,00 грн., в 1 кварталі 2006 року - 147 500,00 грн., в 2 кварталі 2006 року - 255 000,00 грн., в 3 кварталі 2006 року - 378 105,00 грн., в 4 кварталі 2006 року - 498 740,01 грн. Відповідно до принципу дії закону у часі, відтвореного в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року, за загальними правилами норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2004 року. Так, у відповідності до гл.8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Утім, із цього правила є певне виключення. Так, ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Також відповідно до ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Тобто, предметом доказування при вирішенні такого спору є встановлення обставин щодо окремого проживання після фактичного припинення шлюбних відносин, відсутність спільного господарства, ведення подружжям окремого бюджету, а також щодо придбання певного майна за особисті кошти кожним з них. Однак, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді. У разі ж встановлення придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз`яснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року про розірвання шлюбу між сторонами було встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть. При цьому в рішенні міститься посилання на зміст поданої позивачем позовної заяви про розірвання шлюбу, в якій той зазначає про окреме проживання сторін та відсутність ведення спільного господарства з 1995 року. Так, як вбачається зі змісту поданої позивачем у червні 2018 року позовної заяви про розірвання шлюбу, він сам стверджував, що спільне господарство сторони не ведуть, мають окремий бюджет, спільно не проживають, починаючи з 1995 року. Крім того, позивач в судовому засіданні не заперечував, що має дітей 2010 року народження та 2017 року народження від інших шлюбних відносин, з 2019 року перебуває в зареєстрованому шлюбі. Отже, зі встановлених судом обставин вбачається, що відповідачка придбала спірну квартиру, право власності на яку було зареєстровано на її ім`я, під час зареєстрованого шлюбу, однак на час придбання спірного майна їх сім`я фактично розпалася, т. я. сторони певний період часу шлюбних відносин не підтримували та спільного господарства не вели. Щодо тверджень представника позивача, що спірне майно було придбано на спільні кошти, то суд не вбачає підстав приймати відповідні доводи до уваги, оскільки жодні докази, які б свідчили про спільність ведення бюджету сторін під час його придбання, відсутні. Викладені відповідачкою обставини з боку позивача спростовані не були. Крім того, позовна заява про визнання договору дарування нерухомого майна удаваним правочином, на яку посилався позивач, за своїм змістом не містить тверджень про спільне проживання та ведення господарства, а лише вказує на перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1977 року по 13.12.2018 року, що відповідає дійсності. Більш того, як було встановлено, відповідачка не подавала і не підписувала вказану позовну заяву, що підтверджується висновком експертів ТОВ «Експертно-дослідна служба України» за результатами проведення комісійної почеркознавчої експертизи, складеним 26.05.2021 року. Сторона позивача посилалась на неналежність залучених експертів, а тому невідповідність висновку вимогам законодавства. Разом з тим, в даному випадку це не спростовує твердження відповідачки про фальсифікацію підпису від її імені в позовній заяві, зміст якої, до речі, не суперечить встановленим обставинам, та відмову від цього позову, що є достатньою підставою для визнання цього факту. Інші посилання позивача щодо його майнового стану на даний час, особистих взаємовідносин із відповідачкою та їх синами не входять в коло обставин, які мають досліджуватися судом для встановлення обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, та з`ясування джерела і часу його придбання. Натомість відповідачка надала докази на підтвердження того, що спірну квартиру придбано за її особисті кошти, набуті від підприємницької діяльності, а тому спірна квартира не є спільним майном подружжя. Тобто, у відповідачки виникло право власності на квартиру, придбану в період зареєстрованого шлюбу, який фактично припинився та існував лише формально, а саме під час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін, на кошти відповідачки, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Верховний суд України у своїх постановах від 03.06.2015 року, 16.12.2015 року, 18.05.2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Між тим, саме сторона позивача мала довести факт проживання однією сім`єю, однак цей факт належним чином доведено не було, сторона лише наполягала на презумпції режиму спільного майна подружжя, доказів для вирішення даного спору не надала. При цьому ж доводи представника позивача щодо спільної участі подружжя в набутті майна не підтверджені жодним доказом та, окрім того, спростовуються викладеними обставинами та доказами щодо часу припинення ведення сторонами спільного господарства і відсутності спільних джерел для придбання спірного майна, тому суд критично ставиться до тверджень представника позивача, виходячи як з відсутності їх об`єктивного підтвердження, так і з відсутності в них будь-якої логіки. Стаття 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 76-78 УПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи та одержані у встановленому законом порядку і містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, викладене вище свідчить, що майно, придбане відповідачкою під час припинення шлюбних відносин, без участі позивача, не належить на праві спільної сумісної власності позивачу, як одному з подружжя, оскільки подружжя на час його придбання не проживало разом і не мало спільного бюджету, було придбано відповідачкою за власні кошти та є її власністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини справи повністю спростовують доводи позивача, яким не надано жодних доказів того, що майно було придбано за спільні кошти подружжя, з огляду на що вимоги поро поділ спільного майна є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed