Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач, [PERSON], в листопаді 2013 року звернулась до суду з позовною заявою до Миргородської міської ради, згідно якої просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/25 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що належали [PERSON] та [PERSON] по 1/25 частині кожній. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 1956 року постійно проживає у вказаному будинку. Згідно свідоцтва про право на спадщину у її власності з 1996 року перебуває 4/75 частини цього домоволодіння. Окрім прийнятої спадщини з 1996 року вона користується і 2/25 частинами цього будинку, які належать її бабам [PERSON] та [PERSON], по 1/25 частині кожній, але не виділені в натурі і є одним цілим з її частиною будинку. Зв'язок з цими особами втрачений з 1948 та 1959 року і даним майном ніхто не цікавився. Позивач вказує, що вона вільно, відкрито і безперешкодно користується даним майном, несе витрати, пов'язані з його утриманням, сплачує комунальні послуги та здійснює ремонтні роботи. У зв'язку з необхідністю оформлення права власності позивач була змушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 10 грудня 2013 року було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] (а.с.27). Під час судового розгляду справи позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати за нею право власності на 8/75 житлового будинку по [ADDRESS] в т.ч. 2/75, що належали її брату [PERSON] та які повинен був успадкувати її племінник [PERSON], який після смерті батька хоч і написав заяву від 27.05.1996р. про прийняття спадщини, але фактично її не прийняв і за видачею свідоцтва про право на спадщину не звертався, а у 1997 році виїхав до Росії і з того часу зв'язок з ним втрачено. Таким чином вона відкрито, добросовісно і безперервно володіла зазначеними 8/75 частиною будинку, що становить єдине ціле з її квартирою, отже має право набути це майно у власність за рішенням суду відповідно до приписів ст.344 ЦК України (а.с.109-110). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Представник відповідача, Миргородської міської ради, Николенко К.С., що діє на підставі довіреності (а.с.53, 108) в судовому засіданні збільшені позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважала що позов підлягає задоволенню, пояснила, що вона є власником 19/25 будинку по [ADDRESS], а іншою частиною будинку володіє та користується тільки позивач [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] [PERSON], що діє на підставі довіреності, вважала, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки саме позивачка з 1996 року володіє і користується частками, власники яких відсутні. Третя особа ДКП «Миргородтехінвентаризація» свого представника в судове засідання не направила, у поданих до суду заявах просила розгляд справи проводити у його відсутність (а.с.50, 68, 78, 88, 107). Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, в т.ч. матеріали інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS], вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20 листопада 1996 року державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори Компанець Н.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 4987, на підставі заповіту, посвідченого Другою Миргородською державною нотаріальною конторою 8 грудня 1995 року, [PERSON] є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], померлого [INFO]. Відповідно до вказаного свідоцтва, спадкове майна, на яке видано свідоцтво, складається з 4/75 частини жилого будинку з надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS] та в цілому складається з житлового будинку «А-1», загальною жилою площею 71,6 кв.м., сарая з прибудовою «Б, б», літньої кухні «В», вбиральні «Д», сарая з прибудовою «Ж,Л», сарая «З», огорожі «1,4», колодязя №5, підземних комунікацій, розташованих на земельній ділянці держфонду розміром 1947 кв.м. (а.с.4). Згідно довідки, виданої Дочірнім комунальним підприємством «Миргородтехінвентаризація» (а.с.8), власниками будинковолодіння по [ADDRESS] є: [PERSON] - 1/25 частини, згідно свідоцтва про право власності від 20.03.1968 року, виданого Миргородським міським відділом комунального господарства, [PERSON] - 1/25 частини, згідно свідоцтва про право власності від 20.03.1968 року, виданого Миргородським міським відділом комунального господарства, [PERSON] - 2/25 частини, [PERSON] - 2/75 частини, згідно договору купівлі-продажу від 04.09.1987 року, [PERSON] - 4/75 частини, згідно свідоцтва про право на спадщину від 20.11.1996 року, [PERSON] - 19/25 частини, згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.06.2011 року. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи на будинковолодіння по [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] отримали у власність по 1/3 вказаного будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 29 квітня 1941 року державним нотаріусом Миргородської нотаріальної контори після смерті матері - [PERSON] (а.і.с.186). Ще 1/3 частину успадкували в рівних долях онуки померлої [PERSON] та [PERSON] - мати позивачки. Згідно договору перевласнення права на 1/2 частину домоволодіння, посвідченого державним нотаріусом Миргородської державної нотаріальної контори 31 серпня 1949 року, [PERSON] та [PERSON] продали належне їм право на 1/2 частину зазначеного домоволодіння [PERSON] (а.і.с. 183), після чого в подальшому вони в даному будинку не проживали та зв'язок з ними було втрачено. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради депутатів трудящих № 155 від 27 березня 1964 року, в зв'язку з перебудовою частини зазначеного будинку, були змінені ідеальні долі і на 19/25 частин видано свідоцтво на право особистої власності на ім'я [PERSON], а на 6/25 домоволодіння рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради депутатів трудящих № 97 від 14 березня 1968 року було змінено ідеальні долі в слідуючих розмірах: [PERSON] - 2/25, [PERSON] - 1/25, [PERSON] - 1/25, [PERSON] - 1/25, [PERSON] - 1/25 та вирішено видати свідоцтва на право особистої власності відповідно до визначених ідеальних долей (а.і.с. 171). При цьому [PERSON] та [PERSON] вказані свідоцтва на руки не отримували, оскільки їх оригінали знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи. Згідно пояснень позивачки, третьої особи [PERSON] та представника третьої особи [PERSON] що підтверджуються показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] та матеріалами інвентаризаційної справи, 19/25 частини будинковолодіння, що належали [PERSON]., були фактично виділені в натурі з встановленням огорожі і на даний час перебувають у власності третьої особи [PERSON], а 6/25 будинковолодіння в натурі між співвласниками поділені не були, долі співвласників неодноразово змінювались внаслідок їх відчуження один одному, смерті співвласника [PERSON] з переходом його спадщини до держави та подальшим викупом її співвласником [PERSON]. [INFO] [PERSON], якому на той час на підставі договору купівлі-продажу від 4 вересня 1987 року (а.с.101-102) належало 2/25 частини спірного будинку з надвірними побудовами, помер (а.с.99). Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори 8 грудня 1995 року (а.с.100), 2/75 цього будинку він заповідав сину [PERSON], а 4/75 - позивачці [PERSON] Спадкоємці прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв до нотаріальної контори (а.с.96, 97), і відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР (1963р.), що діяв на той час, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Але свідоцтво про право на спадщину отримала тільки [PERSON] 20 листопада 1996 року (а.с.105), а [PERSON] на той час виїхав з м.Миргорода в Росію і до цього часу в м.Миргороді не з'являвся, відомостей про місце його перебування немає, а його часткою будинковолодіння та частками [PERSON] і [PERSON], що разом складає 8/75 частин, володіє та користується позивачка [PERSON] та несе витрати, пов'язані з його утриманням, що визнається відповідачем та третіми особами і підтверджується показаннями вищезазначених свідків. Згідно із ст.325 ЦК України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомими майном - протягом п'яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності з ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У відповідності до п. 13 Постанови пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої ст..344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом. При цьому, відповідно до п.11 вищезгаданої постанови Пленуму ВССУ, суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Таким чином, з 1 січня 2001р. по сьогоднішній день, тобто понад 10 років, позивачка безперервно володіє та відкрито і безперешкодно користується крім своєї 4/75 будинковолодіння по [ADDRESS], також і 8/75 частин, які належать [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що позивачкою в судовому засіданні доведено факт набуття права власності за набувальною давністю на спірне майно, оскільки остання добросовісно, відкрито і безперервно користується нерухомим майном більше десяти років, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved