Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач 13.06.2017 р. звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 15.08.2013 року він передав [PERSON] за договором позики від 29.07.2013 року грошові кошти у розмірі 800000,00 грн. Відповідач зобов'язався повернути грошові кошти до 03.06.2017 року, але в порушення умов договору позики зобов'язання не виконав, суму позики не повернув. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1547234,52 грн., трьох відсотків річних у розмірі 72000,00 грн., суму винагороди за договором у розмірі 600000,00 грн. та пеню у розмірі 892273,96 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно положень ст. 224 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 29.07.2013 року уклали договір позики, згідно якого [PERSON] зобов'язався передати [PERSON] грошові кошти у розмірі 800000,00 грн. із зазначенням строку повернення до 01.10.2013 року. Відповідно до розписок від 29.07.2013 року та 02.08.2013 року [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 260000 грн. та 540000 грн. відповідно, що складає 800000,00 грн., та зобов'язався повернути гроші не пізніше 01.10.2013 року, що підтверджується відповідними розписками. Додатковою угодою № 1 від 30.09.2013 року у договір позики від 29.07.2013 року внесено зміни, а саме: до п.п. 2.2.1 та п. 3.2 щодо повернення грошових коштів у сумі 800000 грн. не пізніше 01.04.2014 року, п. 5.5 щодо дії договору - до 31.12.2014 року. Додатковою угодою № 2 від 03.04.2014 року у договір позики від 29.07.2013 року внесено зміни, а саме: до п.п. 2.2.1 та п. 3.2 щодо повернення грошових коштів у сумі 800000 грн. не пізніше 03.06.2014 року, п. 5.5 щодо дії договору - до 13.12.2014 року. Відповідно до розписки від 03.04.2014 року [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 800000,00 грн., та зобов'язався повернути гроші до 03.06.2014 року, що підтверджується відповідною розпискою від 03.04.2014 року. Додатковою угодою №3 від 03.06.2014 року сторони узгодили, що користувач - [PERSON] зобов'язується сплачувати позичкодавцю - [PERSON] щомісячно грошову винагороду у розмірі 25% річних від суми, вказаної у договорі позики від 29.07.2013 року. Додатковою угодою № 4 від 03.06.2014 року у договір позики від 29.07.2013 року внесено зміни, а саме: до п.п. 2.2.1 та п. 3.2 щодо повернення грошових коштів у сумі 800000 грн. не пізніше 03.07.2014 року, п. 5.5 щодо дії договору - до 13.12.2014 року, но у будь-яком у випадку до повного виконання сторонами прийнятих зобов,язань за даним договором. Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов,язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд дійшов до висновку, що договір позики грошових коштів від 29.07.2013 року із внесеними до нього змінами додатковими угодами №1 від 30.09.2013 року, №2 від 03.04.2014 року, №3 від 03.06.2014 року, №4 від 03.06.2014 року та письмові розписки від 29.07.2013 року, 02.08.2013 року, 03.04.2014 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] про отримання коштів у розмірі 800000,00 грн., є договором позики, та внаслідок його реального характеру письмова розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому суд вважає, що у відповідача виникло боргове зобов'язання перед позивачем. Сторонами узгоджено строк повернення коштів, але на час розгляду справи відповідач своє зобов'язання щодо повернення коштів не виконав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 800000,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимоги в частині стягнення з відповідача суму боргу із урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання зобов'язань, суд враховує наступне. На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Враховуючи те, що на час розгляду справи борг за договором позиви від 29.07.2013 року не повернуто, то суд вважає за необхідне стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за невиконання зобов'язань за розрахунком наданим позивачем, оскільки вказаний позивачем період з 03.06.2014 року по 02.06.2017 року та наданий розрахунок відповідає формулі розрахунку індексу інфляції. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу із урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання зобов'язань обґрунтовані та підлягають задоволенню, та сума боргу з урахуванням індексу інфляції, яка підлягає стягненню складає 1547234,52 грн. та три відсотка річних складає 72000,00 грн. Позовна вимога позивача щодо стягнення винагороди у розмірі 600000,00 грн. також підлягає задоволенню, оскільки сторони додатковою угодою №3 від 03.06.2014 року узгодили сплату щомісячної грошової винагороди у розмірі 25% річних від суми, вказаної у договорі та відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 892273,96 грн., суд зазначає наступне. Позивачем здійснювалось нарахування заборгованості по пені у період з 03.06.2014 року по 02.06.2017 року на загальну суму 892273,96 грн. Разом з тим, суд бере до уваги положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р., якою введено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями. Згідно вказаної статті на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у місті Донецьк, тобто населеному пункті, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р, відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасне повернення коштів у розмірі 892273,96 грн. задоволенню не підлягають. Виходячи з наведеного, суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до про стягнення боргу за договором позики ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню, та стягненню підлягає сума боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1547234,52 грн., три відсотка річних у розмірі 72000,00 грн., сума винагороди за договором у розмірі 600000,00 грн. Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8000,00 грн. на користь держави.

Outcome: partial