Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивач 29.06.2016 року звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що від фактичних шлюбних стосунків з відповідачкою у них народився син [PERSON] [INFO], який проживає з матір'ю у місті Білій Церкві, відповідач систематично перешкоджала йому у зустрічах з дитиною, заперечує проти спілкування батька з сином, рішення виконавчого комітету, яким встановлено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з сином, не виконує. Такі дії відповідача спричинили негативні наслідки для позивача та малолітнього сина сторін, який позбавлений спілкування з батьком. Неможливість спілкування з сином, хвилювання за його психофізичний стан спричинили порушення стану здоров'я позивача, в результаті чого він захворів та витрачав кошти на лікування, емоційні переживання вплинули на ефективність виконання ним професійних обов'язків, що призвело до погіршення фінансового стану позивача. Позивач витрачав час та кошти на неодноразові, безрезультатні поїздки до м. Білої Церкви, практично кожна його спроба зустрітися з сином закінчувалась сваркою, викликом відповідачем працівників міліції, звинуваченням позивача у викраденні дитини, в протиправних діях стосовно відповідача. Позивач просив суд зобов'язати відповідача надавати йому можливість спілкуватися з малолітнім сином у визначений рішенням виконавчого комітету час; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 100 000 грн. За ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області [PERSON]. від 16.09.2016 року відкрито провадження по даній справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2017 року справу розподілено на суддю Дмитренко А.М. у зв'язку зі звільненням судді [PERSON]. у відставку та ухвалою від 20.03.2017 року справу прийнято до провадження. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача неодноразово надавалися письмові заяви до суду про уточнення позовних вимог. В заяві від 18.01.2017 року /а.с.83-87/ представник позивача просила суд зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачу у його спілкуванні з малолітнім сином [PERSON]; встановити спосіб участі позивача у спілкуванні з сином шляхом побачень без присутності матері: щомісяця з 10-00 години до 18-00 години 1 і 3 суботи та 2 і 4 неділі, під час літніх шкільних канікул один календарний місяць, перший місяць літніх канікул з перебуванням по місцю проживання батька, під час осінніх та весняних шкільних канікул -перші три дні канікул, під час зимових шкільних канікул -перший тиждень канікул з перебуванням по місцю проживання батька; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100 000 грн. В судовому засіданні під час розгляду справи представник позивача зменшила позовні вимоги та просила суд встановити такий порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з сином: щомісяця з 10-00 години до 18-00 години 1 і 3 суботи та 2 і 4 неділі; в решті вимог -позов підтримала. Відповідач та її представник після уточнення позовних вимог позов визнали частково, не заперечували щодо визначення вказаного представником позивача порядку участі батька у спілкуванні з сином, але пояснили, що відповідач не чинить перешкод позивачу у зустрічах з сином, крім того, позивачем не надано доказів того, що йому з вини відповідача спричинено моральну шкоду. Представник 3-ї особи - Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради як органу опіки та піклування до суду не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслано письмове клопотання про розгляд справи без участі представника 3-ї особи, в якому Служба у справах дітей просить суд діяти в інтересах дитини. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, оглянувши матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] [INFO], що стверджується копією свідоцтва про його народження /а.с.120/. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/5992/16-ц 2/357/2585/16 від 06.10.2016 року визначено місце проживання малолітнього сина сторін [PERSON] за постійним місцем проживання його матері, що слідує з копії цього рішення /а.с.66-69/, це рішення суду набрало законної сили, чого не заперечували особи, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що питання щодо визначення порядку участі позивача у вихованні та особистому спілкуванні з малолітнім сином було предметом розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради за його заявою /протокол від 03.09.2014 року № 15/. Також Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради було підготовлено висновок про визначення порядку участі батька у вихованні та особистому спілкуванні з малолітнім сином [PERSON]. На підставі вказаного висновку та рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради прийнято рішення за № 347 від 09.09.2014 року, відповідно до якого встановлено такий порядок участі [PERSON] у вихованні та особистому спілкуванні з його малолітнім сином [PERSON]: щомісяця з 10.00 години 1 і 3 суботи до 18.00 години 1 і 3 неділі та щосереди після навчальних занять до 18.00 години, що вбачається з копії цього рішення /а.