Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач, 12 січня 2015 року, звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач посилалася на те, що 20 березня 2010 року вона у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №14. Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені через розбіжності поглядів на життя з грудня 2014 року. Спору про поділ спільного майна немає. Примирення не можливе. Дитина залишаться проживати з нею. Просить шлюб розірвати. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що не бажає розлучатися з дружиною. Яких-небудь шляхів для примирення не бачить. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 08 січня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, сторони зареєстрували шлюб 20 березня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 21 липня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, [PERSON] народилася [INFO] від шлюбу [PERSON] та [PERSON]. Вислухавши вимоги та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20 березня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER]). Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до частини 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, оскільки подружжя має різні погляди на життя, різні вподобання, внаслідок чого між ними не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки. Вони не живуть однією сім»єю з грудня 2014 року. Не ведуть спільного господарства. Фактично сім»я розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам сторін. Твердження відповідача про можливість збереження сім»ї не відповідає фактичним обставинам справи (дружина категорично заперечує проти цього). Таким чином, суд прийшов до переконання, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів спрямованих на примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об»єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям не можливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов»язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрати почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає стаття 55 СК України, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу між ними. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то суд прийшов до такого. Позивач просить залишити дитину з нею. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та неповнолітньої дитини. Згідно роз»ясень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов»язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітньої дитини - з матір»ю. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2 СК України,

Outcome: approved