Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивач - [PERSON] 07 серпня 2017 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнював та згідно з останньою редакцією, до [PERSON], третя особа - [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом, просить суд: - визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS], на користь [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням поданих до неї уточнень, позивач посилається на те, що 30 серпня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Київського району м. Одесі 11 липня 2005 року, під час знаходження в шлюбі, ними було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., у реєстрі № 2601, яка згідно зі ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю. Право власності зареєстровано в ОМБТІ та РОП у книзі 164 доп. на стор. 1811. номер запису 3266, реєстраційний № 11329770. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що вчинено актовий запис №637 від 21.08.07 року. 08 січня 2008 року зазначену трикімнатну квартиру було продано. Того ж дня, 08 січня 2008 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати житловою площею 20,3 кв. м. та підсобних приміщень, загальною площею 37,9 кв.м. Право власності на цю квартиру зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 3500 в книзі 670-пр-15 18 березня 2008 року за № 18144398. [INFO] [PERSON] померла. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі № 22-ц/785/3259/14, було встановлено наступне: [PERSON] та [PERSON] після розлучення, примирилися та почали мешкати разом як одна родина, тому однокімнатна квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності. , Після смерті [PERSON], її спадкоємиця донька, відмовилася від успадкування спадщини на користь своєї доньки, онуки померлої - [PERSON], яка у судовому порядку, відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси 15 серпня 2011 року отримала право власності на спірну квартиру [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2012 року, вказане рішення Київського районного суду було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позовних вимогах [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] було відмовлено. 19 грудня 2011 року спірний об'єкт - квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] на підставі договору дарування [PERSON] Судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено саме договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS]. Факт укладання саме договору купівлі-продажу підтверджується власноруч написаною розпискою, яку надала [PERSON] [PERSON] на підтвердження отримання нею 55000 доларів США від покупця квартири. Вказана обставина не спростована. Колегія суддів також вважає, що між вищезазначеними особами було укладено саме договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS], тобто договір дарування є удаваним (ч. 1 ст. 235 ЦК України). Такий правочин не є нікчемним (ч.2 ст. 215 ЦК України), до нього застосовуються правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України), а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Окрім того, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 р у справі №2-5934/11, яке є чинним, встановлено факт мешкання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] з вересня 2007 року по [INFO]; визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка складається в цілому з однієї житлової кімнати житловою площею 20,3 кв. м та підсобних приміщень, загальна площа квартири 37,9 кв. м., витребувано 1/2 частину квартири [ADDRESS] у набувача [PERSON] Також позивач зазначає, що з відповіді Третьої одеської державної нотаріальної контори від 28 грудня 2011 року №6554/01-16, вбачається, що згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після смерті [PERSON], померлої [INFO] спадкова справа не заводилась. Частиною першою ст. 1270 УК України встановлений строк у шість місяців для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті [PERSON] - [INFO]. Згідно з положенням частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Отже, виходячи з вищевикладеного, єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], який фактично прийняв спадщину, але не оформив свідоцтво про право на спадщину є [PERSON], як стверджує останній в позові. Виходячи з вищевикладеного позивач вважає, що він - [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], тобто він мав отримати ще 1/2 частини квартири, яка належала померлій на праві власності. Тому [PERSON], відповідно до приписів ч.3 ст. 1268 ЦК України, фактично прийняв спадщину, адже на момент смерті мешкав разом з [PERSON], утримував її та одноособово займався її похованням. З урахуванням вищевикладеного, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа за вказаним позовом була розподілена судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2017 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 28 листопада 2017 року судом було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 05 квітня 2018 року в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог та пропуском строку на звернення до суду. 18 травня 2018 року судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON]. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2018 року заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення доказів - задоволено. Забезпечено докази по цивільній справі шляхом витребування з Третьої Одеської державної нотаріальної контори (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Космонавтів, 11-А) відомості щодо осіб (з зазначенням прізвища, ім'я, по батькові), які звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO], яка постійно мешкала за адресою: [ADDRESS], у разі наявності звернень, надати до суду належним чином завірені їх копії. 13 вересня 2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON], в якій позивачем заявлені вищезазначені судом позовні вимоги. 26 вересня 2018 року до суду на виконання ухвали суду від 13 вересня 2018 року надійшла заява Третьої Одеської державної нотаріальної контори з додатками до неї. В судовому засіданні 16 жовтня 2018 року судом було ухвалено прийняти до розгляду вказану уточнену позовну заяву [PERSON], під час проведення якого представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було надано відзив на уточнену позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 29 жовтня 2018 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. 