с.7/. Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.04.2015 року за № 180 були внесені зміни до вказаного вище рішення виконавчого комітету № 347 щодо порядку участі [PERSON] у вихованні та особистому спілкуванні з його сином [PERSON] та визначено такий порядок: щомісяця I і III субота та II і IV неділя з 10.00 години до 18.00 години /а.с.76/. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач чинить перешкоди позивачу щодо спілкування з малолітнім сином. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За приписами ст.151 СК України батьки мають переважне перед іншими особами право на особисте виховання дитини. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Як передбачено ст.157 цього Кодексу, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно приписів ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Отже, обсяг прав батьків не залежить від того, проживають вони з дитиною чи ні. Як вказано вище в рішенні, органом опіки та піклування було вирішено питання щодо форм участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], але сторони не змогли знайти порозуміння у вирішенні цього питання, зважаючи на стосунки, які склалися між ними. В СК України розроблено механізм забезпечення прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, якщо той з батьків, з ким проживає дитини, цьому перешкоджає. Так, згідно ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Представник позивача просить суд визначити такі способи участі батька у вихованні дитини: щомісяця I і III субота та II і IV неділя з 10.00 години до 18.00 години, проти чого відповідач не заперечувала. А тому суд вважає за можливе визначити саме такі способи участі позивача у вихованні дитини, оскільки це встановлено за погодженням обох батьків дитини. Суд вважає, що такий порядок участі батька у вихованні та особистому спілкуванні з сином не буде суперечити інтересам самої дитини, оскільки за ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Крім того, доказів того, що таке спілкування перешкоджатиме нормальному вихованню дитини, суду не надано. При вирішенні спору судом приймаються до уваги положення Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року , стосовно того, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини /ст.3/. А відповідно до ст.9 цієї Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, проаналізувавши всі докази, врахувавши всі наведені вище в рішенні обставини, бажання сторін, виходячи з інтересів дитини, суд вважає за можливе встановити дні та час для спілкування між сином та батьком, а саме: щомісяця I і III субота та II і IV неділя з 10.00 години до 18.00 години. Встановлення такого порядку спілкування з дитиною, на думку суду, надасть можливість обом батькам приймати участь у вихованні сина, піклуватися про стан його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечить можливість виконання батьком, який проживає окремо від дитини, одного з найважливіших обов'язків батьків - виховання дитини. Представник позивача посилалася також на те, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином, а тому просила суд зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачу у його спілкуванні з малолітнім сином [PERSON]. За положеннями ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана обґрунтувати свої вимоги та заперечення. На обґрунтування позовних вимог представником позивача надано висновки правоохоронних органів за зверненнями позивача щодо перешкод з боку відповідача у зустрічах з сином [PERSON] /а.с.8-10, 49-52/, але всі ці звернення були у 2014 році, відомості про те, що позивач у 2014 році звертався до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з сином, відсутні, хоча в усіх матеріалах перевірки йому рекомендовано звернутися за вирішенням спору до суду. Суд вважає, що безспірних доказів того, що відповідач чинить на даний час перешкоди позивачу у спілкуванні з сином, в судовому засіданні не було надано, а тому підстав для зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу у його спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] суд не вбачає. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 100 000 грн., то суд виходить з наступного. Згідно з ч.5 ст.159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. На будь-які інші підстави для відшкодування моральної шкоди, представник позивача не посилається. Але в даному випадку судом тільки приймається рішення щодо порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином. Відповідно до ст.8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. В ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Представником позивача не надано доказів того, що з вини відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, що захворювання позивача на цукровий діабет в 2016 році, про що свідчить копія виписки з медичної карти хворого /а.с.55/, пов'язане якимось чином з діями відповідача. А тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди за їх необґрунтованості. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи все наведене та

Outcome: partial