Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.05.2021 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про припинення права власності на майно, визнання права власності, яким просить припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,8 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м.; припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,8 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 2/6 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,8 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого заведена спадкова справа № 2220/2000. Після смерті батька відкрилась спадщина до складу якою входить 1/2 частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,8 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м.. Зазначила, що крім неї іншими спадкоємцями є відповідачі по справі. Вказала, що 13.11.2009 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на 1/6 частину спірної квартири. Інші спадкоємці свої спадкові права не оформили, та не бажають примати спадщину, тим самим змушуючи позивача нести всі витрати на утримання спільного майна. Звернувшись до державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/6 частини спірної квартири, їй було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва, оскільки є інші спадкоємці які прийняли спадщину. Зазначила, що норми чинного цивільного законодавства України передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на його майно з визначених законодавством підстав з одночасним набуттям прав на це майно його іншими співвласниками. Позивач з моменту набуття права власності на квартиру і по теперішній час використовує та має намір використовувати квартиру для свого проживання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, якою позовні вимоги визнає, та просить розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, якою відмовляється від належної 1/6 частини спірної квартири. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 823 (а.с. 6). Як вбачається з витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі 08.11.2000 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 2220/2000 після померлого [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якою входить 1/2 частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,8 кв.м, жилою площею 29,9 кв.м.. що належала покійному на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 26.05.1993 року Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва (а.с. 8). Позивач у встановлений законом строк звернулась з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим останній державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 13.11.2009 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 11). З матеріалів справи вбачається, що іншими спадкоємцями [PERSON] є відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , яким належить по 1/3 частині спірної квартири, проте не оформляють свої права на спадкове майно, змушуючи позивача нести додаткові витрати на його утримання. Частиною 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частинами 4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника га членам його сім`і. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Із змісту ст. 321 ЦК України випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею, допускається у передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадках, в разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6 - 68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Встановлено, що частка у праві власності відповідачів є незначною (1/3) та не може бути виділена в натурі. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, та зважаючи, що відповідачі не заперечують проти заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що припинення права власності відповідачів на належну їм частку спірної квартири, оскільки їх частка є незначна, спільне володіння і користування майном є неможливим, а тому оцінюючи надані позивачем докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі наведеного, ст.ст.15, 16, 321, 355, 356, 365 ЦК України, ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 76-80, 81, 82, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,

Outcome: approved