Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Притула О.Б. звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що з 08 травня 1993 року він перебував у шлюбі з [PERSON] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 07 грудня 2015 року, шлюб між ними розірвано. В порядку спадкування 26 жовтня 2020 року він набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] . У даному житлі зареєстрована його колишня дружина, відповідач [PERSON] , однак остання за даною адресою не проживає більше двадцяти років, участь в утриманні житла не приймає, витрат на комунальні послуги не несе, що у свою чергу, перешкоджає йому вільно володіти і користуватися власним майном, а тому просить визнати її такою, що втратила право на житло, у зв`язку з необхідністю припинення нарахувань по комунальних послугах на колишнього члена сім`ї. Ухвалою судді від 09 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 22 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Притула О.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася судом належним чином, відзиву на позов не подала, про поважність причин неможливості прибуття її в судове засідання суд не повідомила. Тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки, щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1993 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2015 року розірвано. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , загальна площа 105,6 кв.м, житлова площа 57,5 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину №3411 від 26 жовтня 2020 року, про що приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. 26 жовтня 2020 року внесено відповідних запис про реєстрацію прав власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №229686716 від 26 жовтня 2020 року. Згідно з довідкою №1364 виданою Великобірківською селищною радою Тернопільського району Тернопільської області 14 грудня 2020 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 14 грудня 2020 року комісією в складі керуючої справами виконкому Волошин Н.С., спеціаліста ІІ категорії селищної ради Матлях Х.В., депутата селищної ради Радчук М.Б., складено акт яким засвідчено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає більше двадцяти років та особистих речей у будинку не має. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Водночас Верховна Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору шлюбні стосунки припиненні з 2015 року проте відповідач не проживання у спірному житлі останні двадцять років, зв`язок з колишньою сім`єю не підпримує, участі в утриманні житла не бере. Отже припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном у якому відповідач тривалий час не проживає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача, оскільки він не в повній мірі може реалізувати свої права, пов`язані з володінням та розпорядженням власністю, тому його права підлягають захисту шляхом задоволення позову та визнання [PERSON] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] .

Outcome: approved