Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач 29 жовтня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 10 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно п. 1 якого позивач передав відповідачу у власність 287796 грн., що підтверджується розпискою. Позика підлягає поверненню у строк до 31 грудня 2014 року. Однак зазначений обов'язок відповідачем було виконано частково, 15 квітня 2015 року повернуто 25000 грн. Таким чином, сума основного боргу за договором позики становить 262796 грн. За умовами п. 5 Договору позики, якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 10 % від суми боргу. Збільшивши позовні вимоги 12 вересня 2017 року, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 10 липня 2014 року в розмірі 564398,87 грн., а саме: 262796,00 грн. - основний борг, 28779,60 грн. - штраф, 31014,92 грн. - 3 % річних, 241808,35 грн. - інфляційні відсотки. У заяві від 16 січня 2018 року позивач [PERSON] просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] у заяві від 31 січня 2018 року просив розглядати справу без його участі, у задоволенні позовних вимог просить відмовити посилаючись на те, що шляхом складення договорів позики та розписок, сторонами були оформлені інші правовідносини, а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна ТОВ «СЕМЕКСТРЕЙД-ІСТ» (майновий комплекс) за адресою: м. Дніпро, вул. Курсантська, 11. Тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 10 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 287796 грн. Згідно п. 2 договору зазначену вище суму позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 31 грудня 2014 року (а.с. 7). Згідно висновку експерта № 832-17 від 04 травня 2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені [PERSON] в графі «Позичальник» в договорі позики від 10 липня 2014 року; два підписи від імені [PERSON] в розписці до договору позики від 10 липня 2014 року виконані самим [PERSON] Рукописний текст від імені [PERSON], який починається зі слів: «Сергій Антонович Кожурін» і закінчується «С.А. Кожурін» виконаний самим [PERSON] (а.с. 143-152). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. З розписки, складеної 10 липня 2014 року, вбачається, що 10 липня 2014 року у м. Дніпропетровську [PERSON] отримано від [PERSON] 287796 грн. (а.с. 8). Однак вказана розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення. В той же час, як вбачається з пояснень відповідача, шляхом складення договорів позики та розписок, сторонами були оформлені інші правовідносини, а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМЕКСТРЕЙД-ІСТ» (майновий комплекс) за адресою: м. Дніпро, вул. Курсантська, 11 (а.с. 66-83). Відповідно до ст. ст. 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Отже, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Однак позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року по справі за № 6-63ц13, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як до укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже ? досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed