Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач 13 квітня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (том І а.с.1-4). В обґрунтування вимог зазначив, що 01 березня 2013 року вона прийнята на посаду голови правління Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 208», про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці на підставі наказу ОК «ЖБК №208» від 01.03.2013 року №1. 13 березня 2016 року позивач звільнена із посади голови правління ОК «ЖБК №208», на підставі п.1 ст.36 КЗпП України - за згодою сторін. У березні 2016 року [PERSON] фактично відпрацювала з 01.03.2016 року по 13.03.2016 року, але заробітна плата їй виплачена була за період з 01.03.2016 року по 04.03.2016 року включно, за період із 05.03.2016 року по 13.03.2016 року заробітна плата не нараховувалась та не сплачена, у зв'язку із тим, що на позачергових зборах ОК «ЖБК №208» було вирішено призупинити виплату [PERSON] заробітної плати. За період роботи в ОК «ЖБК №208» [PERSON] мала право на щорічну основну та додаткову відпустки, які вона не використала. Відповідач так і не здійснив остаточний розрахунок із позивачем, як то передбачено ст.. 116 КЗпП України, у зв'язку із чим, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому посилаючись на викладені обставини просить суд, стягнути із ОК «ЖБК №208» на свою користь 50 312,05 грн., з якої: заробітна плата в сумі - 200,00 грн., компенсація за невикористані 78 днів щорічної основної відпустки та 30 днів додаткової відпустки як працюючій жінці, яка має двох дітей віком до 15 років в сумі 11 838,96 грн., середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні в сумі 38 273,09 грн. Позивач та її представник за дорученням - адвокат [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника [PERSON], у судовому засіданні проти вимог позову заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст судового рішення складений 16 липня 2018 року. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивача до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів сторони за трудовим правовідношенням, пов'язаних із реалізацією гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд, вислухавши пояснення учасників спору, свідків, з'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом ІІІ групи (том І а.с.87), має двох дітей : [PERSON], [INFO] та [PERSON]. [INFO] (том І а.с.89,90). Відповідач - Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №208» (скорочене найменування ЖБК-208) згідно Статуту є юридичною особою, органом управління якого є загальні збори (а.с.145). 01 березня 2013 року [PERSON] прийнята в Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив №208» на посаду голови правління, про що свідчить запис у трудовій книжці (том І а.с.6) та наказ №1 від 01.03.2013 року про призначення головою правління ЖБК-208 винесений на підставі протоколу зборів правління ЖБК-208 від 19.01.2013 року (том І а.с.76, 77). Згідно наказу №4 від 13 березня 2016 року [PERSON] склала із себе виконання обов'язків голови правління ОК «ЖБК-208» із 13.03.2016 року, у зв'язку із переобранням нового складу правління (том І а.с.78). 13 березня 2016 року [PERSON] звільнена із посади голови правління ОК «Житлово-будівельний кооператив №208» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України - за згодою сторін. Про що свідчить запис у трудовій книжці (том І а.с.6). Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України визначено, що однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін. Із звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів в період з 2013 року по 2016 рік, відомостей про нарахування та видачу заробітної плати, виписки по картці, відомостей із центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів (том ІІ а.с.46-49, 60, 75-76,91-224, том ІІІ а.с.2-81, 101) [PERSON] вбачається, що останній в період роботи на посаді нараховувалась та виплачувалась заробітна плата як голові правління ОК «Житлово-будівельний кооператив № 208», у відпустках позивачка не перебувала. Заперечення відповідача на те, що ним не здійснено повного розрахунку при звільненні [PERSON] через неналежне ведення кадрової та фінансової дисципліни у кооперативі, неповноту передачі новому складу первинних документів, печатки тощо та винних дій [PERSON], суд вважає такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях та відхиляє з позиції неналежності. Також суд відхиляє пояснення допитаних у судовому засіданні у якості свідків колишнього бухгалтера кооперативу [PERSON] та діючих членів організації [PERSON], [PERSON], оскільки викладені цими особами обставини є такими, що не стосуються предмету доказування в межах розгляду даного цивільного спору. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно. Згідно до ч. 1ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. На момент звільнення [PERSON] повний розрахунок всіх належних виплат їй не здійснено, у відповідності до вимог ст.. 116 КЗпП України. У даній справі затримка виплати середнього заробітку становить період із 13 березня 2016 року по 13 липня 2017 року. Згідно п.20,21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності . У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи . Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). У відповідності до п.п. «л» п.1, п.2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки Здійснюючи розрахунок, суд враховує розмір заробітної плати позивача за два місяці, що передували звільненню, де у січні 2016 року її розмір становить 2 2 71,39 грн., а у лютому 2016 року - 2 271,39 грн. Кількість робочих днів в період січень-лютий 2016 року складає 40 днів, при цьому в січні - 19 днів, у лютому - 21. За таких обставин, середньомісячна заробітна плата позивача обраховується у розмірі 4 542,78 (2 271,39 грн. + 2 271,39 грн.) : 2 ); середньоденна - 113,57 грн. (4 542,78 грн. : 40 робочих днів). Розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні становить 38 273,09 грн. (113,57 грн. х 337 робочих днів), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, приймаючи до уваги, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем в період з 01.03.2013 року по 13.03.2016 року, відпустку за вказаний період не використовувала, про що не заперечували сторони у судовому засіданні, тому відповідно на дату звільнення мала право на компенсацію невикористаної основної щорічної відпустки у кількості 78 днів та додаткової відпустки працівника, який має неповнолітніх дітей у кількості 30 днів, що в загальній сумі становить 11 838,96 грн. Беручи до уваги те, що роботодавець є податковим агентом щодо своїх найманих працівників, суми компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, зазначаються без утримання податків та обов'язкових платежів. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі доведеними, законними та обґрунтованими вимоги позивача, у зв'язку із чим, слід стягнути із Обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив № 208» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 200 грн.00 коп., грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 11 836 грн. 96 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 38 273 грн.09 коп., всього на загальну суму 50 312 грн. 05 коп.. Вирішуючи питання щодо судових витрат відповідно до ст.. 141 ЦПК України, суд враховує те, що в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, а його вимоги належать задоволенню, тому судові витрати по справі в сумі 1 762,00 грн. слід стягнути із відповідача на користь держави. На підставі викладеного, і

Outcome: approved