Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач 30 травня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади міста Дніпра в особі [PERSON] міської ради, треті особи: [PERSON] державна нотаріальна контора, [PERSON], про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 18 липня 2016 року помер його дід [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 21 травня 2011 року [PERSON] склав заповіт, у якому заповів все своє майно позивачу. Починаючи з 2014 року позивач знаходиться на території КНР, де працює. Постановою нотаріуса від 18 травня 2018 року позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця через пропуск строку для прийняття спадщини. Позивач вважає, що строк для прийняття спадщини було ним пропущено з поважних причин, оскільки він тривалий час перебував за межами України. Позивач просив суд визначити йому додатковий строк у три місяці для подання ним заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача територіальної громади міста Дніпра в особі [PERSON] міської ради позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи Другої [PERSON] державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 18 липня 2016 року помер [PERSON] (а.с. 5). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8, 23-24). За життя, 21 травня 2011 року, [PERSON] склав заповіт, в якому все належне йому майно заповів [PERSON] (а.с. 6). 11 травня 2018 року [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 12 березня 2018 року за реєстровим № 204 (а.с. 28), звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 18 липня 2016 року (а.с. 76 оберт). 18 травня 2018 року державний нотаріус Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] відмовив [PERSON], яка діє від імені [PERSON], у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з пропуском ним шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с. 81-82). Позивач в обґрунтування пропуску строку для прийняття спадщини поважною причиною зазначає його перебування з 2014 року по теперішній час за кордоном України в КНР у зв'язку з роботою (а.с. 9-21). У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Враховуючи фактичні обставини справи та проаналізувавши факт надання законодавцем переваги здійсненню спадкуванню за заповітом як особистому розпорядженню особи на випадок смерті, суд дійшов висновку про необхідність врахування такої волі спадкодавця як прояву свободи заповіту, з урахуванням наявності поважних причин пропуску позивачем строку, передбаченого на звернення із заявою про прийняття спадщини, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved