Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач 13.04.2016 року звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Християнська злагода» (далі - КС «Християнська злагода») про тлумачення правочину. Свої вимоги мотивує тим, що 11.10.2012 року сторони уклали договір про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу. Даний договір є правочином щодо зміни кредитора у борговому зобов'язанні на підставі договору № 130-2/08 про надання кредиту від 30.06.2008 року шляхом прощення зустрічної заборгованості. Новий кредитор - позивач [PERSON] прийняв на себе право вимоги до [PERSON] Після підписання договору позивач став єдиним кредитором боржника. Відповідно до довідки станом на день укладання договору (11.10.2012 року) сума заборгованості [PERSON] становила 237167,24 грн. та складалася з тіла кредиту - 68334,00 грн. та процентів за користування кредитом - 168833,24 грн. Просить суд постановити рішення про тлумачення змісту правочину щодо суми заборгованості право на вимогу стягнення якої має позивач. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні, викладеним у позові. Представник відповідача КС «Християнська злагода» до суду не прибув, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Судові повістки на ім'я відповідача отримані уповноваженою особою. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 11.10.2012 року між КС «Християнська злагода» та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу. Даний договір є правочином щодо зміни кредитора у борговому зобов'язанні на підставі договору № 130-2/08 про надання кредиту від 30.06.2008 року шляхом прощення зустрічної заборгованості. Первісний кредитор передав, а новий кредитор ([PERSON].) прийняв на себе право вимоги до [PERSON] на підставі договору № 130-2/08 про надання кредиту від 30.06.2008 року. Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення змісту правочину - це з'ясування автентичності волі і волевиявлення осіб, які вчинили правочин. Правочин - це волевиявлення, тобто дія, яка відображає внутрішню волю особи. Якщо волевиявлення виражене нечітко, виникає необхідність тлумачення волі сторони правочину та з'ясування засад такого тлумачення. При тлумаченні дво- або багатостороннього правочину вірогідність розбіжностей у тлумаченні тих чи інших положень договору є набагато вищою, адже кожен з його учасників може мати своє бачення як власного волевиявлення, так і волевиявлення контрагента (контрагентів) за договором. Тому у цьому разі тлумачити договір на вимогу однієї, обох або усіх сторін правочину може суд. У п. 1.4 договору вказано, що станом на момент підписання даного договору частина боргу первісного кредитора перед новим кредитором складає 25800,00 грн. Вказана заборгованість виникла на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.03.2010 року у справі № 2-1469/2010. Згідно з карточкою платежів по гривневому кредиту № 130-2/08 від 30.06.2008 року, заборгованість [PERSON] станом на 15.10.2012 року складає по тілу кредиту 68334,00 грн., по процентам - 168833,24 грн. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому статтею 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивач не зазначає у позові які саме пункти угоди необхідно тлумачити, його вимоги не направленні на встановлення змісту волі учасників правочину, оскільки спору між сторонами договору щодо його змісту не існує, поняття та слова у договорі використанні звичайні для даних договорів. Натомість усі доводи позивача стосуються виключно порядку виконання його умов і не стосується неоднозначності тлумачення сторонами договору його змісту. В той же час, питання суми заборгованості може бути визначено позивачем у разі судового захисту свого майнового права - права вимоги, звернення його до суду з позовом до боржника. В такому випадку спір про суму заборгованості вирішується судом в межах розгляду справи про стягнення заборгованості. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] У зв'язку з тим, що позивач в силу вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, у задоволенні його позову судом відмовлено, судові витрати покладаються на Державний бюджет та їх стягнення не присуджується жодному з учасників справи.

Outcome: dismissed