06 листопада 2018 року до суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні та секретарю судового засідання - Єгоровій Наталії Юріївні. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року вирішено заявлений представником відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні та секретарю судового засідання - Єгоровій Наталії Юріївні, подану у цивільній справі №520/9216/17 - визнати необґрунтованим. Зупинити провадження по цивільній справі №520/9216/17 - до вирішення питання про відвід. Заяву передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді та секретаря судового засідання. Справу за вказаною заявою про відвід судді відповідно до автоматизованої системи документообігу розподілено судді Салтан Л.В. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2018 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід головуючому по справі - судді Калініченко Любові Василівні та секретарю судового засідання - Єгоровій Наталії Юріївні, подану у цивільній справі №520/9216/17 - відмовлено. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.11.2018 року поновлено провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Судом також було встановлено, що представником відповідача було подано апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 13 вересня 2018 року про забезпечення доказів, у зв'язку з чим судом були виготовлені виділені матеріали справи та надіслані до апеляційного суду для розгляду вказаної апеляційної скарги, оскільки у відповідності до положень ЦПК України, ухвала про забезпечення доказів може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області, однак оскарження ухвали про забезпечення доказів не зупиняє її виконання. В судовому засіданні 11.01.2019 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 11.01.2019 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача по справі щодо відшкодування витрат на правову допомогу, в яких відповідачка також просить суд відмовити у задоволенні позову, розгляд справи провести за її відсутності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до задоволення з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 30 серпня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Київського району міста Одеси. 11 липня 2005 року, під час перебування у шлюбі, [PERSON] та [PERSON] було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. у реєстрі за №2601, яка згідно зі ст. 60 СК України, є їх спільною сумісною власністю. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 164 доп. на стор. 1811, номер запису 3266, реєстраційний номер 11329770. Шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано, про що вчинено актовий запис №637 від 21.08.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. 08 січня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. було посвідчено договір купівлі-продажу, на підставі якого вказану трикімнатну квартиру [ADDRESS] було продано. Того ж дня, 08 січня 2008 року, за договором купівлі-продажу, посвідченого тим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., було посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати житловою площею 20,3 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 379 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №3500 в книзі 670-пр-15 18 березня 2008 року за №18144398. [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді однокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 08.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М. Спадкоємицею першої черги до майна [PERSON] була - її дочка [PERSON], яка написала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї дочки - [PERSON]. [PERSON] у відповідності до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України до нотаріальної контори з завою про прийняття спадщини не зверталася, спадкова справа у відношенні спадкового майна після смерті [PERSON] не відкривалась. 29 червня 2011 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], в якому просила суд встановити факт прийняття нею спадщини та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 37,9 кв.м. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2011 року позов [PERSON] було задоволено. Судом було встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] у вигляді однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 37,9 кв.м. На підставі вказаного рішення суду [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. 19 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, на підставі якого [PERSON] нібито подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS], право власності на яку [PERSON] було зареєстровано. У той же час, судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2012 року (провадження 22-ц/1590/4445/2012) скасовано рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2011 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру - відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили 12 грудня 2012 року. Отже, судом встановлено, що підстава - рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 серпня 2011 року, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру [ADDRESS] - скасовано, однак до його скасування здійснила відчуження нерухомого майна на підставі договору дарування від 19.12.2011 року на користь [PERSON] Також судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №2-5934/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання майна спільною сумісною власністю, поділу спільного подружнього майна, витребування майна. За наслідком розгляду вказаної справи апеляційним судом Одеської області було ухвалено остаточне рішення, яким рішення Київського районного суду міста Одеси від 30 січня 2014 скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено частково. Встановлення факт мешкання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з вересня 2007 року по [INFO]. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Витребувано ? частину квартири [ADDRESS] у набувача [PERSON]. Вказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] після розлучення, примирилися та почали мешкати разом як одна родина, тому однокімнатна квартира [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності. Також судом було встановлено, що 19.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений не договір дарування, а саме договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS], факт укладення якого підтверджується власноруч написаною розпискою, яку надала [PERSON] [PERSON] на підтвердження отримання нею 55000 доларів США від покупця квартири. Під час апеляційного розгляду справи, судом було встановлено, що вказана обставина не спростована [PERSON], на заперечується позивачем та відповідає звичаям цивільного обігу, в якому таке майно як квартира не дарується сторонньому учаснику цивільних відносин з яким його нічого іншого крім такого правочину не пов'язує. Фактично презумпція оплатного відчуження такого роду майна сторонній людині. З таких підстав колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS], тобто договір дарування є удаваним. Такий правочин є нікчемним, до нього застосовуються правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з ч.4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У зв'язку з чим, у відповідності до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, вищевказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, так як встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, під час спорів між [PERSON], [PERSON], [PERSON] Отже, судом достеменно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року, який був розірваний 21.08.2007 року. Однак після розлучення, останні одразу ж примирились, та з вересня 2007 року по [INFO] почали мешкати однією сім'єю. За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS], яка визнана спільною сумісною власністю останніх, та право власності на ? частку якої визнано за [PERSON] Також судом встановлено, що зазначена квартира, також була відчужена за договором-купівлі продажу [PERSON] - [PERSON], однак рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.08.2011 року, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру - скасовано. [INFO] [PERSON] померла. Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України). У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України). У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. (стаття 1265 ЦК України). Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Щодо наявності або відсутності спадкоємців після смерті [PERSON], померлої [INFO], суд зазначає наступне. Як вже встановлювалось судом, спадкоємицею першої черги до майна [PERSON], померлої [INFO], була - її дочка [PERSON], яка написала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь своєї дочки - [PERSON]. [PERSON] у відповідності до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України до нотаріальної контори з завою про прийняття спадщини не зверталася, спадкова справа у відношенні спадкового майна після смерті [PERSON] не відкривалась. Вказані обставини встановлювались судовими рішеннями станом на 28.04.2014 року, під час розгляду цивільної справи №2-5934/11 апеляційним судом Одеської області, а відтак додатковому доказуванню не підлягають. Суд також зазначає, що на підстави ухвали суду від 07.11.2018 року, судом було витребувано та отримано лист Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 22.09.2018 року за вих. №7170/01-14, яким повідомлено, що державним нотаріусом було відкрито спадкову справу №619/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] на підставі заяви [PERSON] Отже, на підставі зазначених обставин, додатково вбачається, що [PERSON] з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не зверталась. Щодо того, що вказаний лист Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 22.09.2018 року за вих. №7170/01-14, на підставі якого судом встановлюються ці обставини, отриманий на підставі ухвали суду від 13.09.2018 року, яка на цей час оскаржена відповідачем по справі та на час ухвалення цього рішення, суду не відомо про наслідки апеляційного розгляду, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). У той же час ч.1 ст 81 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач по справі будучи не згодним, що [PERSON] не є спадкоємцем до майна померлої [PERSON], та посилаючись на те, що судом неналежним чином постановлено ухвалу суду від 13.09.2018 року, одночасно в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надала до суду жодних доказів на підставі того, що [PERSON] здійснились дії щодо прийняття спадщини до майна [PERSON] Відповідно до ч.2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. На підставі вищевикладених обставин, з урахуванням усіх обставин в цілому встановлених на підставі доказів наявних в матеріалах справи, та не доведеністю відповідачем прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] не прийняла спадщину у встановлений законом строк до майна [PERSON], що в свою чергу також не спростовувалось третьою особою під час розгляду справи, а відтак спадкоємці до майна померлої [PERSON], першої - третьої черги відсутні. Щодо того, чи є [PERSON] спадкоємцем четвертої черги до майна [PERSON] померлої [INFO], суд зазначає наступне. Так, відповідачем по справі заперечується вказаний факт, з огляду на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з вересня 2007 року по [INFO], тобто менше ніж п'ять років, а відтак у відповідності до вимог ст. 1264 ЦК України [PERSON] не може вважатись спадкоємцем четвертої черги, як і не підтверджено останнім належними доказами, що він мешкав разом з [PERSON] разом по день смерті. Однак, суд вважає вказані заперечення безпідставними, оскільки в порушення вимог ст. 81 ЦПК України необґрунтовані жодним доказом, а навпаки спростовуються вже встановленими судом обставинами. Так, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України). Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК (435-15) не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК (435-15). Як вже встановлювалось, [PERSON] померла [INFO]. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі №2-5934/11 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з вересня 2007 року по [INFO], тобто по день смерті [PERSON] мешкали однією сім'єю. Отже, зазначеним рішенням суду встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] на протязі 3 років та 9 місяців. У той же час, як вже зазначалось, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року, який був розірваний 21.08.2007 року. Отже до моменту встановлення судом факту спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], останні перебували у зареєстрованому шлюбі. Крім того, суд зазначає, що безперервність спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, а відтак продовження їх стосунків одразу ж після розірвання шлюбу, підтверджується також встановленими обставинами викладеними в судовому рішенні Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року по справі №2-5934/11. Так під час розгляду цивільної справи №2-5934/11, судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мешкали однією родиною, а саме що позивач - [PERSON] постійно був зареєстрований за адресою придбаної однокімнатної квартири [ADDRESS], постійно мешкав у вказаній квартирі, усі витрати з поховання [PERSON], поніс самостійно, оскільки, ні донька ([PERSON].), ні онука ([PERSON]), участі у житті померлої не приймали. Крім іншого, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили той факт, що [PERSON] мешкав разом з [PERSON] однією родиною по день її смерті, утримував сім'ю, займався похованням дружини. Свідок [PERSON], колишня власниця однокімнатної квартири [ADDRESS], пояснила, що вказану квартиру приходили дивитися [PERSON] разом з дружиною, гроші за квартиру платив особисто [PERSON], привозив свою краску для ремонту. Після продажу бачила їх разом як біля дому, так і в магазині, так як близько мешкали. Свідок [PERSON], подруга померлої [PERSON], зазначила, що знає [PERSON] 20 років. Підтвердила, що квартиру він та його дружина купували разом, мешкали однією сім'єю. [PERSON] утримував усю родину, також доньку та онучок померлої дружини. Сплатив поховання дружини [PERSON], доньки [PERSON] не було навіть на похованні матері. Свідок [PERSON], також підтвердила, що знає [PERSON] більше 20 років. Він завжди утримував родину. Подружжя [PERSON] посварилось та розірвали шлюб через те, що дружина усі кошти витрачала на онучок. [PERSON] лікував та возив до лікарні дружину. Мешкали разом після розлучення, мали спільний бюджет, зробили ремонт, купили меблі, вбудовану кухню. Свідок підтвердила, що померла при ній неодноразово давала кошти онучкам [PERSON] та її чоловіку. Донька [PERSON] з померлою [PERSON] не спілкувалася. Суд, під час розгляду цивільної справи №2-5934/11, прийняв до уваги свідчення [PERSON], [PERSON], так як вони дійсно тісно спілкувалися з [PERSON] та [PERSON], як друзі родини, навідували родину за адресою мешкання та знають родинні відносини. Також, суд прийняв до уваги свідчення свідка [PERSON], яка продавала квартиру [ADDRESS], так як не вбачає у свідчення свідка будь-якої зацікавленості. Суд першої інстанції критично оцінив свідчення свідка [PERSON], голови правління «Наш будинок», який пояснив, що померла [PERSON] робила ремонт, зверталася зареєструвати [PERSON], мешкала одна. [PERSON] він не бачив, усі платежі по квартирі сплачувала [PERSON] Проте, як пояснив свідок, він ніколи не був у квартирі [PERSON], тісно з родиною не спілкувався. Таким чином, апеляційний суд при ухвалення зазначеного рішення від 28.04.2014 року по справі №2-5934/11 дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що [PERSON] та [PERSON] після офіційного розлучення, примирилися та почали мешкати разом як одна родина, та 08 січня 2008 року однокімнатну спірну квартиру придбали у спільну сумісну власність. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлюється обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що [PERSON] та [PERSON] після перебування у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року по 21.08.2007 року, не припиняли шлюбні відносини, період перебування в яких одразу ж продовжився з вересня 2007 року по [INFO], що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.04.2014 року, а відтак строк перебування [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю безперервним після розірвання шлюбу, суд вважає встановленим. На підставі чого, суд вважає доведеним, що [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги до майна померлої [PERSON], як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а саме по день смерті [PERSON] Отже, судом достеменно встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем до майна [PERSON], померлої [INFO], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді ? частки квартири [ADDRESS]. Щодо доводів відповідача про те, що [PERSON] пропущено строк на прийняття спадщини, та взагалі пропущено строк на звернення до суду з цим позовом, суд вважає безпідставними оскільки відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Вищевказаними обставинами є встановленим той факт, що [PERSON] мешкав однією сім'єю разом з [PERSON], по день її смерті. Крім того, ці обставини також підтверджуються довідкою наявною в матеріалах справи, а саме довідкою (витягом з домової книги про склад сім'ї та реєстрації) за вих. №23 від 13.09.2018 року, виданої ОСББ «НАШ ДІМ №83), відповідно до якої вбачається, що в квартирі [ADDRESS] мешкає та зареєстрований [PERSON] з 04 квітня 2008 року. Сторонами по справі не оспорювався той факт, що саме у зазначеній квартирі по день смерті була зареєстрована і мешкала [PERSON] З урахуванням викладених обставин та того, що [PERSON] мешкав однією сім'єю з [PERSON] по день смерті останньої за однією адресою, у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. У зв'язку з чим, 24 липня 2018 року [PERSON] звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини до майна померлої [PERSON] на підставі якої було заведено спадкову справу №619/2018, однак останній не в змозі отримати свідоцтво про право на спадщину щодо ? частки квартири [ADDRESS], на яку він має право для отримання в порядку спадкування за законом, оскільки, як вже встановлювалось судом право власності на зазначену частку нерухомого майна зареєстровано за [PERSON], якою також оспорюється право позивача на частку у вказаній квартирі. З урахуванням вищевикладеного [PERSON] був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Пунктом 23Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). З підстави не можливості оформлення спадщини через нотаріальну контору, справа підвідомча судові. Як вже зазначалось, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1991 року, який був розірваний 21.08.2007 року. Однак після розлучення, останні одразу ж примирились, та з вересня 2007 року по [INFO] почали мешкати однією сім'єю. За час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS], яка визнана спільною сумісною власністю останніх, та право власності на ? частку якої визнано за [PERSON] Також судом встановлено, що квартира, також була відчужена за договором-купівлі продажу [PERSON] - [PERSON], однак рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.08.2011 року, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру - скасовано. Отже вбачається, що ? частка квартири [ADDRESS], на яку [PERSON] не набула належним чином право власності та здійснила відчуження [PERSON], є власністю [PERSON], та входить до складу спадщини, яка залишилась після її смерті, право на яку в порядку спадкування за законом має позивач по справі - [PERSON] Статтею 328 ЦК України передбачено що, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, відповідно до статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Як встановлено ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). У відповідності до с. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставі викладеного вбачається, що належним власником ? частки нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Є [PERSON], яка йому підлягає присудженню в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], саме з володіння якої вибуло це майно поза її волею. Судом не приймаються заперечення відповідача, щодо того, що вона є належним власником спірного нерухомого майна, та договір купівлі-продажу на підставі якого вона набула це майно від [PERSON], не визнано недійсним, а тому відсутні підстави для витребування у неї спірного нерухомого майна, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, за положеннями зазначених норм права лише власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Як зазначено в Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Водночас суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13 та у постанові від 11 квітня 2014 року у справі № 6-52цс14, стосовно того, що за змістом частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Правова Позиція по справі № 6-2233цс16 від 21.12.2016р. проголошує наступне: відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. За приписами ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що вказане спірне нерухоме майно - ? частка квартири [ADDRESS] вибуло з власності [PERSON] поза її волі, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2011 року, яким визнано право власності на вказану квартиру за [PERSON], яке (рішення) в свою чергу в подальшому було скасовано, тобто [PERSON] право власності на спірну квартиру набуто незаконно, внаслідок чого остання не мала права відчужувати спірну квартиру на користь [PERSON], що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартири, тобто поза волею яких вибуло з власності спірне майно, та в подальшому право власності на ? частки цієї квартири було визнано за [PERSON], а інша ? частка є спадковим майном після смерті [PERSON], право на яку в порядку спадкування має [PERSON], суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині витребування ? частки зазначеної квартири, з незаконного володіння [PERSON] - є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] обґрунтованими, такими, що знайшли своє правове обґрунтування, а відтак підлягаючими задоволенню, у зв'язку з чим, слід визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], та витребувати з незаконного володіння [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS], на користь [PERSON]. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. З урахуванням задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати понесені останнім зі сплати судового збору в загальній сумі 2655 гривень 00 копійок. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 27207 грн. за наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем було надано до суду лише орієнтований розрахунок судових витрат та договір про надання юридичних послуг від 10.08.2017 року. З вказаного договору вбачається, що він укладений між [PERSON] та [PERSON], яка приймала участь у справі, як представник позивача. За умовами вказаного договору, послуги представника, зазначені в розділі 1 цієї угоди, оплачуються клієнтом виходячи з договірної вартості в сумі 12100 гривень, до якої також входить вартість за надані послуги: правовий аналіз документів, складання і подання документів, участь в судових засіданнях. Проте, на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення ним процесуальних дій, не надано доказів (акти виконаних робіт), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги. Крім того, суду не надано доказів на підтвердження сплати позивачем вказаної суми цих витрат встановлених договором від 10.08.2017 року, у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України. Крім того, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано, в чому полягає різниця сум, оскільки у попередньому орієнтованому розрахунку судових витрат, позивачем зазначено, що витрати на правову допомогу в цілому складають в сумі 27207 гривень, у той же час, як відповідно до договору про надання юридичних послуг від 10.08.2017 року вартість цих витрат складає в сумі 12100 гривень 00 копійок. Отже, встановивши, що у справі відсутні достатні, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, докази на підтвердження факту надання, тривалості надання правової допомоги, і сплати позивачем цих коштів, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим в її задоволенні слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved