Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника - адвоката Галька Н.О., який діє за ордером (а.с.8-9), звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області 26.11.2020 р. з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 80000 гривень, вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат. В обґрунтування вимог позову зазначає, що 01.12.2018 відповідач надав позивачу власноруч написану розписку, відповідно до якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 80000 гривень, які зобов`язався повернути у строк обумовлений розпискою, тобто до 01.06.2020. Позивач свої зобов`язання виконав, надав у борг відповідачу 01.12.2018 грошові кошти в сумі 80000 гривень, проте, відповідачем борг не повернуто, неодноразові звернення позивача з вимогою щодо повернення грошових коштів проігноровані, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом, за захистом своїх прав (а.с.2-4). Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.12.2020 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.13-13зворот). Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 30.03.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.24-24зворот). В судове засідання для розгляду справи по суті, позивач [PERSON] та його представник - адвокат Галька Н.О. не з`явились. Представником позивача надано до суду письмову заяву про розгляд справи без участі (а.с.28). Відповідач [PERSON] , в судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, будь-яких заяв або клопотань, відозву чи заперечень проти позову, зустрічного позову - до суду не надав. Про розгляд справи судом відповідач повідомлявся в порядку визначеному п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки про виклик, позовної заяви та додатків до неї рекомендованим повідомленням, через відділення поштового зв`язку «Укрпошта», на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання/перебування відповідача, згідно даних інформаційної довідки з Сектора реєстрації ЕМР (а.с.12), яка співпадає з адресою зазначеною у позові (а.с.2). Однак, конверти судового відправлення повернувся з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній» та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.18, 35), що відповідно до положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України свідчить про належність повідомлення відповідача про розгляд справи судом. Враховуючи відсутність підстав для відкладення справи визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, положення ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності сторін по справі, на підставі наявних матеріалів та доказів, ухваливши заочне рішення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд дійшов наступного висновку. З оригіналу наявної у справі розписки датованої 01.12.2018, в якій міститься застереження про її написання власноруч, засвідченого підписом, судом встановлено, що [PERSON] (відповідач по справі) 01.12.2018 взяв у борг у [PERSON] (позивач по справі) 80000 (вісімдесят тисяч) гривень на строк до 01.06.2020, які у становлений строк зобов`язався повернути (а.с.21). Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками (абзац 2 частини 1 статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена у частині 2 статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постановах від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16, від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, яку відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до правовідносин, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постановах від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 24.02.2016 у справі №6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі №6-2789цс16). Частиною 1 статті 1049 ЦПК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. За змістом ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З зазначених вище норм матеріального права вбачається, що саме зазначена вище розписка в оригіналі (а.с.21) є письмовим документом який підтверджує як передання позикодавцем - [PERSON] (позивачем по справі) позичальнику - [PERSON] (відповідачу по справі) 01.12.2018 грошових коштів у розмірі в ній зазначеному - 80000 (вісімдесят тисяч) гривень, так і їх отримання останнім та наявність зобов`язання яке виникло 01.12.2018 щодо повернення відповідачем на користь позивача зазначеного розміру грошових коштів у строк до 01.06.2020. Порушенням зобов`язання відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу від 09.11.2020 про повернення взятих у борг грошових коштів за розпискою (а.с.6, 7), однак даних, що на дату розгляду справи судом грошові кошти визначені розпискою відповідачем на користь позивача були повернуті у повному розмірі або частково, наявні в матеріалах справи докази, не містять. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позову підлягає задоволенню. Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.1), а отже враховуючи висновок суду про задоволення вимоги позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначений розмір судового збору. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат з правничої допомоги, про які просить позивач, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями частин 1 та 2 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п.1 ч.2); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 ч.2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справи, суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції, зокрема у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п.34-36), від 18.02.2010 у справі «Гуриненко проти України» (заява №37246/04), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п.95), в рішенні у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (п.268) (заява №19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати з правничої допомоги на суму 5000 грн., разом з цим, вирішуючи питання в цій частині, судом встановлено, що на доведення понесення витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката, позивачем надано суду Акт виконаних робіт від 29.03.2021, в якому зазначено перелік складових послуг, їх вартість та загальний розмір винагороди, який визначено в сумі 5750 грн. (а.с.20), а також надано квитанцію до прибуткового касового ордера №29/03 від 29.03.2021 про оплату зазначеного розміру витрат з правничої допомоги (а.с.20). Проте, досліджуючи Акт виконаних робіт від 29.03.2021, судом встановлено, що до «Переліку наданих юридичних послуг» включено: складність справи визначену в розмірі 1000 грн., про що зазначено у п.5 та представництво інтересів у суді першої інстанції в розмірі 700 грн., про що зазначено у п.6. Однак, беручі до уваги, що розгляд справи відбувається в порядку письмового провадження, а також приписи ч.4 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката враховується їх співмірність, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для стягнення витрат заявлених у пунктах 5 та 6 Акту виконаних робіт від 29.03.2021, які становлять загальну суму 1700 грн. У зв`язку з зазначеним, суд приходить до висновку, що розмір витрат з правничої допомоги, який заявляється до стягнення з відповідача, підлягає зменшенню, та на користь позивача підлягає стягненню розмір витрат з правничої допомоги на загальну суму 4100 грн. З урахуванням вищезазначеного,

Outcome: approved