Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.06.2019 року звернулася у суд з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача - [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді від 01.07.2019 року, після отримання судом у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у даній справі від 03.09.2019 року підготовче провадження закрито, а справа призначена до судового розгляду на 19.11.2019 року. Судовий розгляд справи по суті відбувся 19.11.2019 року, без учасників справи. Позов обґрунтовано тим, що відповідач був зареєстрований у вказаному житловому будинку, однак після розірвання шлюбу із позивачем у 2015 році, фактично не проживає у такому будинку. Позивач стверджує, що вона на даний час є одноосібним власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , котрий у 2005 році за договором дарування отримала від [PERSON] .. Позивач у такому будинку зареєстрований та проживає. У свою чергу відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки рішенням Сколівського районного суду Львівської області ухваленим у цивільній справі № 453/1898/14-ц, шлюб між ним та позивачем розірвано і з того часу він переїхав та проживає у своїх батьків. Тому, із посиланням на норми ст. 405 ЦК України, позивач вказує про припинення у відповідача права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку, так як він не є членом його сім`ї, хоча і був зареєстрований там свого часу як член сім`ї. Позивач звертає увагу суду також на ту обставину, що відповідач, будучи зареєстрованим у належному їй на даний час житловому будинку та фактично проживаючи за іншою адресою, не являючись при цьому членом його сім`ї, тим самим чинить їй перешкоди, зокрема порушує її право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляється знятися з реєстрації, хоча може зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 16, 383, 391, 405 ЦК України, була змушена звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрала спосіб захисту - визнання особи таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, у судове засідання не з`явилася, однак 19.11.2019 року подала суду заяву вх. № 5232 про розгляд справи за її відсутності, у котрій зазначила, що просить дану справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив і заяви про розгляд справи у його відсутності не подавав. Відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. З огляду на вказане, суд, виходячи з положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку дослідженим письмовим доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, з таких підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого у [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 02.09.2005 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.09.2019 року за № 2696540 та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.09.2005 року № 8243129. Позивач має зареєстроване місце проживання у вищевказаному житловому будинку з 2006 року. У свою чергу, відповідач зареєструвався у належному позивачу домоволодінні, оскільки на той час перебував у шлюбі з позивачем. Згідно актів обстеження матеріального стану заявника на підставі заяви, складених комісійно 02.01.2019 року, 20.03.2019 року та 27.05.2019 року, позивач у належному їй житловому будинку проживає разом із дочками, відповідач у такому будинку не проживає. Доказів фактичного проживання відповідача за вказаною адресою комісією не здобуто. Факт розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем стверджується належно засвідченою копією заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 05.02.2015 року у цивільній справі № 453/1898/14-ц, провадження № 2/453/85/15, котре 23.02.2015 року набрало законної сили. Крім того встановлено, що позивач не веде спільного господарства з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач, який до того ж на даний час не є членом сім`ї позивача як власника житла, відсутній понад один рік, без повідомлення про причини своєї відсутності. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач не є членом сім`ї позивача як власника житлового будинку по [ADDRESS] , як і не проживає у вказаному житловому будинку з 2015 року, а це значно більше року, то його право користування житловим приміщенням у цьому житловому будинку слід вважати припиненим, а його самого слід визнати такими, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved