Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.10.2019 року, звернулася до суду із позовною заявою до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області, Авдіївського МВ ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та зняття заборони. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла її чоловік - [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . З метою отримання спадщини позивач 24.02.2016 року звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріусу з заявою. Крім неї спадкоємцями першої черги є також донька [PERSON] та син [PERSON] , як подали зави до нотаріуса про відмову від спадщини. Постановою від 12.02.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлена заборона на відчуження вищевказаної квартири, яка накладена на підставі постанови державного виконавця Ясинуватсько-Авдіїської ДВС серія АА № 317681 від 14.04.2006 року. Крім того, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно допущено помилку в написанні прізвища її чоловіка та власником 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , зазначено [PERSON] . З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] та скасувати арешт квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований 06.05.2006 року № 3180819 Авдіївською державною нотаріальною конторою на підставі постанови державної виконавчої служби Ясинуватсько-Авдіїської району серія АА № 317681 від 14.04.2006 року. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.10.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17.12.2019 року справу закрито підготовче судове провадження, призначено справу до судового розгляду, витребувано у приватного нотаріусу Авдіївського міського нотаріального округу Лук`янець Л.В., копію спадкової справи № 72/2016, заведеної 24.05.2016 року після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та з Авдіївського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області наявну інформацію по виконавчому провадженню (сторони виконавчого провадження, їх контактна інформація, рішення за яким здійснювалося стягнення, тощо), в якому було здійснено накладення заборони обтяження відносно нерухомого майна квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області - в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та проти задоволення позовних вимог не заперечує. В судове засідання представник відповідача Авдіївського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що згідно розділу 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік. Раніше постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не вносились за допомогою єдиних державних реєстрів та їм не присвоювалися номера виконавчого провадження, який відображено в АСВП. Таким чином відділ не має можливості надати інформацію щодо виконавчого провадження за яким була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошена заборона на його відчуження. Вирішуючи питання про предметну підсудність справи суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 22 квітня 2019 року в справі № 661/624/16-ц, зазначила, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому ЦПК України щодо оскарження дій державного виконавця. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 640/7794/16-ц та від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що вищевказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив на позовну заяву та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 04.01.1973 року, виданого Очеретинською сільською радою Ясинуватського району Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєструвати шлюб 04.01.1973 року, актовий запис № 1. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.12.2000 року, виданого виконавчим комітетом Авдіївської міської ради, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 03.09.1980 року, виданого Очеретинською сільською радою Ясинуватського району Донецької області, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] .. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 03.09.1980 року, виданого Авдіївською міською радою Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 13.09.2003 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13.09.2003 року, актовий запис № 168. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 28.12.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Красноармійському району Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 691. 24.05.2016 року [PERSON] подала заяву до приватного нотаріусу Авдіївського нотаріального округу Лук`янець Л.В. про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] на підставі чого було заведено спадкову справу № 72/2016. 07.06.2016 року [PERSON] подала до приватного нотаріусу Авдіївського нотаріального округу Лук`янець Л.В. заяву про відмову від спадщини, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 21.06.2016 року [PERSON] подав до приватного нотаріусу Авдіївського нотаріального округу Лук`янець Л.В. заяву про відмову від спадщини, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно довідки № 06-30д/1672 від 24.05.2016 року, виданої Центром надання адміністративних послуг Авдівївської міської ради, [PERSON] , [INFO] , з 13.04.2010 року по дату смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 155928170 від 12.02.2019 року, власниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зазначено [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН[NUMBER]). Квартира належить вказаним особам на праві приватної часткової власності, розмір часток по 1/3 кожному. Крім того, в реєстрі міститься запис № 3180819 зареєстрований 06.05.2006 року Авдіївською державною нотаріальною конторою на підставі постанови державної виконавчої служби Ясинуватсько-Авдіїської району серія АА № 317681 від 14.04.2006 року про заборону відчуження нерухомого майна. Постановою приватного нотаріусу Авдіївського нотаріального округу Лук`янець Л.В. від 12.02.2019 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] який помер [INFO] , оскільки в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлена заборона на відчуження вищевказаної квартири, яка накладена на підставі постанови ДВС Ясинуватсько-Авдіїської району серія АА № 317681 від 14.04.2006 року. Крім того, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , зазначено [PERSON] . Досліджені в судовому засіданні докази даються всі підстави суду вважати, що 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , належала на праві власності спадкодавцеві [PERSON] . Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, у зв`язку з помилкою, допущеною при внесенні в Єдиний державний реєстр прав власності на нерухоме майно даних про прізвище її чоловіка, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за законом, до складу якої входить 1/3 частки квартири. У зв`язку з чим, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , в частині скасування арешту на нерухоме майно, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року, чинній на момент внесення відомостей про заборону відчуження) державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. В судовому засіданні встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис № 3180819 зареєстрований 06.05.2006 року Авдіївською державною нотаріальною конторою на підставі постанови державної виконавчої служби Ясинуватсько-Авдіїської району серія АА № 317681 від 14.04.2006 року про заборону відчуження нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. В матеріалах справи міститься постанова головного державного виконавця відділу ДВС Авдіївського міського управління юстиції Миронової О.В. від 15.10.2009 року про звільнення з під арешту майна, що належить [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , у виконавчому провадженні по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-1286, виданого 19.09.2005 року Київським районним судом м. Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] збитку у сумі 7617 грн. 90 коп. Майно звільнено з під арешту у зв`язку із відсутністю у боржника майна, яке належить йому на праві приватної власності та на яке може бути звернено стягнення. Наявність вказаної постанови державного виконавця та відсутність виконавчих проваджень відносно співвласників квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дають суду всі підстави вважати, що арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] було накладено в рамках виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-1286, виданого 19.09.2005 року Київським районним судом м. Донецька про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] збитку у сумі 7617 грн. 90 коп. Суд звертає увагу, що [PERSON] не є співвласником спірної квартири, у зв`язку з чим накладена державним виконавцем заборона на відчуження нерухомого майна є безпідставною. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) у випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції ) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Окрім цього, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що арешт майна, наразі є безпідставним та порушує цивільні права позивача [PERSON] щодо реалізації не лише її права власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, а і як співвласника вказаної квартири, а тому позов в частині скасування арешту квартиру, накладеного в рамках виконавчого провадження є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved