Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені якого діяв представник - адвокат Рябко С.О., звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором позики від 23.05.2020 у розмірі 879 000,00 грн, суму боргу за договором позики від 03.06.2020 у розмірі 807 070,63 грн, а також 3 % річних від простроченої суми за цими договорами, індекс інфляції та 5% пені за період з 23.06.2020 по 30.11.2020. Позов обґрунтовує тим, що 23.05.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження укладання договору позики відповідачем [PERSON] було власноручно написано розписку, в якій встановлювався розмір позики та засвідчувався факт передання позивачем та отримання відповідачем грошової суми 879 000,00 грн., а також факт зобов`язання відповідача повернути борг в строк до 23.06.2020. Також 03.06.2020 між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики. На підтвердження укладання договору позики відповідачем [PERSON] було власноручно написано розписку, в якій встановлювався розмір позики та засвідчувався факт передання позивачем та отримання відповідачем грошової суми 729 000,00 грн., а також факт зобов`язання відповідача повернути 28 350,00 доларів США в строк до 03.07.2020. Оскільки відповідач борг по обох договорах позики не повернув, позивач звернувся до суду із даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача: суму боргу за договором позики від 23.05.2020 у розмірі 879 000,00 грн, а також за період з 23.06.2020 по 30.11.2020: 3 % річних від простроченої суми за цим договором у розмірі 11 599,92 грн, індекс інфляції у розмірі 6 101,83 грн та суму пені 5 % у розмірі 231 177,00 грн; суму боргу за договором позики від 03.06.2020 у розмірі 807 070,63 грн., що станом на 30.11.2020 за курсом НБУ становить 28 350,00 доларів США, а також за період з 03.07.2020 по 30.11.2020: 3 % річних від простроченої суми за цим договором у розмірі 9 989,15 грн, індекс інфляції у розмірі 16 167,26 грн; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 10 510,00 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.01.2020 постановлено проводити розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання 09.02.2021 було відкладено за клопотанням відповідача для його ознайомлення з матеріалами позовної заяви. У судове засідання 01.03.2021 сторони не з`явилися, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.03.2021 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Судове засідання 07.04.2021 було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю доказів про його належне повідомлення про дату засідання. Судове засідання 12.05.2021 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Судове засідання 07.06.2021 було відкладено за клопотанням відповідача у зв`язку з хворобою та розгляд призначений на 23.07.2021. В судове засідання позивач, відповідач не з`явились, про день, час і місце його проведення повідомлені належним чином; причини своєї неявки суду не повідомили. Представник позивача адвокат Рябко С.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеному у позові. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 23.05.2020 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики на суму 879 000,00 (вісімсот сімдесят дев`ять тисяч) грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 23.06.2020. У разі порушення строків повернення суми позики та/або її частини відповідач зобов`язувався сплатити позивачу пеню у розмірі 5 % в місяць із розрахунку на кожен день прострочення та належного до сплати суми боргу, що підтверджується власноручно складеною розпискою відповідача, копія якої приєднана до матеріалів справи. Доказів на підтвердження факту повернення відповідачем [PERSON] коштів за розпискою суду не надано. 03.06.2020 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики на суму 729 000,00 (сімсот двадцять дев`ять тисяч) грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу 28 350,00 доларів США до 03.07.2020. У разі порушення строків повернення суми позики та/або її частини відповідач зобов`язувався сплатити позивачу пеню у розмірі 5 % в місяць із розрахунку на кожен день прострочення та належного до сплати суми боргу, що підтверджується власноручно складеною розпискою відповідача, копія якої приєднана до матеріалів справи. Доказів на підтвердження факту повернення відповідачем [PERSON] коштів за розпискою суду не надано. Поняття та регулювання позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, суд вважає, що написання і підписання відповідачем обох боргових розписок із зобов`язанням повернути борг до 23.06.2020 по першій розписці, і до 03.07.2020 - по другій, свідчить про те, що при укладенні обох договорів позики сторонам позикових відносин були цілком зрозумілі всі його умови і сторони вважали такі умови справедливими щодо себе. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц (ЄДРСРУ № 83836261) Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Зі змісту представлених позивачем розписок вбачається, що вони були складені після отримання грошових коштів, про що свідчить формулювання з першої розписки від 23.05.2020: «Я, [PERSON] , … отримав від [PERSON] … 879 000,00 (вісімсот сімдесят дев`ять тисяч грн 00 коп), що на день складання розписки за офіційним курсом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» складає 32 550 (тридцять дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) доларів США), 00 центів …». Аналогічного змісту текст і другої розписки від 03.06.2020: «Я, [PERSON] , … отримав від [PERSON] … 729 000,00 (сімсот двадцять дев`ять тисяч грн 00 коп), що на день складання розписки за офіційним курсом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» складає 27 000 (двадцять сім тисяч 00 центів) доларів США». На підставі наведеного суд приходить до висновку про те, що представлена позивачем [PERSON] розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. За умовами договорів позики відповідач взяв на себе зобов`язання повернути борг до 23.06.2020 по договору позики від 23.05.2020 та до 03.07.2020 по договору позики від 03.06.2020, що чітко обумовлено у розписках. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Оригінал боргової розписки наявний у позивача та був представлений суду для огляду в судовому засіданні. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02.09.2020 року (справа № 569/24347/18), від 26.09.2018 року (справа №483/1953/16-ц), від 31.10.2018 року (справа №707/2606/16-ц). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки строк повернення обох позик за розписками закінчився, а відповідач [PERSON] своїх зобов`язань за договорами позики не виконав і не повернув позивачу борг, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідача [PERSON] суми боргу за договором позики від 23.05.2020 у розмірі 879 000 (вісімсот сімдесят дев`ять тисяч) грн. та за договором позики від 03.06.2020 у розмірі 807 070,63 грн., що станом на 30.11.2020 за курсом НБУ становить 28 350,00 доларів США Невиконання відповідачем [PERSON] свого зобов`язання по поверненню позики є підставою для відповідальності боржника, передбаченої законом і договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За положеннями ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК). Зі змісту розписки вбачається, що сторони обумовили розмір пені у разі порушення строків виконання зобов`язання боржником, а саме: «…У разі порушення строків повернення суми позики та/або її частини я, [PERSON] , сплачую [PERSON] пеню у розмірі 5 % в місяць із розрахунку на кожен день прострочення та належного до сплати суми боргу...». Отже, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь пені 5% у розмірі 231 177,00 грн за порушення боржником строків повернення позики за договором позики від 23.05.2020. Також за положенням частини 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 (справа №340/385/17) та від 16.01.2019 (справа № 464/3790/16-ц). Відтак, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦПК України у розмірі 11 599,92 грн. за договором позики від 23.05.2020 та у розмірі 9 989,15 грн. за договором позики від 03.06.2020. Також суд вважає обґрунтованою вимогу позивача і щодо стягнення на його користь з відповідача суми інфляційних витрат за користування чужими грошовими коштами згідно ч.2 ст. 625 ЦПК України. Такий висновок суду ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 27.11.2019 (п. 49, справа №340/385/17, провадження № 14-495цс19). Так, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 30.11.2020 - відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, а тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19). Водночас, аналізуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, Верховний Суд у своїй постанові від 28 грудня 2020 року (справа № 640/18402/19) вказав на те, що у разі встановлення сторонами розміру гонорару адвоката у фіксованому розмірі, - такий розмір не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. З пункту 3.1. Договору № 24/11/20 про надання правової допомоги від 24.11.2020 вбачається, що сторони погодили, що оплата послуг здійснюється замовником у грошовій одиниці гривні, вартість послуг за даним договором складає суму, яка визначається в актах приймання-передачі наданих послуг підписаних сторонами, які є невід`ємною частиною даного Договору. Згідно п. 3 акту №2 прийому-передачі наданих послуг від 30.11.2020 сторони обумовили вартість наданих послуг у фіксованому розмірі 12000, 00 грн. Вказана сума була сплачена позивачем на користь представника Рябка С.О. 30.11.2020, що вбачається з дубліката квитанції. Також представником позивача до суду була подана заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій зазначено про додаткові витрати позивача, які виникли під час розгляду справи в суді. Згідно п. 3 акту №3 прийому-передачі наданих послуг від 01.06.2021 сторони обумовили вартість наданих послуг у фіксованому розмірі 10000, 00 грн. Вказана сума була сплачена позивачем на користь представника Рябка С.О. 05.06.2021, що вбачається з дубліката квитанції. Отже, суд вважає доведеною, обґрунтованою, реальною, розумною і співмірною, враховуючи складність справи, суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22000,00 грн, заявлену позивачем до стягнення з відповідача. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. За положеннями ч.ч. 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Отже, з урахуванням вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати у справі, що підтверджені документально, а саме судовий збір у розмірі 10 510,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved