Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.11.2015 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив\~ поновити їй\~ строк звернення до суду, визнати протиправним та скасувати наказ\~ відповідача від 17.03.2015 року\~ про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера, поновити її на посаді бухгалтера, стягнути з відповідача\~ середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 3754,54 гривень, допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 12\~955,50 гривень, та моральну шкоду в розмірі 12\~955,50 гривень . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що вона працювала у ФОП [PERSON] на посаді бухгалтера на підставі безстрокового трудового договору. У вересні 2014 вона проінформувала роботодавця про те, що через виявлене у неї онкологічне захворювання, вона повинна пройти курс лікування, про що 05.11.2014 року вона письмово повідомила відповідача. З 20.10.2014 року позивачка перебувала на лікарняному. Останній листок непрацездатності був їй виданий з 08.06.2015 року по 07.08.2015 року. 09.02.2015 року відповідачем було видано їй довідку для розгляду питання про призначення інвалідності, в той же день нею було надано відповідачу для оплати листки непрацездатності з 20.10.2014 року по 11.02.2015 року. Однак , відповідач відмовився виплатити їй допомогу у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю, пославшись на те, що позивачка для цього повинна сплатити замість роботодавця суму внесків на соціальне страхування. З тієї самої причини відповідач відмовився оплачувати їй листки непрацездатності з 25.02.2015 року по 07.08.2015 року. Вважає, що вказані дії відповідача порушують її права на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка з 20.10.2014 року по 07.08.2015 року складає 12\~955,50 гривень. Крім того, позивачка зазначила , що 25.03.2015 року вона отримала наказ відповідача від 17.03.2015 року про її звільнення на підставі п.5 ст. 40 КЗпП України . Вважає, що вказаний наказ є незаконним, а вона підлягає поновленню на роботі, оскільки в період з 20.10.2014 року по 17.03.2014 року вона була відсутня на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності менше ніж 4 місяці підряд. Також, в порушення вимог чинного законодавства відповідач не повідомляв [PERSON] зайнятості про її звільнення, не провів з нею розрахунок. Оскільки [PERSON] було звільнено незаконно, були порушені її права в сфері трудового законодавства, просила також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2015 року по 31.10.2015 року в сумі 3754,54 гривень та 12\~955,50 гривень у відшкодування моральної шкоди. Щодо поновлення строку звернення до суду, позивач зазначила, що з часу отримання наказу про звільнення до серпня 2015 року вона знаходилася на лікарняному, а після цього продовжувала курс лікування, через що мала поважні причини пропуску строку звернення до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Також позивач , будучи допитана як свідок, суду пояснила, що вона неодноразово повідомляла [PERSON] про її знаходження на лікарняному, зокрема телефоном, надавала їй листки непрацездатності, однак остання в категоричній формі відмовилася здійснювати їх оплату , пояснивши, що здійсніть виплати лише після сплати нею самостійно страхових внесків. Через вказані дії ФОП [PERSON], вона направляла листки непрацездатності відповідачу поштою, однак конверти їй були повернуті за закінченням терміну зберігання. Оскільки протягом тривалого часу вона була непрацездатна, а відповідач її незаконно звільнив та не здійснював виплат допомоги у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю, вона фактично була позбавлена засобів до існування, вимушена була позичати грошові кошти, відчувала моральні страждання. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав в повному обсязі, зазначивши, що звільнення позивачки здійснено на законних підставах, про те, що вона знаходилася на лікарняному ФОП [PERSON] не знала, лікарняні від неї не отримувала , крім того, оскільки [PERSON] працювала за сумісництвом , зверталася з різними скаргами до контролюючий та правоохоронних органів, вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду без поважної причини. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В подальшому , представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явився, доказів поважності відсутності в судовому засіданні суду не надав, в зв»язку з чим, на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянуто у відсутність представника відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Представник третьої особи суду пояснила, що 10.02.2016 року ФОП [PERSON] надала до Фонду заяву-розрахунок на суму 3726,03 гривень для здійснення матеріального забезпечення застрахованій особі [PERSON] за рахунок Фонду коштів . На теперішній час зазначена заява-розрахунок не профінансована, через те, що 16.02.2016 року розпочата перевірка відповідача, яка призупинена до приведення бухгалтерських документів відповідно вимог чинного законодавства. Після проведення перевірки заява ФОП [PERSON] буде профінансована в повному обсязі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює разом з [PERSON], позивачка працювала у нього за сумісництвом. Про те, що [PERSON] перебувала на лікарняному, ані він, ані відповідачка не знали, заяв про прийняття лікарняних не підписували. На теперішній час Жовтневим райоооним судом м. Запоріжжя [PERSON] поновлено на роботі у ФОП [PERSON], однак вказане рішення ним оскаржене в апеляційному порядку. Суд, вислухавши пояснення сторін , пояснення [PERSON] в якості свідка, показання свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] згідно копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 20 листопада 2012 року , який зареєстрований в Південному районному [PERSON] зайнятості 20.11.2012 року за № [NUMBER], працювала у ФОП [PERSON] на посаді бухгалтера (а.с.10 т.1 ). З 20.10.2014 року [PERSON] перебувала на лікарняному (а.с.49 т.1 ). Про тимчасову втрату непрацездатності [PERSON] повідомила роботодавця заявою, яка була прийнята відповідачем 05.11.2014 року (а.с.52 т.1 ). Крім того, про неможливість виходу на роботу позивачка неодноразово повідомляла [PERSON] телефоном , що підтверджується роздруківкою телефонних дзвінків мобільного оператора МТС з номеру мобільного телефону [PERSON] на номер +380612630666, що належить [PERSON], та зазначений в офіційних документах відповідача (а.с.19 т.1) за період з 20.10.2014 року по 31.03.2015 року (а.с.103-187 т.1 ). Як вбачається з наданих позивачкою листків тимчасової непрацездатності, [PERSON] була звільнена від роботи з 20.10.2014 року по 03.11.2014 року (а.с.49 т.1 ), з 10.12.2014 року по 26.12.2014 року (а.с.50 т.1 ), з 25.02.2015 року по 27.02.2015 року (а.с.50 т.1 ), з 04.11.2014 по 09.11.2014 року (а.с.49 т.1 ), з 19.11.2014 року по 01.12.2014 року (а.с.48 т.1 ), з 10.11.2014 року по 18.11.2014 року (а.с.48 т.1 ), з 02.12.2014 року по 09.12.2014 року (а.с.47 т.1 ), 23.12.2014 року по 30.12.2014 року (а.с.47 т.1 ), з 31.12.2014 року по 09.01.2015 року (а.с.46 т.1 ), з 28.01.2015 року по 03.02.2015 року (а.с.46 т.1 ), з 13.01.2015 року по 27.01.2015 року (а.с.45 т.1 ), з 04.02.2015 року по 06.02.2015 року , та визначено стати до роботи з 07.02.2015 року (а.с.45 т.1 ). З 09.02.2015 року [PERSON] перебувала на лікарняному по 11.02.2015 року , а з 12.02.2015 року їй було встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.44 т.1 ). Після цього , [PERSON] не знаходилася на лікарняному, а згідно відомостей наявних в матеріалах справи, листок тимчасової непрацездатності було видано позивачу з 28.02.2015 року по 17.03.2015 року включно (а.с. 43 т.1 ). Після цього, з 18.03.2015 року по 08.08.2015 року [PERSON] продовжувала безперервно перебувати на лікарняному (а.с.42,43,44, 51 т.1 ). Наказом № 03/17 від 17 березня 2015 року ФОП [PERSON], [PERSON] звільнено з осади бухгалтера з 17.03.2015 року згідно статті п.5 ст. 40 КЗпП України (а.с.19 т.1 ). Відповідно до вимог ч.1 п.5 ст. 40 Кодексу Законів про працю України , трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Звільнення за п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України можливе у випадку втрати працездатності працівником понад чотири місяці підряд. Якщо непрацездатність триває менш ніж чотири місяці або понад чотири місяці, але з перервами, хоч і короткочасними, підстав для звільнення працівника з роботи немає. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9 встановлено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з?ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника з наказом і перевіряти їх відповідність законові. Оскільки з досліджених судом доказів, наданих позивачем , встановлено, що позивачка [PERSON] не з»являлася на роботу внаслідок тимчасової непрацездатності за період з 20.10.2014 року по 12.02.2015 року 115 днів підряд, що менше ніж 4 місяці підряд , а після переривання цього строку знову була непрацездатна з 28.02.2015 року по 17.03.2015 року , суд вважає, що відповідач станом на 17.03.2015 року не мав законних підстав , що передбачені ч.1 п.5 ст. 40 Кодексу Законів про працю України для звільнення позивача, а тому вказаний наказ є незаконним та підлягає скасування, а позивача слід поновити на роботі. Крім того, суд приходить до висновку, що відповідачем , при звільненні [PERSON] з роботи, було також порушено вимоги Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Мінпраці та соціальної політики України № 260 від 08.02.2001 року (надалі Порядок) . Так, згідно п. 8 Порядку у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Пунктом 9 Порядку встановлено, що відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених\~Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або за нотаріальним дорученням уповноваженою нею особою): примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Суду не надано доказів про те, що ФОП [PERSON] при звільненні [PERSON] були дотримані вищевказані вимоги закону. Згідно пояснень позивача в якості свідка , повідомлення про намір розірвати трудовий договір, їй не надсилалося, при звільнені їй не була виплачена сума допомоги в зв»язку з тимчасовою непрацездатністю, а також відповідач [PERSON] зайнятості про її звільнення не повідомив, оскільки її Південний центр зайнятості про зняття з реєстрації трудового договору не повідомляв . Щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд зазначає наступне . З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено періоди знаходження позивача [PERSON] на лікарняному, факт її роботи у ФОП [PERSON] на підставі безстрокового трудового договору за сумісництвом , її незаконне звільнення та факт невиплати їй відповідачем допомоги у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю відповідно до листів непрацездатності. Також судом встановлено, що листи непрацездатності за період з 20.10.2014 року по 11.02.2015 року були надані відповідачем 10.02.2016 року до ВД ЗОВ Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с. 35,36 т.2), однак на теперішній час виплати [PERSON] не здійсненні через проведення та перевірки та її призупинення , що підтверджено поясненнями представника третьої особи. Також, судом встановлено, що решта листів непрацездатності були направлені відповідачу ФОП [PERSON] поштовим зв»язком 04.04.2015 року (а.с. 67 т.1) та 20.10.2015 року (а.с.69 т.1 ). Статтею 18 Закону України від 23.09.1999 №>1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - ЗУ №1105-ХІУ) передбачено, що страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах. Відповідно до частини 2 статті 15 ЗУ №1105-ХІУ роботодавець зобов'язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно з цим Законом. Частина 1 статті 19 ЗУ №1105-ХІУ передбачає, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов«язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини 2 статті 22 ЗУ №1105-ХІУ допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно частини 1 статті 34 ЗУ №1105-ХІУ фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Враховуючи, що судом встановлено, що відповідач, в порушення чиних вимог законодавства не здійснив позивачу оплату перших п»яти днів непрацездатності з 20.10.2014 року в сумі 337,38 гривень ( а.с. 13 т.1) , вказана суму підлягає стягненню на користь позивача з ФОП [PERSON]. Щодо оплати листів непрацездатності з 25.10.2014 року по 11.02.2015 року (до часу встановлення [PERSON] інвалідності) , суд приходить до висновку, що вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки на теперішній час роботодавець надав до Фонду відповідну заяву - розрахунок, яка після проведення перевірки буде профінансована , що відповідає вимогам чинного законодавства. Щодо стягнення з відповідача інших сум за листами непрацездатності, починаючи з 28.02.2016 року , суд вважає, що враховуючи, що відповідачем були надані відповідно до вимог чинного законодавства до Фонду листи непрацездатності за весь час хвороби до моменту встановлення МСЕК інвалідності позивачу для оплати, крім того, за змістом п.3-7 ч.1 ст. 10 Закону України від 23.09.1999 №>1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - ЗУ №1105-ХІУ) Фонд має право: перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів Фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів Фонду та зупиняти виплати з Фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним Фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду; отримувати необхідні пояснення (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; накладати і стягувати фінансові санкції та адміністративні штрафи, передбачені законом за порушення вимог цього Закону; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених фактів порушення законодавства про соціальне страхування; порушувати відповідно до законодавства питання про притягнення посадових осіб до відповідальності за порушення законодавства у сфері соціального страхування, вимагати надання інформації про вжиті заходи, крім того п.1 ч.2 ст. 10 вказаного Закону встановлено, що Фонд зобов'язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом , суд приходить до висновку, що оскільки фінансування роботодавців здійснюється за рахунок коштів фонду , Фонд наділений контролюючими повноваженнями у відносинах між страхувальником та застрахованою особою, позивачем в цій частині позовних вимог обраний невірний спосіб захисту порушеного права відповідно до вимог ст. 11, 16 ЦК України. Частиною 1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 234 КЗпП України разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. П.4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9 встановлено, що встановлені ст. ст. 228,233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін . У кожному випадку суд зобов?язаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви , чому він поновлює, або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] з моменту винесення наказу про звільнення з 17.03.2015 року по 08.08.2015 року ( а.с.42,43,44,51 т.1 ) була непрацездатна та знаходилася на лікарняному. 12.02.2015 року [PERSON] було встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.12 т.1 ). Крім того, медичною амбулаторною картою хворого № 88124 підтверджено, що позивачка , через наявність онкологічного захворювання з 07.08.2015 року по 18.09.2015 року проходила курси хіміотерапії (а.с.61-66 т.1 ), а згідно довідки Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансеру з 20.11.2015 року знов проходить курси лікування (а.с.53 т.1 ). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем, через наявність онкологічного захворювання, необхідність у постійному лікуванні, з поважної причини пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права і вважає за можливе поновити вказаний строк. Щодо стверджень представника відповідача про те, що позивачка працювала за сумісництвом на ТОВ «ЛОТОС ТРЕЙД» , зверталася до правоооходонних органів, суд вважає вказані доводи такими , що не спростовують висновків суду, оскільки позивачем надані докази того, що фактично до 08.-08.2015 року вона була на лікарняному, після цього проходила курс хіміотерапії, а її робота за сумісництвом здійснювалася на дому , що підтверджено довідною ТОВ «ЛОТОС ТРЕЙД» (а.с.31 т.2). Зі змісту ст. 235 КЗпП України , у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням трудового законодавства , і тому він має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушенного прогулу, після строку закінчення тимчасової непрацездатності, тобто з 08.08.2015 року по 31.10.2015 року відповідно до заявлених позовних вимог . Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати , середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці, які передують події, з якою повязана виплата. Згідно довідок наданих відповідачем , в вересні 2014 року заробітна плата [PERSON] склала 1400,00 гривень, а в жовтні 2014 року 827,27 гривень (а.с.8) , тобто середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 63,6362 гривень , що відповідає розрахунку наданому позивачем (а.с.11). Оскільки за період звільнення та відновлення працездатності , а саме з 08.08.2015 року по 31.10.2015 року минуло 59 робочих днів , то середній заробіток за весь час вимушенного прогулу, який підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 63,6362 гривень * 59 днів = 3\~754,54 гривень. При цьому, суд не приймає в якості доказу по справі довідку надану відповідачем (а.с.228 т.1) , в якій зазначено, що заробітна плата [PERSON] складала в вересні 2014 року 1300 гривень , а в жовтні 2014 року 768,18 гривень, оскільки відомості зазначені у вказаній довідці , спростовуються наданими органами Пенсійного Фонду України відомостями про застраховану особу , які підтверджують відомості про розмір заробітної плати надані [PERSON] (а.с.18 т.2). Вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.13 ППВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності . В судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було дійсно порушено права [PERSON] у сфері трудових правовідносин, що виразилося в незаконному звільненні , невиплаті допомоги у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю за перші п»ять днів непрацездатності , необхідністю позичати грошові кошти , необхідні для лікування, через що у суду не викликає сумнівів , що вищевикладене призвело до моральних страждань позивача, вимусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя і йому дійсно було заподіяно моральну шкоду. Разом з тим, з огляду на те, що позивачка працювала у відповідача за сумісництвом , крім того, продовжувала працювати на ТОВ «ЛОТОС ТРЕЙД» на особливих умовах, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань заподіяних позивачу , вимог розумності та справедливості , суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є забагатим, і з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути в відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень . Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України, а саме на користь позивачки з ФОП [PERSON] необхідно стягнути сплачену суму судового збору за вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 487,20 гривень, крім того, з ФОП [PERSON] відповідно до вимог ст. ст. 4,6 Закону України «Про судовий збір» належить стягнути на користь держави судовий збір за дві вимоги немайнового характеру щодо визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, що складає 974,40 гривень, та судовий збір в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру, а всього з ФОП [PERSON] на користь держави слід стягнути 1461,60 гривень судового збору. Згідно з вимогами п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі.

Outcome: partial