Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.07.2014 року звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, в якому вказує, що 11 вересня 2013 року відповідач [PERSON] відповідно до розписки взяв в неї в борг 1680 євро, 200 доларів США, 400 гривень, і зобов'язався повернути їх до 11 жовтня 2013 року. Але у визначений договором строк відповідач [PERSON] позику не повертає, на прохання позивача про добровільне повернення боргу відповідач не реагує. Тому позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики в гривневому еквіваленті на момент подачі позову до суду на загальну суму 30 856 грн. та сплачений нею при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 309 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала і просила задовольнити, уточнивши свої позовні вимоги про те, що стягнення із відповідача провести у тій валюті, в якій брався борг, тобто стягнути з відповідача саме 1680 євро та 200 доларів США, а не гривневий еквівалент, як про це вона зазначила в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, він дійсно брав у борг у [PERSON] зазначені кошти, власноручно без ніякого примусу писав розписку. Але на даний час у нього немає коштів, щоб віддати борг в повному обсязі, можливо сплачувати частинами. Суд, заслухавши сторони, дослідивши та проаналізувавши наявні по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.09.2013 року відповідач [PERSON] взяв борг у позивача [PERSON] 1680 (одну тисячу шістсот вісімдесят) євро, 200 (двісті) доларів та 400 (чотириста) гривень, які зобов'язувався повернути до 11 жовтня 2013 року, у підтвердження цього відповідачем була складена розписка, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.11). Але відповідач по справі у визначений термін не повернув позику і залишається боржником по зобов'язанню. Позивач направляла йому вимогу про добровільне повернення боргу (а.с.6), але відповідач добровільно борг не погашає. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена, зокрема, розписки позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Саме розписка є документом, який підтверджує існування боргу і того, що між сторонами виникли правовідносини, характерні договору позики. Суд вважає, що наявність оригінального примірника розписки у позивача є беззаперечним доказом підтвердження зобов'язань між сторонами за договором позики в силу норм ч.2 ст. 1047 ЦК. Тому суд при вирішенні справи бере до уваги той факт, що розписка [PERSON] була написана власноручно і являється фактом укладення договору позики між ним та [PERSON], а згідно статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Що стосується уточненої позовної вимоги [PERSON] про стягнення боргу у валюті, а не в гривневому еквіваленті, суд виходить з наступного. Частина 2 ст. 533 ЦК України передбачає, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Згідно з ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язанням допускається у випадках, порядку на та на умовах, встановлених законом. Порядок організації розрахунків в іноземній валюті встановлено ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», (у редакції від 20.12.2011 року) від 19.02.1993 року, згідно з якою у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовуються як засіб платежу іноземна валюта та грошова одиниця України - гривня. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки в порядку, установленому Національним банком України. З наведеного вбачається, що інші учасники цивільних правовідносин здійснюють оплату виключно у валюті України у готівковій або безготівковій формі. Цивільне законодавство не містить прямої заборони фізичним особам виконувати грошові зобов'язання, здійснювати розрахунки та платежі в іноземній валюті, але законодавством встановлена адміністративна (ст. 162 КУпАП) відповідальність за порушення правил про валютні операції, яка настає незалежно від вартості предмета незаконної операції. Отже, незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу згідно із статтями 203 та 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Тому, поскільки ч.1 ст. 533 ЦК України прямо передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, правовідносини, які виникли між сторонами, зобов'язують відповідача виконати зобов'язання у гривневому еквіваленті на момент винесення рішення суду. Згідно повідомлення НБУ офіційний курс долара США станом на 18.08.2014 року складає: 100 доларів - 1313.5491 грн., офіційний курс євро: 100 євро - 1756.6091 грн. Виходячи з наведеного, уточнена позовна вимога [PERSON] про стягнення боргу у валюті, а саме - у доларах і євро, задоволенню не підлягає, а стягненню підлягає сума боргу з розрахунку по курсу валют на день винесення рішення у гривневому еквіваленті. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. При подачі позову до суду [PERSON] було сплачено судовий збір в сумі 308 грн. 56 коп., які підтверджені квитанцією і які підлягають стягненню з відповідача. Крім того, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір відповідно до стягнутої суми боргу, який не доплачений позивачем, виходячи із суми стягнення, присудженої судом. На підставі викладеного,

Outcome: approved