Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач 12.03.2015\~року звернувся\~до Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська з\~позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що [PERSON] відповідно до розписки від 20.03.2014 року взяв у позивача в борг 60000,00 доларів США, та зобовязався їх повернути до 20.06.2014 року. Однак грошові кошти відповідач до цього часу не повернув. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 60000,00 доларів США. Ухвалою судді Остапенко Н.Г. від 25.03.2015 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 16.12.2015 року в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] -[PERSON] про відвід судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. -відмовлено. Заяву про самовідвід головуючого у справі [PERSON] - задоволено. Цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів передано до канцелярії суду для визначення судді у відповідності до вимог ч. 3 ст. 11-1 ЦПК України, автоматизованою системою документообігу. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2015 року справу передано судді Басовій Н.В. Ухвалою судді Басової Н.В. від 21.12.2015 року справу прийнято до провадження. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 26.02.2016 року, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошовий борг в розмірі 60000,00 доларів США, що станом на 26.02.2016 року по курсу НБУ складає 1\~634 880 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. У висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5204-16 від 30.11.2016 року зазначено, що встановити чи виготовлені представлені електрофотографічні копії розписки від 20.03.2014 року шляхом технічного монтажу за допомогою компютерної або копіювально-розмножувальної техніки не надається можливим з причин, вказаних у дослідницькій частині. У дослідницькій частині зазначено, зокрема, що остаточно встановити чи мав місце монтаж при виготовленні представлених документів можливо лише порівняльним дослідженням з оригіналом документу (а.с. 206-213 том 1). Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 08.12.2017 року № 29/2.1/729 ознак наявності монтажу в наданих технічних зображеннях розписки від 20.03.2014 року, що містяться в матеріалах цивільної справи та третій та пятдесят девятій сторінках, не виявлено. При цьому не виявлення ознак наявності монтажу не дає підстав для висновку про відсутність його факту у наданих для дослідження технічних зображень документів, у звязку з чим вирішити питання: «Чи є ознаки монтажу в копії розписки від 20.03.2014 року, копії яких містяться в матеріалах справи?» не надається можливим (а.с. 50-51 том 2). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 63цс13, від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Отже, чинним законодавством передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що може підтверджується певними засобами доказування, зокрема розпискою, яка видається позичальником на підтвердження факту отримання грошей, та повинна містити, в тому числі, умови отримання коштів, зобов'язання їх повернення та дату отримання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін. Європейський суд з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року дійшов висновку, що хоч суд і не повинен надавати відповідь на кожен аргумент сторони, проте судовий розгляд не можна вважати справедливим, якщо суд залишив без уваги ключові докази вирішальні з точки зору фінального рішення суду. Таким чином, оцінка доказів є завершальною стадією процесу доказування у цивільному судочинстві. З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги те, що позивачем не надано оригінал розписки від 20.03.2014 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed