Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 вересня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В судовому засіданні 20 листопада 2014 року позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що шлюб, укладений із [PERSON] 05 червня 1999 року в Грабівській сільській раді Кодимського району Одеської області, зберегти неможливо, так як відносини з відповідачем припинені через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], 2000 року народження та доньку [PERSON], 2003 року народження, яких просить залишити їй. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 20 листопада 2014 року заявленого позову не визнав та вказав, що будь-які підстави для розірвання шлюбу відсутні. Просив надати час для примирення, оскільки він бажає зберегти сім»ю. У зв'язку з цим, ухвалою Кодимського районного суду від 20 листопада 2014 року сторонам у справі був наданий час для примирення терміном п'ять місяців. Після закінчення наданого судом строку на примирення, позивач [PERSON] в судовому засіданні 21 квітня 2015 року свій позов підтримала та просила його задовольнити, стверджуючи, що з відповідачем не примирились, а шлюб зберегти неможливо. Просила після розірвання шлюбу залишити прізвище «[PERSON]». Відповідач [PERSON] після закінчення наданого строку для примирення в судове не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, тому суд вважає можливим закінчити розгляд справи без його участі та ухвалити судове рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши надані ними докази та матеріали цивільної справи, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 05 червня 1999 року в Грабівській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №04, що, крім пояснень сторін, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 05 червня 1999 року вказаною сільською радою. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України (надалі СК України) шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Наданий строк на примирення сторін позитивних результатів не дав, відносини між сторонами не покращились. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно зі ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітніх дітей, суд приходить до такого висновку. Сторони погодились, що діти будуть проживати з позивачем. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дітей, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved