Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач 12 червня 2017 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності, від 26.03.2010 року, видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. У вказаній квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка не проживає у спірному майні з моменту реєстрації. Відповідач зареєстрована в квартирі з 10.03.2017 року, але фактично не проживає у квартирі, не є членом сім`ї позивача, не є співвласником квартири,комунальні платежі не сплачує, та її реєстрація порушує право позивача як власника. [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до Росії та є такою, що втратила право користування житлом.Позивач просила визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS], стягнути судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності від 26.03.2010 року, видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради (а.с.9-11,13). Встановлено, що в квартирі [ADDRESS]зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON](а.с.12). Однак, судом встановлено, що відповідач у вказаній квартиріне проживає, в ній відсутні її особисті речі, що також підтвердили допитані в якості свідків: [PERSON], [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає в спірній квартирі з моменту реєстрації, і ніхто не перешкоджав відповідачу проживати в квартирі, що підтверджується дослідженими судом доказами та наданими поясненнями представника позивача в судовому засіданні. Крім того, як пояснив представник позивача відповідач приїхала з Росії та попросила зареєструвати місце проживання для отримання тимчасової довідки, після чого повернулася назад до Росії та її місцезнаходження невідоме. Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, оскільки відповідач вже на протязі тривалого часу не проживає у спірній квартирі то суд вважає, що є всі підстави визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 грн. На підставі викладеного, і

Outcome: approved