Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 березня 2016 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, поділ майна подружжя. Посилалася на те, що з 10 серпня 2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], але фактично шлюбні відносини припинені з 27 червня 2015 року. Вказувала, що вона разом з малолітніми дітьми проживає в належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS], відповідач за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає. Також [PERSON] посилалася на те, що за час шлюбу придбали спільне майно, в тому числі гараж по вул. Комарницького, 11г та транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», д.н.з. [NUMBER], 2005 року випуску. В своїй позовній заяві, посилаючись на норми ст. ст. 64, 107 ЖК України просила суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Також просила суд поділити майно, набуте за час шлюбу, та визнати за нею право власності на 1/2 частину гаража № 126 за адресою м. Полтава, «Авіатор-1», вул. Комарницького, 11г, а за [PERSON] визнати право власності на транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», д.н.з. [NUMBER], 2005 року випуску. Різницю в вартості майна просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні 27 травня 2016 року щодо задоволення позовних вимог заперечував, в подальшому для участі в розгляді справи відповідач [PERSON] та його представник не зявлялися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. За таких обставин, враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України, суд проводив розгляд справи без участі осіб, які не зявилися. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу Шкурпела) Н.І. з 10 серпня 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 травня 2016 року, яке вступило в законну силу. Також судом встановлено, що подружжям [PERSON] та [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі під час сумісного проживання придбано майно. Зокрема, за договором купівлі-продажу від 29 березня 2014 року [PERSON] придбав у власність гараж в м. Полтаві, «Авіатор-1», обслуговуючий кооператив, гараж 126 по вулиці Комарницького, 11г. Також відповідачем [PERSON] 26 вересня 2013 року було придбано транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», д.н.з. [NUMBER], 2005 року випуску. Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Як встановлено судом, спірне майно (гараж та транспортний засіб) було придбане подружжям [PERSON] та [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість твердження позивача про те, що таке майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також судом встановлено, що згідно з договором дарування від 10 жовтня 2015 року відповідач [PERSON], діючи зі згоди дружини [PERSON], безоплатно передав у власність сина [PERSON] та сина [PERSON] в рівних частках 1/2 частку гаража (кожному по 1/4 частці). Таким чином, станом на час вирішення справи судом обєктом спільної сумісної власності сторін по справі є 1/2 частка гаража в м. Полтаві, «Авіатор-1», обслуговуючий кооператив, гараж 126 по вулиці Комарницького, 11г. Оскільки частки співвласників в праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, суд приходить до висновку, про необхідність поділу спільного майна подружжя та визнання за кожним із сторін по справі права власності на 1/4 частку гаража за адресою: м. Полтава, «Авіатор-1» обслуговуючий кооператив, гараж 126 (сто двадцять шість), адреса іменованого обєкту: вул. Комарницького, 11г (одинадцять «г»), та на 1/2 частку автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н.з. [NUMBER], 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER], як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Тому позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню. Розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на частку гаража вартість якої складає 30965 грн., за позивачем, а на спірний транспортний засіб, вартість якого складає 144870,45 грн., за відповідачем [PERSON], як того просить позивач в поданій до суду позовній заяві, суперечить вимогам ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України в частині рівності часток співвласників. Підстави для відходження від рівності часток власників відсутні. Перехід належної позивачу [PERSON] частки в праві власності на транспортний засіб «Chevrolet Lacetti», д.н.з. [NUMBER], 2005 року випуску, до відповідача [PERSON] може мати місце лише за згодою останнього, яка в даному випадку відсутня. Суд при здійсненні судочинства не може фактично без згоди особи (в даному випадку відповідача [PERSON]С.) примусити її прийняти собі у власність частку в майні, належну іншій особі (в даному випадку позивачу [PERSON]І.). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача [PERSON]С, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, подружжям за час перебування в шлюбі за договором купівлі продажу від 01 квітня 2004 року в рівних частках було прийнято у власність квартиру [ADDRESS]. Згідно з договором дарування від 19 листопада 2015 року [PERSON] безоплатно передав у власність, а дружина [PERSON] прийняла у власність 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 02 жовтня 2009 року зареєстрував своє постійне місце проживання за адресою [INFO]. При вирішенні позовних вимог судом враховуються норми ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства та вирішення справи виключно в межах заявлених позовних вимог. Зокрема, позивач [PERSON] використовуючи на власний розсуд надані їй права, в поданій до суду позовній заяві, звертаючись з вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі, посилається на норми ст. 107 ЖК України. Разом з тим, статтею 107 ЖК України передбачено можливість розірвання договору найму жилого приміщення наймачем. Зокрема, норма передбачає, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Зазначена норма міститься в Главі 2 Житлового кодексу України «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду» та не регулює правовідносини між сторонами по справі. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Між сторонами по справі відсутні будь-які домовленості щодо користування жилим приміщенням. Відповідач [PERSON], укладаючи 19 листопада 2015 року договір на відчуження належної йому частки в праві власності на квартиру [ADDRESS], був членом сімї [PERSON], оскільки перебував з останньою в зареєстрованому шлюбі. Будь-які докази на підтвердження тієї обставини, по відповідач [PERSON] був відсутній в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, до суду надані не були, на відповідні обставини не посилалася позивач в поданій до суду позовній заяві. Тому суд не вбачає правових підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування цим житлом, в позовні вимоги [PERSON] в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зокрема, судом задоволено позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1102,40 грн. та витрати за послуги експерта в розмірі 2114,40 грн., а всього 3216 грн. 80 коп.

Outcome: partial