Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Молчанова Н.В., 14.01.2020 року звернулася до суду з позовом до ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.08.2018 року по 01.07.2019 року. Згідно наказу № 0095 від 01.07.2019 року її було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Після звільнення відповідач заборгував їй заробітну плату та не виплатив ці суми до теперішнього часу. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 21 936 грн. 88 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36\~010 грн. 00 коп. та понесені нею судові витрати Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15.01.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.01.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, продовжено строк для усунення недоліків позовної заяву встановлених ухвалою суду від 15.01.2020 року. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10.03.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, зобов`язано ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» надати інформацію про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] , з зазначенням нарахованої заробітної плати за кожен місяць; про розмір середньоденної заробітної плати та належним чином посвідчені копії наказів відносно [PERSON] про прийняття та звільнення з ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс». Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про слухання справи без її участі та не заперечує проти винесення заочного рішення у справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву суду не надав. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст.\~279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.\~3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст.\~2\~КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст.\~21\~КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 43\~Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.\~21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.\~22\~цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно запису № 19 трудової книжки серія [NUMBER] , [PERSON] звільнено з ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням на підставі наказу № 0095 від 01.07.2019 року. 19.11.2019 року [PERSON] надіслала заяву на ім`я директора ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс» з вимогою про видачу їй заборгованості по заробітній платі за період з 01.12.2018 року по 01.07.2019 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Слід також зауважити, що відповідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджено наказом від 29.07.93 року № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 зазначила, що Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4\~Кодексу законів\~про працю\~України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів\~про працю\~України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Таким чином, суд вважає що відповідачем порушені законні інтереси позивача, який припинив трудові відносини з підприємством і мав право на час звільнення отримати від відповідача всі належні йому виплати із заробітної плати. При вирішення питання про наявність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем, суд враховує надані позивачем розрахункові листки за період роботи з січня 2019 року по червень 2019 року, табелі-графік виходів за грудень 2018 року та січень 2019 року, індивідуальні відомості про застраховану особу форма ОК-5, з яких вбачається, що нарахування по заробітній платі відповідача складає: грудень 2018 року 5749 грн. 36 коп., січень 2019 року 5722 грн. 96 коп., лютий 2019 року 4878 грн. 03 коп., березень 2019 року 4173 грн. 00 коп., квітень 2019 року 4173 грн. 00 коп., травень 2019 року 4173 грн. 00 коп., червень 2019 року 4173 грн. 00 коп. Вирішуючи питання щодо суми заробітної плати, яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, суд враховує те, що з індивідуальних відомостей про застраховану особу форма ОК-5 з грудня 2018 року по червень 2019 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у загальній сумі 33\~042 грн. 35 коп. з якої утримань єдиного соціального внеску та обов`язкових зборів не було. Тоді як, згідно розрахункового листа за червень 2019 року, виданого ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс», борг підприємства зі сплати [PERSON] заборгованості по заробітній плати станом на кінець червня 2019 року складає 18\~822 грн. 61 коп., сума визначена з утримання єдиного соціального внеску та обов`язкових зборів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є частково обґрунтованими та слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, підтверджену письмовими доказами, яка складає 18\~822 грн. 61 коп. та визначена вже з утриманням єдиного соціального внеску та обов`язкових зборів. Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст.\~241-1\~КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Відповідно до\~розділу ІІ\~Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 , У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Для визначення середнього заробітку суд бере до уваги заробітну плату [PERSON] за останні два повні місяці роботи на ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс», визначену вже з утриманням єдиного соціального внеску та обов`язкових зборів. З урахування вищевикладеного слід зазначити, що останніми місяцями роботи позивача на ТОВ «Збагачувальна фабрика «Вугільний енергетичний комплекс», є: травень 2019 року згідно розрахункового листка кількість відпрацьованих днів складає 14 днів, розмір заробітної плати 2842 грн. 70 коп., сума визначена вже з утриманням єдиного соціального внеску та обов`язкових зборів; червень 2019 року згідно розрахункового листка кількість відпрацьованих днів складає 13 днів, розмір заробітної плати 2790 грн. 27 коп., сума визначена вже з утриманням єдиного соціального внеску та обов`язкових зборів. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає: (2842 грн. 70 коп. + 2790 грн. 27 коп.):2 / (14 днів + 13 днів) : 2= 201 грн. 18 коп. Для розрахунку кількість робочих днів за весь час затримки виплати заробітної плати, суд бере середню кількість робочих днів позивача за останні два місяці, з урахуванням наданих розрахункових листів, тобто 14 днів на місяць. У зв`язку з чим, виходячи із середньої кількості робочих днів на місяць 14 днів, починаючи з 01 липня 2019 року (день звільнення) по 13 травня 2020 році (день винесення судового рішення), кількість робочих днів склала би 146 днів: липень 2019 року 14 днів, серпень 2019 року 14 днів, вересень 2019 року 14 днів, жовтень 2019 року 14 днів, листопад 2019 року 14 днів, грудень 2019 року 14 днів, січень 2020 року 14 днів, лютий 2020 року 14 днів, березень 2020 року 14 днів, квітень 2020 року 14 днів, травень 2020 року 6 днів. З урахуванням вищевикладеного сума середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на день винесення судового рішення складає: 201 грн. 18 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 146 (кількість днів затримки розрахунку) = 29 372 грн. 28 коп. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Таким чином, виходячи з наданих суду письмових доказів, з відповідач на користь позивача слід стягнути заборгованості по заробітній плати у сумі 18\~822 грн. 61 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 29 372 грн. 28 коп. Суд наголошує, що вищевказані суми були визначені судом з розрахункових листів із розмірів заробітної плати, з якої вже утримано єдиний соціальний внесок та обов`язкові збори. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З огляду на те, що судом позовні вимоги задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу пропорційно до\~задоволеної частини\~вимог в розмірі 7997 грн. 71 коп. (83 %). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial