Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.02.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи Красноармійська міська рада, Управління містобудування та архітектури м. Красноармійська, Управління держземагенства у Красноармійському районі, про захист прав землевласника та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності САА № 8222558 виданого виконавчим комітетом Красноармійської міської ради 23.11.2004 року та земельної ділянки площею 0,0905 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель належна мені на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 149919 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 04781. Власниками житлового будинку [ADDRESS] по 12 частині являються відповідачі по справі. Право власності відповідачки [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, нотаріально посвідченого 14.12.1995 року, реєстр 2608; 12 частини - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 01.04.2000 року реєстр № 1062. Власницею земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] являється відповідачка по справі [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДН № 125747, реєстр № 03769 від 15.12.2000 року. Зазначена земельна ділянка не розділена у відповідності до чинного законодавства, однак фактично земельна ділянка розділена між собою межовим парканом. Позивач вважає, що відповідачі порушують його права землевласника, а також правила добросусідства, а саме: Межею між їхніми з відповідачами земельними ділянками являється дерев'яний паркан; з боку відповідачів в притул до паркану збудовані дерев'яні тимчасові споруди. Ці конструкції дуже старі, в результаті чого споруди разом з парканом похилися в бік його земельної ділянки. Згідно з контрольним заміром земельної ділянки, здійсненим ТОВ «Укрземгарант» 20.11.2013 року, чітко вбачається, що межа земельної ділянки зміщена з боку сусідів на його земельну ділянку, в результаті похилу паркану та має не рівну, а дугообразну форму. Зі свого боку він звернувся до відповідачів з метою урегулювання спору наступним чином: відповідачі зносять тимчасові споруди та паркан, а він зобов'язується за власні кошти встановити паркан, який би був встановлений по межі рівною лінією, згідно його та відповідачки [PERSON] державного акту та відповідав естетичному вигляду. Відповідачі в добровільному порядку відмовилися урегулювати виниклий спір, тому він звернувся до Красноармійського міського голови. На його звернення він отримав відповідь від 17.01.2014 року, якою його повідомили, що в 2011 році у відношенні [PERSON] співвласниці житлового будинку відповідачки було складено справу про адміністративне правопорушення інспекцією державно-будівельного контролю в Донецькій області. На даному етапі повноваження органів місцевого самоврядування вичерпані та рекомендовано звернутися до суду. Згідно ч.5 ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Однак оскільки спір між сторонами Красноармійською міською радою не розглянутий, незважаючи на неодноразові мої звернення з цього приводу, та у відповідності до положення ст. 124 Конституції України яка передбачає право особи безпосередньо звернутись до суду за захистом своїх прав і свобод, він вважає за можливе вирішувати цей спір по суті у судовому порядку та відповідно до всіх заявлених вимог. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Частинами 1 статті 107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Зважаючи на те, що згідно державного акту, яким підтверджується його право власності на землю та державного акту, яким підтверджується право власності на землю відповідачки [PERSON], межа між їхніми домоволодіннями проходить рівною лінією, то можна твердити, про переміщення межового паркану, яке мало місце в силу його зношення. На підставі викладеного позивач просив захистити його право землевласника земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом зобов'язання відповідачів знести дерев'яний паркан та тимчасові споруди, які перебувають на межі земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS], та зобов'язати [PERSON] та [PERSON] встановити межовий паркан між домоволодіннями [ADDRESS] та вулиці [ADDRESS] по прямій лінії за сумісні кошти: його та відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. При цьому позивач [PERSON] підтвердив, що з 2002 року огорожа не переміщувалася, межові знаки були встановлені ще приблизно в 1970 році, їх ніхто не переміщував, при проведенні контрольного заміру, яке проводило ТОВ «Укрземгарант» відповідачі присутні не були. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснила, що згідно документів вона являється власником всієї земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], власником ? частини будинку за зазначеною адресою на підставі договору купівлі-продажу [PERSON], вона особисто проживає за зазначеною адресою з 1964 року, при цьому межові стовпи між її земельною ділянкою на ділянкою позивача з цього часу ніхто не переносив, хоча сама огорожа дійсно стара. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволені, оскільки межові стовпи знаходяться на своєму місці, їх ніхто не переміщував, навпроти з боку самого позивача вбачається при встановленні стовпчика свого забору відбулося захоплення земельної ділянки на 90 см по фронту, в зв»язку з чим йому пропонувалось перенести свою огорожу на 90 см в межі своєї ділянки. Представники третіх осіб Красноармійської міської ради, Управління містобудування та архітектури м. Красноармійська, Управління держземагенства у Красноармійському районі в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив: Позивач [PERSON] являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності САА № 8222558 виданого виконавчим комітетом Красноармійської міської ради 23.11.2004 року та земельної ділянки площею 0,0905 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель належна мені на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДН № 149919 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 04781 (а.с. 5-8). Власниками житлового будинку [ADDRESS] по 12 частині являються відповідачі по справі. Право власності відповідачки [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, нотаріально посвідченого 14.12.1995 року, реєстр 2608; 12 частини - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 01.04.2000 року реєстр № 1062 (а.с. 10). Власницею земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] являється відповідачка по справі [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДН № 125747, реєстр № 03769 від 15.12.2000 року (а.с. 9). Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідачами порушені його права, як власника земельної ділянки, тим, що внаслідок збудованих дерев»яних тимчасових споруд впритул до паркану, які внаслідок їх зношеності похилилися разом з парканом в бік його земельної ділянки, наслідком чого межа земельної ділянки була нібито зміщена. Доказів того, що межові знаки переміщені також не надано. При цьому суд не приймає в якості доказу наданий позивачем контрольний замір, виконаний інженером-землевпорядником ТОВ «Укрземгарант» 20.11.2013 року, оскільки при проведенні зазначеного заміру не були присутні відповідачі, крім того, як вбачається з доданих до нього фотознімків замір було проведено в той час, як на межі був сніговий покров, що само по собі унеможливлювало визначення місця знаходження межовий стовпів (а.с. 18). Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно зі ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори в межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Проте в ході розгляду справи судом встановлено, що після надання позивачу у власність земельної ділянки, яке підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, виданого 11 липня 2002 року, межі землекористування в натурі не встановлювались. До органу місцевого самоврядування позивач звертався 25.03.2011 року з приводу того, що в результаті зношення паркану він зсунувся на сторону його земельної ділянки, в зв»язку з чим порушено межу (а.с. 11-12), Але земельних спір щодо меж земельних ділянок органом місцевого самоврядування фактично не вирішений, лише була надана відповідь про те, що за результатом звернення позивача в 2011 році на [PERSON] було складено справу про адміністративне правопорушення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області (а.с. 13). Згідно листів начальника управлінні містобудування та архітектури від 09.08.2007 року та від 11.07.2007 року (а.с 88-89) по факту заміру було встановлено, що володар земельної ділянки [PERSON] при встановленні стовпчика свого забору захопив 90 см по фронту, та йому було запропоновано добровільно перенести свою огорожу на 90 см в межі своєї ділянки. Крім того, не лише відповідачі [PERSON] та [PERSON], а й сам позивач [PERSON] підтвердив, що огорожа між його земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідачів, була встановлена в 70-х роках, межу ніхто не переміщував. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed