Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , будучи фізичною особою-підприємцем, який здійснює підприємницьку діяльність шляхом роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення з останньої на його користь грошових коштів в сумі 221 751,60 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок недостачі товарно-матеріальних цінностей, переданих відповідачці , як продавцю, що була виявлена за результатами проведеної інвентаризації товарів. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно наказу позивача №4 від 01.08.2015 року відповідачка по справі [PERSON] з 01.08.2015 року була прийнята на роботу продавцем в магазин « Продовольчі товари » за адресою: м.Ічня вул.Ковалівка,47 Чернігівської області з укладенням з нею в цей же день договору про повну матеріальну відповідальність працівника. В подальшому на підставі наказу позивача №66 від 16.06.2020 року, за участі відповідачки, була проведена інвентаризація товарів за період її роботи продавцем з 01.08.2018 року по 16.06.2020 року, в ході якої виявлено нестачу переданих відповідачу під звіт товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 257 617,60 грн. Наказом №70 від 25.08.2020 року відповідачку було звільнено з посади продавця за власним бажанням, після чого останньою на погашення виявленої нестачі позивачу були сплачені грошові кошти в сумі 35 866,00грн., а решта - в сумі 221 751,60 грн. залишились нею не відшкодовані. За вказаних обставин, посилаючись на положення ст.ст.130, 134 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 221 751,60 грн., та судові витрати в сумі 2217,50грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розглянути справу без його участі. Представник позивача - адвокат Сакун І.А. в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву в якій підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, а також стягнути на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 2217,50 грн. В судове засідання по розгляду справи по суті відповідачка по справі не з`явилась. Про місце, день і час розгляду справи повідомлялась належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України . Згідно письмової заяви, поданої до суду до початку розгляду справи по суті, просить суд розглянути справу та винести рішення без її участі. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, відзиву на позовну заяву подавати не буде . Інших заяв та клопотань, поданих в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, від відповідачки по справі на дату проведення судового засідання не надходило. З огляду на неявку в судове засідання відповідачки, суд, відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні без її участі. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що позивач по справі [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, який здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (а.с.6). 01.08.2015 року позивачем [PERSON] на підставі поданої відповідачкою [PERSON] заяви був виданий наказ №4 про прийняття останньої на основне місце роботи продавцем магазину « Продовольчі товари » за адресою : м. Ічня вул. Ковалівка,47 з 01.08.2015 року з оплатою праці згідно штатного розпису(а.с.7). 01.08.2015 року між позивачем по справі [PERSON] , як роботодавцем, та відповідачкою [PERSON] , як працівником, було укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності, згідно якого відповідач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за всі передані їй роботодавцем під звіт товарно-матеріальні цінності та грошові засоби за інвентаризаційними описами на день підписання цього договору та за всі ті, що будуть надходити їй під звіт протягом терміну дії договору (а.с.8-9). Обставина ознайомлення з умовами вказаного договору та його підписання відповідачкою по справі [PERSON] під час судового провадження належними та допустимими доказами спростована не була. За змістом пунктів 3, 5,6 вказаного договору у випадку виявлення недостачі переданих працівнику під звіт товарно-матеріальних цінностей або грошових засобів більше встановлених норм, зниження якості або псування з його вини товарів, він зобов`язується відшкодувати недостачу грошових засобів та вартість відсутніх або зіпсованих з його вини товарів/матеріалів. Вартість недостачі товарів стягується за цінами, що склалися на день виявлення недостачі або псування цінностей. Списання з під звіту працівника вартості псування, пошкодження та інших втрат товарів/матеріалів, що мали місце у роботодавця, можливе лише за умови, що ці втрати сталися не з вини працівника і тільки якщо вони оформлені актом в установленому порядку і в установлений термін. Згідно пункту 10 договору він діє протягом всього часу роботи працівника на посаді. 01.08.2015 року відповідачкою також була надана підписка (додаток до договору про повну матеріальну відповідальність), згідно якої вона підтвердила факт свого ознайомлення з правилами роботи та зобов`язувалась в повному обсязі виконувати всі встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів, а також дотримуватись порядку та термінів подання звітності (а.с.9). Наказом позивача №66 від 16.06.2020 року в магазині «Продовольчі товари» за адресою : м.Ічня вул.Ковалівка,47 призначено проведення інвентаризації товарно-грошових коштів станом на 16.06.2020 року (а.с.10). Згідно порівняльної відомості результатів інвентаризації товарів, матеріалів, тари і грошових коштів в торгівлі, проведеної 16.06.2020 року в магазині «Продовольчі товари» комісією у складі голови - [PERSON] та членів: [PERSON] та [PERSON] , встановлена нестача товарів на загальну суму 257 617,60 грн., яка була отримана шляхом різниці між даними бухгалтерського обліку щодо залишків товарів на суму 276 064,17грн. та фактичним залишком товарів та коштів на суму 18 446,57 грн., підтвердженим зведеним актом інвентаризації товарів та інвентаризаційним описом товарів, тари і грошових коштів станом на 16.06.2020 року (а.с.11-19). З письмових пояснень відповідачки [PERSON] остання пояснила причину нестачі допущенням помилки, та усно пояснила,що брала товар з магазину для своїх особистих потреб. 16.06.2021 р. написала розписку, якою зобов`язалась відшкодувати нестачу в сумі 257 617,60 грн. до 01 липня 2020 року (а.с.21). На день звернення до суду відповідачкою покрито шкоду лише на 35 866 грн. Наказом позивача №70 від 25.08.2020 року відповідачку по справі [PERSON] на підставі поданої нею заяви було звільнено з посади продавця за власним бажанням (а.с.20). Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту прав та інтересів особи є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до роз`яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками (далі - Постанови №14 від 29.12.1992 року) судовому розгляду підлягають, крім іншого, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток. На підставі викладеного, з урахуванням встановленої за результатами інвентаризації недостачі товарів, вартість яких перевищує середньомісячний заробіток відповідача, як працівника, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача [PERSON] , як фізичної особи-підприємця, переважним видом діяльності якого є здійснення роздрібної торгівлі, до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , як продавця магазину та матеріально відповідальної особи, про відшкодування заподіяної нею матеріальної шкоди, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. За змістом п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, яка передбачає випадки повної матеріальної відповідальності, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до положень ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 року №447/24, роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготування до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації), відносяться до сфери застосування повної матеріальної відповідальності на підставі відповідних договорів. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що посада продавця, на яку відповідач була прийнята позивачем з 01.08.2015 року, і на якій вона перебувала до дати свого звільнення 25.08.2020 року, передбачала за характером виконуваної нею роботи доступ до товарів, розміщених в магазині « Продовольчі товари » , їх продаж (відпуск) та зберігання, а тому укладення 01.08.2015 року позивачем [PERSON] , як фізичною особою-підприємцем, з відповідачкою [PERSON] договору про її повну матеріальну відповідальність, як працівника, було здійснено в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. За змістом ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень п.3 Постанови №14 від 29.12.1992 року, виходячи з вимог ст.15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. З огляду на викладене, судом встановлено, що: 1) на час проведення інвентаризації за період з 01.08.2015 р. по 16.06.2020 року та виявлення за її результатами нестачі товарів в магазині « Продовольчі товари », відповідачка по справі [PERSON] перебувала з позивачем [PERSON] , як фізичною особою-підприємцем, у трудових відносинах, що підтверджується наказами про її прийняття на основне місце роботи продавцем вказаного магазину та звільнення з роботи;2) відповідно до укладеного 01.08.2015 року між сторонами по справі договору про повну матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності, відповідачка [PERSON] прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за всі передані їй роботодавцем під звіт товарно-матеріальні цінності та грошові засоби за інвентаризаційними описами на день підписання цього договору та за всі ті, що будуть надходити їй під звіт протягом терміну дії договору, та зобов`язувалась відшкодувати вартість відсутніх або зіпсованих з її вини товарів/матеріалів, однак порушила встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей, з якими була ознайомлена під підпис згідно додатку до даного договору, оскільки брала товари для потреб своєї сім`ї; 3) заподіяна відповідачкою [PERSON] матеріальна шкода не відноситься до нормального виробничо-господарського ризику і відповідачкою не доведено, а судом не встановлено, що заподіяна нею шкода мала місце під час перебування відповідача у стані крайньої необхідності; 4) заподіяна відповідачкою [PERSON] позивачу матеріальна шкода у розмірі 221,751,60 грн. перевищує її середній місячний заробіток і є прямою дійсною шкодою, що підтверджується письмовими доказами по справі (порівняльною відомістю результатів інвентаризації товарів, матеріалів, тари і грошових коштів в торгівлі, зведеним актом інвентаризації та інвентаризаційним описом); 5) законодавством, зокрема п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, передбачений випадок повної матеріальної відповідальності відповідачки [PERSON] (у повному розмірі заподіяної шкоди), як працівника, з якою був укладений письмовий договір про взяття нею на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей. Також при доведеності вини відповідача у заподіянні позивачу матеріальної шкоди, судом враховується, що: згідно письмових пояснень відповідачки [PERSON] від 16.06.2020 року, остання пояснила причину нестачі допущенням помилки, а також часткове погашення нестачі після проведення інвентаризації , як наслідок, свідчить про визнання нею своїх винних дій у допущеній недостачі товарів; відповідачка [PERSON] була присутньою під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині « Продовольчі товари » та погодилась з виявленою нестачею товарів та її сумою з огляду на підписання нею зведеного акту інвентаризації та інвентаризаційного опису за відсутності будь-яких зауважень та заперечень щодо їх змісту. Таким чином, відповідачкою [PERSON] під час судового розгляду не була спростована належними та допустимими доказами наявність її вини у заподіяній позивачу матеріальній шкоді. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд вважає встановленим факт заподіяння відповідачкою по справі [PERSON] під час виконання нею трудових обов`язків позивачу [PERSON] прямої дійсної шкоди в розмірі 221, 751,60 грн. та приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] та стягнення на його користь із відповідачки по справі [PERSON] грошових коштів в сумі 221, 751,60 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої нею як працівником, який несе матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної шкоди. Щодо стягнення з відповідачки по справі [PERSON] на користь позивача [PERSON] судових витрат у вигляді сплаченого останнім судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до платіжного доручення №146 від 11 березня 2021 року позивачем по справі [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 2217,50грн. (а.с.3). За змістом ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що відповідачкою [PERSON] до початку розгляду справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 13.04.2021 року, була подана письмова заява про визнання нею позовних вимог [PERSON] . З огляду на викладене, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання позову відповідачкою [PERSON] до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України, з відповідачки по справі [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору при поданні позову до суду в розмірі 1108,75 грн., а 50 відсотків сплаченого судового збору, що складає суму 1108 ,75 грн., підлягають поверненню позивачу з державного бюджету. Інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено.

Outcome: approved