Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.12.2014 року звернулася в суд із позовною заявою, в якій просить зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні проїзною дорогою шириною 3 м., що веде до земельної ділянки, якою вона користується - в урочищі «Під Ділом» у с. Лавочне Сколівського району Львівської області. Також просить стягнути з відповідача [PERSON] у свою користь судові витрати у справі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні єдиною проїзною дорогою, що існує вже понад 30 років веде до земельної ділянки, яку вона використовує для ведення особистого селянського господарства, зокрема восени 2012 року він зорав частину такої дороги, після чого щороку садить там картоплю і тим самим унеможливлює їй доступ до городу. З метою усунення порушень своїх прав вона неодноразово зверталася у Лавочненську сільську раду Сколівського району Львівської області для проведення перевірки та припинення протиправних дій з боку відповідача [PERSON]. За результатами проведеної сільською радою перевірки встановлено, що відповідач [PERSON] самовільно зорав частину земельної ділянки, що використовується як проїзна дорога і яка веде до належної їй на праві користування земельної ділянки, після чого щороку садить там картоплю. Оскільки відповідач [PERSON] самостійно відмовляється звільнити проїжджу частину дороги, вона були змушена звертатися до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав на землю. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 3). У судовому засіданні надала пояснення, аналогічні наведеним у позові. Належним чином уповноважена представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі з тих підстав, що жодних перешкод у користуванні проїзною дорогою позивачу [PERSON] не чиниться, а така має можливість вільного доступу до свого городу з іншого боку. Вказала, що жодної дороги там ніколи не існувало, а був лише самовільно облаштований прохід, який не може вважатися проїзною дорогою. Її чоловіком дійсно використовується земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, де вони спільно висаджують картоплю, однак прохід як існував, так і існує, а проїзду там ніколи не було. З огляду на вказане, просила у позові відмовити. Належним чином уповноважений представник третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору Лавочненської сільської ради Сколівського району Львівської області - сільський голова Годзінець Я.Ф. у судовому засіданні при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Вказав, що проїзна дорога шириною 3 м. в урочищі «Під Ділом» на території Лавочненської сільської ради не існувала у такому вигляді, а таку вирішено облаштувати лише у 2013 році, про що було прийняте відповідне рішення сільської ради. Разом з тим, межі та параметри під'їзної дороги не були визначені і на місцевості не встановлювались, так як відповідної технічної документації із землеустрою з цього приводу не виготовлялось і не затверджувалось, детальний план території не розроблений. На даний час виник конфлікт між землекористувачами [PERSON] та [PERSON] з приводу можливості облаштування вказаної під'їзної дороги у добровільному порядку, без розробки та затвердження необхідної технічної документації. Незважаючи на те, що відповідач [PERSON] постійно обіцяє звільнити частину городу у добровільному порядку для облаштування проїзду до городу позивача [PERSON], однак таких дій не вчиняє. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, давши належну оцінку доказам у справі, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Позивач подала негаторний позов, предметом якого є вимога усунення перешкод у здійсненні нею права користування земельною ділянкою загального користування у с. Лавочне Сколівського району Львівської області в урочищі «Під Ділом» у виді проїзду, що проходить до земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні для ведення особистого селянського господарства (городництва). Підставою такого позову є вчинення, на думку позивача, відповідачем протиправних дій, а саме самовільне захоплення вищевказаного проїзду шляхом орання та висадження картоплі, чим позбавлено позивача доступу до свого городу, а матеріальним об'єктом позову - земельна ділянка комунальної власності Лавочненської сільської ради Сколівського району Львівської області у виді проїзної дороги. Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом цієї статті позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якого відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Як роз'яснено у п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, обов'язок доказування про порушення прав на спірну земельну ділянку у вигляді проїзної дороги і наявності будь-яких перешкод у користуванні нею, а також вільному доступі до своєї земельної ділянки, лежить на позивачу. Виходячи з положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, а також, як роз'яснюється у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Згідно п. 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 вказаного Кодексу про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У розумінні вище зазначених норм матеріального та процесуального права позивач не довела жодними належними та допустимими доказами обставини, які б підтверджували належність їй спірної земельної ділянки на праві приватної власності чи титульному володінні. Позивач також не надала доказів, які б підтверджували факт перебування у її користуванні суміжної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (городництва), саме у належному доступі до якої і чиняться перешкоди відповідачем. Так, суду навіть не представлено належно завірені витяги з погосподарського обліку по домогосподарству позивача з метою встановлення володіння та користування земельними ділянками на території Лавочненської сільської ради, хоча судом в силу ст. ст. 10-11 ЦПК України роз'яснювалось відповідне право та надавалася така можливість, у зв'язку з чим оголошувалась перерва у судовому засіданні. Одночасно судом встановлено, що жодного рішення про надання позивачу у користування чи у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства чи для інших цілей Лавочненською сільською радою Сколівського району Львівської області не приймалось. Відтак її право власності чи законне володіння спірною земельною ділянкою у виді проїзду або ж право вільного доступу до суміжної до неї земельної ділянки у виді городу, яка перебуває у користуванні позивача, на території Лавочненської сільської ради діями відповідача не можуть вважатися порушеними. Натомість суд, з'ясовуючи, чи існував проїзд до земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача і використовується як город, визначення цільового призначення земельної такої земельної ділянки, яку позивач вважає загальним проїздом, його місцезнаходження стосовно суміжних земельних ділянок, та чи передбачено було такий проїзд на генеральному плані населеного пункту чи іншою землевпорядною документацією, встановив наступне. Зокрема ані позивачем, ані третьою особою на стороні позивача Лавочненською сільською радою не доведено належними і допустимими доказами існування самого проїзду, що входить до складу земель комунальної власності Лавочненської сільської ради в урочищі «Під Ділом» і веде до земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача. Генеральний план с. Лавочне Сколівського району Львівської області, на якому б було передбачено вищевказану проїзну дорогу загального користування, не існує, хоча, в силу положень ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» саме він є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні. Не надана суду також і інша землевпорядна документація з вказаного приводу, яка б доводила існування вже протягом багатьох років, як про це стверджує позивач, проїзної дороги, така у матеріалах справи відсутня. Натомість, у матеріалах справи знаходиться надана позивачем копія рішення Лавочненської сільської ради Сколівського району Львівської області № 213 від 27.02.2013 року «Про виділення дороги для проїзду до земельної ділянки [PERSON]» (а. с. 5), яке вказує на те, що спірної проїзної дороги шириною 3 м. ніколи не існувало, а таку вирішено облаштувати лише у 2013 році. Разом з тим, документація із землеустрою, проект детального планування даного проїзду на замовлення органу місцевого самоврядування, погодженого та затвердженого в установленому порядку, Лавочненською сільською радою Сколівського району Львівської області після прийняття згаданого вище рішення, тай до того, не виготовлялись і не затверджувались, що також підтверджується копіями листа Лавочненської сільської ради Сколівського району Львівської області за вих. № 229 від 26.11.2012 року (а. с. 6) та листа Сколівської районної державної адміністрації Львівської області за вих. № 03/01-342 від 30.11.2012 року (а. с. 7). Не заперечувалась наведена обставина сторонами і у судовому засіданні. Відсутність цих документів унеможливлює встановити межі, місце знаходження та цільове призначення земельної ділянки, яку позивач та третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача вважає проїздом загального користування. Крім того, відсутні відповідні докази на підтвердження факту орання відповідачем частини такої земельної ділянки і садіння на ній картоплі, притягнення відповідача компетентними службами за такі дії до відповідальності у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином суд вважає недоведеним у цілому той факт, що відповідач вчиняв будь-які перешкоди у користуванні позивачем дорогою-проїздом загального користування шляхом орання землі та садіння картоплі, оскільки такої проїзної дороги загального користування в урочищі «Під Ділом» на території Лавочненської сільської ради не існувало та не існує, а лише йде мова про її облаштування у майбутньому після виконання всіх необхідних вимог Закону, які залишаються не виконаними до цього часу. Крім того, у судовому засіданні не здобуто жодних доказів на підтвердження права позивача на користування суміжною земельною ділянкою в урочищі «Під Ділом» на території Лавочненської сільської ради для ведення особистого селянського господарства (городництва), у належному доступі до якої чиняться перешкоди, у чому полягають такі перешкоди, не представлено доказів на підтвердження орання землі на проїзді відповідачем та садіння там картоплі і, відповідно, порушення права позивача на землю, його невизнання чи оспорювання, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв'язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed