Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач 18 березня 2016 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003007 від 26 лютого 2016 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 39 000 грн., сплачену ним на виконання договору фінансового лізингу № 003007 від 26 лютого 2016 року, судові витрати у справі. Свій позов мотивував тим, що перед укладенням договору зателефонував до лізингової компанії та з представником компанії оговорив предмет та ціну договору. Згідно домовленості, предметом договору повинен був стати транспортний засіб Mahіndra, модель 244, об'єм двигуна 24к.с./дизель. кількістю 1 од. та вартістю 78000 грн. по телефону позивача попередили про необхідність мати при собі кошти в розмірі 50% предмету договору. Заздалегідь оговоривши всі умови договору, позивач письмово уклав з відповідачем договір фінансового лізину, сплатив авансовий внесок в розмірі 50% вартості предмету договору, тобто 39 000,00 грн., отримав квитанцію банку. Оскільки з працівником лізингової компанії предмет та ціна договору були оговорені раніше, то підписуючи сам договір. [PERSON] не вчитувався в його зміст, довіряючи працівникам компанії. Приїхавши додому, позивач ретельно прочитав умови договору і виявив, що предмет договору ,зазначений в п. 1.1 не відповідає домовленості. Предметом договору став великий трактор Dongfeng модель DF 504 об'єм двигуна 50к.с./дизель вартістю 390 000 грн. (п. 82 Договору). Позивач зазначає в позові, що звертався до відповідача письмово з проханням внести зміни щодо предмету та ціни договору, однак відповіді станом на час звернення до суду не надійшло. Позивач вказує на те, що розірвати вказаний договір він не має можливості, оскільки умови договору є несправедливими по відношенню до споживача, і позивач за такими умовами несе матеріальні збитки у вигляді штрафних санкцій. Крім того, підписуючи договір 26 лютого 2016 року, позивач на прохання працівника підписав додатковий договір до фінансового лізингу, в якому було викладено в новій редакції розділ 18 договору «Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін». По приїзду додому ним було виявлено розбіжності в реквізитах «Лізингодавця» в основному договорі та в додатковому договорі. Позивач вказує на те, що оскільки положення договору 1.1, 8.2 не відповідають волевиявленню позивача, а положення 3.1.1, 3.1.5, 3.4.1, 3.4.3, 3.4.6, 5.8, 9.1, 9.6, 9.7, 10.12, 12.1, 16.2, 17.4 містять умови, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача згідно Закону України «Про захист прав споживачів», то вони повинні бути визнанні недійсними. В зв'язку з цим просить визнати в цілому недійсним договір фінансового лізингу № 003007 від 26 лютого 2016 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача сплачені за договором кошти у сумі 39000 грн., та 390 грн. понесених витрат за переказ коштів через установу банку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» двічі в судове засіданні не з'явився, причини неявки не зазначив, хоча про час та місце судового засідання відповідач повідомлений належним чином, про що у справі мається підтвердження. Заперечень проти позову і будь-яких пояснень відповідачем не подано, заяв про відкладення розгляду справи також не подано. Зі згоди представника позивача, висловленої у судовому засіданні, суд ухвалив розглядати справу без участі відповідача в заочному порядку, відповідно до ст.ст. 224-225 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, за допомогою належних та допустимих доказів. Судом встановлено, що 26 лютого 2016 між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 003007 та додатки №1 та №2 (далі - договір лізингу), згідно з яким відповідач (лізингодавець) зобов'язався придбати та передати позивачу (лізингоодержувачу) у користування на строк та на умовах, передбачених цим договором транспортний засіб, зазначену у цьому договорі та специфікації - марка - Dongfeng, модель DF, об'єм двигуна 50 к.с./дизель, тип КПП- МК ПП, привід 4Х4, а позивач повинен сплатити відповідачу 14181,82 дол. США, що за курсом НБУ на дату укладення договору складає 390000 грн. (а.с. 9-15). Згідно із п. 1.7 вказаного договору автомобіль передається у користування позивачеві не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» авансового платежу в розмірі 50% вартості предмета лізингу, адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу та комісії за передачу автомобіля в розмірі 3% від вартості предмета лізингу (а.с. 9 зворот). Як вбачається із квитанції від 26 лютого 2016 позивачем сплачено відповідачу 39000 грн. на виконання зазначеного договору (а.с. 17). Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За нормами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Під час судового розгляду встановлено, що при укладенні договору фінансового лізингу, позивач вважав, що його предметом є транспортний засіб Mahіndra, модель 244, об'єм двигуна 24к.с./дизель. кількістю 1 од. та вартістю 78000 грн. На підтвердження вказаного доводу свідчить те, що на виконання п. 9.1 договору лізингу, ним в якості авансового платежу сплачено 50% вартості від вказаної суми (а.с. 17). Зазначені доводи відповідачем не спростовані. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що положення п. 1.1 та 8. 2 договору лізингу, згідно яких предметом договору лізингу є Dongfeng, модель DF, об'єм двигуна 50 к.с./дизель, тип КПП- МК ПП, привід 4Х4, вартість якого складає 14181,82 дол. США, що за курсом НБУ на дату укладення договору складає 390 000 грн., не відповідали внутрішній волі позивача як сторони вказаного правочину, що є підставою для визнання його недійсним. Про вказане свідчить також і те, що позивач сплачуючи суму коштів 39000 грн. вважав цю суму авансовим платежем, що становить половину вартості трактора. Саме як «авансовий» платіж дана сума мала назву і була сплачена і по квитанції (а.с.17), і вже після підписання договору через деякий час позивачу стало відомо, що дана суму є адміністративним платежем і не підлягає поверненню при розірванні договору. У правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно пункту 9.7 договору лізингу кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказане в квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж; - Авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. П. 12.1 договору лізингу містить умови, за якими лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій зазначає, що волевиявлення лізингоодержувача на одностороннє розірвання договору взято до відома та інформує про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Зазначені умови договору лізингу передбачають відсутність відповідальності лізингоодержувача за невиконання договірного зобов'язання, тоді як відповідач отримує від позивача вигоду, а отже вони є несправедливими та ставлять позивача у невигідні для нього фінансові умови. Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідач не надав суду доказів наявності у нього ліцензії на діяльність з надання будь-яких фінансових послуг. Крім того, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як вбачається з оспорюваного договору лізингу, він не посвідчений нотаріально. Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, враховуючи вищенаведену норму, наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання. Оскільки до виконання договору приступив тільки позивач (сплатив кошти), то відповідач зобов'язаний повернути йому одержані на виконання договору кошти в сумі 39000 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат за переказ коштів через установу банку, то в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки цей платіж не був предметом договору фінансового лізингу. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 6, 12 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 4, 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 215, 216, 220, 799, 806, 808 ЦК України,

Outcome: partial