Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство [PERSON] банк «ПриватБанк»\~ звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. У своєму позові позивач зазначив, що між позивачем відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12 листопада 2014 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 79 497,74 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з порушенням зобовязань за договором відповідач станом на 07 грудня 2016 року має заборгованість в розмірі: за кредитом 66 517,20 грн., 17 908,92 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 42 570,88 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 460,99 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. У звязку з порушенням відповідачем умов договору представник позивача звернувся до суду та просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором: за кредитом 66 517,20 грн., 17 908,92 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 42 570,88 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 460,99 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. В свою чергу відповідач [PERSON] надав\~ зустрічний позов до [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] банк «ПриватБанк» про визнання недійсним\~ кредитних договорів та генеральної угоди про реструктуризації заборгованості. У своєму позові посилається на те, що між ним та ПАТ [PERSON] «ПриватБанк» укладені кредитні договори: кредитний договір № б/н від 17 травня 2011 року; кредитний договір № SAMDM51000130459809 від 25 грудня 2013 року; кредитний договір № б/н від 26 грудня 2013 року та 12 листопада 2014 року також укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, яка змінила умови трьох кредитних договорів. Зазначив, що він не отримував та не підписував істотну інформацію про надані кредитні умови, тарифи банку; умови та правила надання банківських послуг, памятку клієнта, тому вини повинні бути визнані недійними. Позивачем не надано доказів укладання між сторонами та відповідно отримання відповідачем тарифів банку, умов та правил надання банківських послуг, щоб в сукупності із заявою та памяткою клієнта, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. У зв'язку з чим просить визнати недійсним кредитний договір № б/н від 17 травня 2011 року; кредитний договір № SAMDM51000130459809 від 25 грудня 2013 року; кредитний договір № б/н від 26 грудня 2013 року та 12 листопада 2014 року також укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] банк «ПриватБанк» [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором: за кредитом 66 517,20 грн., 17 908,92 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 42 570,88 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 460,99 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Представник позивача посилалась на обставини викладені в позові та просила суд задовольнити позовні вимоги, але в задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву, у якій просить суд розглядати справу у його відсутність. 14 березня 2017 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 14 березня 2017 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову та накладений арешт на майно відповідача. 13 листопада 2017 року відповідачем надані заперечення проти позову та клопотання про застосування строків позовної давності про стягнення неустойки. 22 січня 2018 року наданий зустрічний позов, який ухвалою суду від 23 січня 2018 року прийнятий до розгляду та обєднаний в одне провадження. 23 січня 2018 року ухвалою суду клопотання відповідача задоволено та витребувані докази по справі. 06 лютого 2018 року представником позивача наданий суду відзив на зустрічний позов. 21 березня 2018 року відповідач надав суду пояснення на відзив на позов. 16 травня 2018 року відповідачем надане клопотання про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, та зустрічні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що 12 листопада 2014 року [PERSON] від позивача [PERSON] «ПриватБанк» отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 79 497,74 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з порушенням зобовязань за договором відповідач станом на 07 грудня 2016 року має заборгованість в розмірі: за кредитом 66 517,20 грн., 17 908,92 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 42 570,88 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 460,99 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди\~ (а.с.8). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 509 ЦК України,\~ зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.\~ Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ [PERSON] «ПриватБанк» укладені кредитні договори: кредитний договір № б/н від 17 травня 2011 року; кредитний договір № SAMDM51000130459809 від 25 грудня 2013 року; кредитний договір № б/н від 26 грудня 2013 року. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такі договори були укладені і виконувались сторонами. З метою створення сприятливих умов для виконання відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором, 12 листопада 2014 року між сторонами було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Згідно пункту 1.1.1 генеральної угоди зменшено наявну заборгованість відповідача по кредиту, відсоткам, комісії, пені та штрафу. Заборгованість з дати підписання генеральної угоди становить 27 489,68 грн. (пункт 1.2.2 генеральної угоди). Відповідно до пункту 2.1 генеральної угоди банк надає [PERSON] кредит в сумі 79 497,74 грн.\~ шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, а відповідач зобов'язується здійснювати погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 2 884,18 грн. з 1 по 25 число щомісяця. Однак, у порушення умов кредитного договору\~ [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та відсотків. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 2.2 Генеральної угоди встановлено, що за порушення позичальником строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день за зобов'язаннями, строк яких ще не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з 32-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4 460,99 грн. Доводи відповідача про\~ те, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача не можна вважати обґрунтованими, оскільки судом не встановлено обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. Окрім цього, розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов'язання, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, періоди і суми виникнення заборгованості. На спростування наданого банком розрахунку кредитної заборгованості відповідачем не надано будь-яких доказів, власного розрахунку боргу, який би відрізнявся від наданого банком розрахунку заборгованості за генеральною угодою. Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У звьязку з викладеним зустрічні вимоги відповідача [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] банк «ПриватБанк» про визнання недійсними\~ кредитні договори та генеральної угоди про реструктуризації заборгованості не підлягають задоволенню. Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до вимог ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно до вимог ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у звязку з чим суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення штрафу в розмірі 4460,99 грн. не підлягають задоволенню. Окрім цього, як зазначає відповідач відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки передбачена спеціальна позовна давність в один рік. Так, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення штрафу в лютому 2017 року, а відповідач припинив виплату липні 2015 року, а тому пропустив строк звернення до суду із зазначеною вимогою. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2014 року: за кредитом 66 517 грн. 20 коп., по відсоткам 17 908\~ грн. 92 коп., по комісії - 42 570 грн. 88 коп. Так, при зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору, який відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та з урахуванням задоволених вимог, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 1 971,87 грн.

Outcome: partial