Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач 16.09.2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя (а.с.1а-3), який протягом розгляду справи уточнила (а.с.82) та остаточно просила: визнати 20/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 10/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № [ADDRESS], що є у спільній сумісній власності; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], що є у спільній сумісній власності; встановити факт проживання однією сім'єю нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] у період з 27.08.2013 року по 14.07.2014 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини. Вона з 17.08.1985 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013 року. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO]. У період шлюбу ними було придбано наступне нерухоме майно: 20/51 частин домоволодіння № [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]. Вказане нерухоме майно було оформлено на відповідача. Враховуючи норми, які регламентують шлюбні відносини, майно, яке було набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Тому вважає, що за нею слід визнати право власності на 10/51 частин спірного домоволодіння та на 1/2 частину спірної квартири. Зазначила, що шлюб між нею та відповідачем був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013 року. Однак, незважаючи на це, вони з відповідачем продовжували спільно проживати та вести спільне господарство до фактичного припинення шлюбних відносин 14.07.2014 року. З 14.07.2014 року відповідач виїхав з їх спільного помешкання за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS]. З 14.07.2014 вони фактично припинили шлюбні відносини, а відповідач забрав свої речі і більше не повертався додому. У період, коли вони спільно проживали та вели спільне господарство, вони продовжували сплачувати необхідні платежі за кредитним договором щодо придбаного майна, а саме: квартири [ADDRESS]. У період з 27.08.2013 року по 14.07.2014 року після розірвання шлюбу ні вона-позивач, ні відповідач не перебували у будь-якому іншому шлюбі. Враховуючи це, вважає, що є всі правові підстави вважати виплати, які проводилися як погашення кредиту за квартиру [ADDRESS], спільними витратами. Позивач та її представник у судовому засіданні викладені в позовній заяві обставини та уточнені вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали частково. Проти визнання 20/51 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями спільною сумісною власністю та щодо визнання за позивачем права власності на 10/51 частин цього будинку заперечували. Визнали, що спірна квартира дійсно була придбана в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, але проти рівного поділу квартири визнання за позивачем права власності саме на 1/2 частину квартири заперечували. У зв'язку з тим, що щодо спірної квартири [ADDRESS] наявний іпотечний договір № 0322/1207/45-003-Z-1 від 26.12.2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (іпотекодержателем є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та відповідачем [PERSON], ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2016 року до участі у справі третьою особою було залучено Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с.33,34,101-103,111). Представник Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про отримання судового виклику на 12.04.2016 року о 10.00 год. (а.с.113), причини неявки суду не відомі. Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків заявлених позивачем: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитавши свідків заявлених відповідачем: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, оглянувши в судовому засіданні матеріали цивільних справ № 182/1261/13-ц (провадження № 2/0182/1568/2013), № 182/3975/14-ц (провадження № 2/0182/2581/2014), суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 17.08.1985 року зареєстрували шлюб (а.с.4). Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013 року шлюб, зареєстрований 17.08.1985 року між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.8, а.с.15 оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 182/1261/13-ц (провадження № 2/0182/1568/2013). Вказаним рішенням було встановлено, що спільне проживання та шлюбні відносини подружжям припинені у грудні 2012 року. Вже тривалий час сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Після розірвання шлюбу [PERSON] було залишено прізвище «[PERSON]», [PERSON] було залишено прізвище «[PERSON]». З матеріалів оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 182/1261/13-ц (провадження № 2/0182/1568/2013) вбачається, що в апеляційному порядку вказане рішення суду не оскаржувалось. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.9). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.07.2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина (а.с.20,21 оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 182/3975/14-ц (провадження № 2/0182/2581/2014). З оглянутої справи № 182/3975/14-ц (провадження № 2/0182/2581/2014) вбачається, що в позовній заяві поданій до суду 21.05.2014 року (підписаній 01.11.2013 року) про стягнення аліментів [PERSON] в обґрунтування вимог позову вказала, що в грудні 2012 року вони фактично припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, що на той час вона проживає з сином окремо в Нікопольському районі. Адресу відповідача в позові вказала: [ADDRESS], свою адресу вказала: [ADDRESS] (а.с.1,2 оглянутої справи). 03.10.2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір міни, посвідчений 03.10.2001 року приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 5971 (а.с.7), згідно з умовами якого [PERSON] поміняв належні йому 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS], на належний [PERSON] житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в результаті чого у власність [PERSON] перейшли 20/51 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS]. Обмін було зроблено без доплати. У п.3 Договору міни зазначено, що житловий будинок з господарчими побудовами належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с.7,67). У матеріалах справи наявне Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 05.04.1995 року, виданого Чкалівською сільською радою (а.с.68), згідно якого житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON]. Як з'ясувалося в судовому засіданні із пояснень сторін право особистої власності [PERSON] на вказаний будинок не оскаржувалося. Тобто Тобто, відповідач [PERSON] фактично здійснив міну житлового будинку з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належав йому на праві особистої власності, на інше нерухоме майно - 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS]. Право власності на 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS] було зареєстровано в КП «НМБТІ» 12.10.2001 року в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 35 за [PERSON] на підставі Договору міни від 03.10.2001 року (а.с.7,11,21,25-27). Оскільки 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS], на 10/51 якого претендує позивач, було придбано 03.10.2001 року, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяло на час придбання спірної частини домоволодіння. На час укладення Договору міни від 03.10.2001 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року № 2006-VII, тому застосуванню підлягають саме норми Кодексу про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Суд приходить до висновку, що 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] (є роздільним майном), а отже поділу не підлягає. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання 20/51 частини домоволодіння з надвірними будівлями № [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] - задоволенню не підлягають. Так як позивачу відмовлено у задоволенні цих вимог позову, то не підлягає задоволенню і позов в частині визнання за позивачем права власності на 10/51 частини домоволодіння з надвірними будівлями № [ADDRESS], що є у спільній сумісній власності, так як ця вимога безпосередньо пов'язана з попередньою. Враховуючи викладене суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданих з приводу обставин щодо визнання 20/51 частини домоволодіння з надвірними будівлями № [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. 26.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (двохкімнатна квартира, загальна площа якої 42,2 кв.м, складається з: коридору 1=4,7 кв.м, санвузла 2=2,7 кв.м, кухні 3=6,5 кв.м, житлової кімнати 4=17,2 кв.м, шафи 5=0,7 кв.м., житлової кімнати 6=10,4 кв.м.), посвідчений 26.12.2007 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 5115 (а.с.5). Продаж вказаної квартири був вчинений за 75750,00 грн. Право власності на зазначену квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.02.2008 року, КП «НМБТІ» за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2007 року (а.с.5,6,10,21,70,71,101-103). Оскільки квартира [ADDRESS], на 1/2 частину якої претендує позивач, була придбана 26.12.2007 року, то до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяло на час придбання спірної квартири. На час укладення Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2007 року діяв Сімейний кодекс України від 10.01.2002 року № 2947-III, тому саме норми Сімейного кодексу України підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, які виникли між сторонами з приводу поділу спірної квартири. Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи викладене, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки вона придбана у період зареєстрованого шлюбу. А тому незалежно від того, що спірна квартира була зареєстрована на ім'я відповідача [PERSON], вона належить сторонам у рівних частках. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] - задовольнити. Сторони в судовому засіданні пояснили, що на купівлю цієї квартири отримали в ВАТ «Сведбанк» кредит. З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 0322/1207/45-003 від 26.12.2007 року на суму 12000 доларів США строком до 26.12.2017 року (а.с.33). У забезпечення вказаного Кредитного договору 26.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір № 0322/1207/45-003-Z-1 (а.с.33,34). Згідно іпотечного договору, Іпотекодавець на забезпечення виконання основного зобов'язання передав Іпотекодержателю квартиру [ADDRESS]. Також, 26.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON] був укладений договір поруки № 0322/1207/45-003-Р-1 щодо виконання зобов'язань за Кредитним договором № 0322/1207/45-003 від 26.12.2007 року (а.с.59). Як з'ясувалося в судовому засіданні права по кредитному договору згодом перейшли до ПАТ «Альфа-Банк» (Іпотекодержатель згідно матеріалів справи а.с.102), яке було залучено до участі у справі третьою особою (а.с.111). Посилання відповідача на те, що ним проводяться платежі за вказаним вище кредитним договором не є підставою для відмови в позові щодо вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та щодо визнання за позивачем права власності саме на 1/2 частину квартири (поділу цієї квартири порівну), тому суд такі посилання відповідача до уваги не прийняв. Позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у період з 27.08.2013 року по 14.07.2014 року - задоволенню не підлягають так як встановлення такого факту не породжують наслідків щодо поділу майна, а саме: квартири [ADDRESS], придбаної у зареєстрованому шлюбі. Тому показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та письмові докази (а.с.85,86,97,98,115-116), які стосуються встановлення факту проживання сторін однією сім'єю, суд до уваги не приймає. Інші письмові докази (а.с.73-78, 95,96,99,100,) суд не приймає до уваги, так як вони не підтверджують та не спростовують обставин щодо предмету спору. Письмові докази на а.с.51-55 суд не приймає до уваги, як помилково витребувані судом (запит помилково був направлений щодо житлового будинку [ADDRESS] замість вірного щодо житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене та у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», судові витрати зі сторін повинні бути стягнуті таким чином. Згідно матеріалів справи, інвентаризаційна вартість квартири [ADDRESS] за технічним станом на 08.10.2007 року з урахуванням діючих на 2014 рік коефіцієнтів складає 40032 грн. 00 коп. (а.с.10). 1/2 від інвентаризаційної вартості квартири складає 20016 грн. 00 коп. (40032 грн. 00 коп. : 2 = 20016 грн. 00 коп.). 1 % (судовий збір на час звернення до суду з позовом) від 20016 грн. 00 коп. = 200 грн. 16 коп. Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір в розмірі 977 грн. 43 коп. (а.с.1). Беручи до уваги положення ч.1 ст.88 ЦПК України та те, що позов [PERSON] - задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 200 грн. 16 коп.

Outcome: partial