Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач, [PERSON] в квітні 2020 року звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що з березня 2019 року відповідач переїхав до іншого місця проживання, куди саме позивачу не відомо, фактично більше року за вказаною адресою не проживає, жодних відносин не підтримують. Оскільки зазначена квартира належить позивачу на праві приватної власності, а відповідач добровільно знятись з реєстрації не бажає та за вказаною адресою не проживає, позивач була зверулась до суду з відповідною позовною заявою Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 05.05.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 25-26). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 08 вересня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання позивача про виклик свідків задоволено (а.с. 47). Позивач в судовому засіданні, призначеному на 16.12.2020 року позов підтримувала, посилаючись на обставини, викладені в позовні заяві. В судове засідання, що призначено на 01.02.2021 року не з`явилась, подала до суду заяви (вх. № 42024 від 16.12.2020 року ; а.с.61 та вх. № 3605 від 01.02.2021 року ;а.с.70) про проведення розгляду справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву (вх. № 17270 від 13.05.2020 року), про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.30-31). Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено статтею 391 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що позиває власником спірного житлового приміщення, що підтверджується договором дарування від 29 грудня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Матковською Галиною Миколаївною, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні. Відповідно до вказаного договору [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-8), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29723547 від 29 грудня 2018 року.(а.с. 9-10). За довідкою Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 3» Міської ради міста Кропивницького про склад сім`ї № 122 від 17.04.2020 року, позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстрований [PERSON] 1979 року народження (а.с. 17). Згідно акту від 17 квітня 2020 року, складеного представником Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 3» Міської ради міста Кропивницького, та засвідченого підписами сусідів-свідків [PERSON] і [PERSON] вбачається, що [PERSON] не проживає вже три роки за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 18). Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повністю і беззаперечно засвідчили в судовому засіданні обставини щодо непроживання відповідача в спірній квартирі більше року. Таким чином, [PERSON] будучи зареєстрований в належній позивачу квартирі, порушує права та законні інтереси позивача, [PERSON] , як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно зі частиною першою статті 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд). Статтею 150 Житлового кодексу УРСР визначено право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таке ж право закріплене у статтях 319, 383 Цивільного кодексу України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~ Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільний кодекс України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України). При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За роз`ясненнями, викладеними в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Таким чином, [PERSON] будучи зареєстрованим в належній позивачу квартирі, порушує права та законні інтереси позивача, [PERSON] , як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше одного року, що відповідно до вимог статей 391, 405 Цивільного кодексу України, дає суду підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . А також реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її права власника спірного житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є його житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 року наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року). Крім того, положеннями частини шостої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. За частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом з`ясовано, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved