Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] в позові просить суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини, а також стягнути кошти на її утримання з [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною трьох років, у зв'язку з тим, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини та на її утримання не надає, внаслідок чого вона опинилася у скрутному матеріальному становищі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов на підставах, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення аліментів та утримання дитини та коштів на утримання позивачки визнав в повному обсязі, але заперечував проти задоволення позовних вимог про стягнення вартості юридичних послуг, оскільки позивачем не надано належних доказів в цій частині позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, враховуючи наступне: В ході судового розгляду було встановлено, що 20 березня 2013 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 20 березня 2013 року (а.с. 4). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 24 вересня 2013 року, [PERSON] народився [INFO] року, батьком дитини зазначено - [PERSON] (а.с. 3). Дитина [PERSON] проживає спільно з позивачкою, окремо від відповідача, що підтверджується довідкою Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області № 2568 від 3 жовтня 2014 року (а.с. 7). Позивачка не працює та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується відповідною довідкою № 13/21-160 від 29 вересня 2014 року та витягом з наказу №1295/В від 8 листопада 2013 року (а.с. 5,6). Сторони сумісно не проживають, сумісного господарства не ведуть, сімейні відносини між собою не підтримують по причині їх розпаду. Відповідач ухиляється від надання сину в добровільному порядку матеріальної допомоги. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів та коштів на утримання обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки позивачка потребує матеріальної допомоги, а відповідач має змогу її надавати, оскільки має постійне місце роботи. Крім того, позовні вимоги в цій частині відповідач визнав в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат пов'язаних з наданням правової допомоги в розмірі 200 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом ст.ст. 79, 84 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст. 56 ЦПК України. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу. Згідно ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. В ст.1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов'язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги. Повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Отже, додана до позовної заяви довідка про сплачені юридичні послуги (а.с. 8), не являється допустимим доказом понесених позивачем витрат, оскільки з неї не вбачається, чи є особа, що її видала адвокатом і взагалі вказана довідка не оформлена у встановленому законом порядку. Таким чином, підстави для стягнення з відповідача грошової компенсації в порядку ст.т.84,88 ЦПК України відсутні. Тому, в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь судових витрат пов'язаних з наданням правової допомоги слід відмовити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial