Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач 28.10.2015 року звернувся з позовом, в якому просив визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням , а саме будинком [ADDRESS], та зняти її з реєстрації за вказаною адресою. В позові посилався на те, що відповідачка була зареєстрована у спірному приміщенні в будинку [ADDRESS], яка належить позивачу на праві власності. Між тим, фактично за зазначеною адресою відповідачка ніколи не проживала та не з'являлася, своїх речей там не зберігає, участі в оплаті житлового приміщення та комунальних послуг не приймає, а її реєстрація за вказаною адресою перешкоджає позивачу як власнику будинку в повній мірі здійснювати його права власності відносно належного йому майна, та сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідачку, тому він звертається до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судове позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату та час слухання справи. Суд, відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивача. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення, проти якого позивача не заперечує, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування будинку від 31.08.2001 року, є власником будинку [ADDRESS]. Як вбачається з доровідки Форма №3 відповідач [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 20.12.2011 року. Проте, відповідачка в спірній квартирі з дня реєстрації її не проживає, що підтверджується матеріалами справи, зокрема поясненнями та актами від 11.02.2016 року, складений мешканцями будинку. Таким чином, [PERSON], будучи зареєстрованою в належному позивачу будинку, порушує права та його законні інтереси як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, в спірному жилому приміщенні ніколи не проживала і не проживає, не маючи перешкод в користуванні ним, своїх речей там не зберігає, жилою площею не цікавиться, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за нею право користування жилим приміщенням, не вчиняла. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування спірним жилим приміщенням, не проживаючи в ньому більше двох років, що відповідно до вимог ст.ст.391,405 ЦК України дає суду підстави визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. Також згідно зі ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, в тому числі втрати права користування жилим приміщення. Таким чином, суд, за викладених вище обставин щодо втрати відповідачкою право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] в місті Києві, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про зняття відповідачки з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], та вважає за необхідне їх задовольнити.

Outcome: approved