Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач 19.02.2014 року звернулася в суд з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. В своєму позові вона зазначила, що з 04.04.1996 року, згідно договору дарування, вона була обдарована колишнім чоловіком [PERSON], та стала власницею житлового будинку з відповідними надвірними спорудами по [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 0,07 га, яка призначена для обслуговування зазначеного будинку. Цей договір був посвідчений нотаріально і зареєстрований в БТІ. Зазначила, що власником земельної ділянки площею 0,07 га, яка призначена для обслуговування будинку, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії МК №4115, виданого 10 жовтня 1994 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №188, являвся [PERSON], який помер [INFO]. Позивач, посилаючись на те, що ст. 30 Земельного Кодексу України ( в ред. 1990 року) при переході права власності на нерухоме майно до його набувача переходить і право власності на земельну ділянку, на якій воно розташоване, просить суд винести рішення, яким визнати за нею право власності на вищевказану земельну ділянку. В судове засідання сторони не з'явилися. До суду надійшла письмова заява від позивача, в якій вона підтримує свої позовні вимоги та просить суд слухати справу у її відсутності. Також, до суду надійшла письмова заява від відповідача з визнанням позовних вимог позивача і з проханням слухати справу у її відсутності. Заява відповідача про визнання позову є добровільною, не суперечить закону, правам та інтересам сторін та третіх осіб, а тому приймається судом. Справа, у відповідності до заяв позивача і відповідача, розглянута у відсутність сторін на підставі їх заяв та наявності в матеріалах справи достатніх даних про права та взаємовідносини сторін, в порядку письмового провадження. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, 04.04.1996 року між [PERSON] І позивачем було укладено договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами по [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 0,07 га, і, яка призначена для обслуговування зазначеного будинку. Цей договір був посвідчений нотаріально і зареєстрований в БТІ, внаслідок чого позивач стала власницею цього будинку. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,07 га, яка зареєстрована на правах власності за [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії МК №4115, виданого 10 жовтня 1994 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №188. Позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, так як під час укладання угоди про дарування будинку, між сторонами не була укладена угода про дарування належної [PERSON] на праві власності, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії МК №4115 земельної ділянки, на якому розташований цей будинок. Суд зазначає, що, відповідно до норм ст..ст.30,67 ЗК України ( в редакції 1990 року), який діяв на момент укладення правовідносин між сторонами, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходило у розмірах, передбачених ст. 67 ЗК України, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Ці фактичні обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими документами і матеріалами справи. В судовому засіданні встановлено, що до позивача, при переході права власності на будинок, відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування, перейшло відповідно до вимог ст.30,67 ЗК України в редакції 1990 року, і право власності на земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку, площею 0,07 га, яка розташована по [ADDRESS]. Відповідач, як свідчить свідоцтво про право на спадщину від 12.01.2000 року, не прийняла у спадщину вказану земельну ділянку. Відповідач визнала позов, не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку, про що надала суду письмову заяву. Заява відповідача про визнання нею позову являється добровільною, не суперечить вимогам закону, правам та інтересам сторін та третіх осіб, а тому приймається судом. Тому, за вищевикладених обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved