Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника Адвоката Коваленка М.В. звернулась до суду з позовом до відповідача, яким просить суд стягнути з відповідача заборгованість із виплати заробітної плати за період у розмірі 64\~376, 38 грн., середній заробіток за весь час затримки заробітної плати в розмірі 45\~433, 52 грн., моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.. В обґрунтування позову зазначено, що 07.09.1999 року [PERSON] було прийнято на роботу у «Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство». 25.05.2020 відповідно до Наказу № 65/К позивача було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗПП у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати. Позивач зазначає, що за час перебування у трудових відносинах із відповідачем позивач своєчасно і сумлінно виконувала свої посадові обов`язки на умовах повного робочого дня та у відповідача не було законних підстав для того, щоб не нараховувати та не виплачувати позивачу заробітну платну. Станом на 25.05.2020 відповідач не розрахувався щодо виплати заробітної плати за період з лютого 2020 року по 25.05.2020, у зв`язку із чим відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 64\~376, 38 грн., що підтверджується відповідною Довідкою (а.с. 11). Неодноразово зверталась до відповідача із проханням провести розрахунок, однак грошові кошти досі не отримала, у зв`язку із чим була вимушена звернутись до суду із позовною заявою до відповідача. Позивачем був обрахований загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач зазначає, що згідно із довідкою про доходи від 13.07.2020 № 17, яка була видана позивачу, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача за останні календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 668,14 грн.. Заробітна плата за березень 2020 року склала 17\~314,23 грн., а за квітень 2020 року 10747, 68 грн., що в сумі складає 28\~061, 91 грн.. У березні та квітні 2020 року було 42 робочі дні, у зв`язку із чим середньоденна заробітна плата і складає 668,14 грн., оскільки станом на 31.08.2020 відповідач фактично не розрахувався з позивачем щодо виплати заробітної плати, чим здійснив затримку у період з 25.05.2020 по 31.08.2020. У зв`язку із тим, що у вказаний період було 68 робочих дні, то позивач розрахував, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 45\~433, 52 грн. (668, 14 грн х 68 робочих дні). Також у позові зазначено, що своєчасною невиплатою заробітної плати, позивачу спричинено моральну шкоду, яка нею оцінена на суму 25 000,00 грн., оскільки невиплата заробітної плати призвела до моральних страждань позивача та членів її сім`ї, погіршення матеріального становища позивача, у зв`язку із чим позивач вимушена була змінювати свій спосіб життя, хоча на її утриманні перебуває неповнолітня донька, яка потребує матеріального забезпечення. Таким чином, представник позивача звернулась до суду з вказаним позовом. 28.09.2020 Відповідачем був поданий Відзив на позовну заяву, яким просив відмовити позивачу у стягненні з відповідача моральної шкоди в розмірі 25\~000, 00 грн.. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що сума заборгованості з виплати заробітної плати позивачу на момент її звільнення складала 74\~662, 26 грн., але вже після звільнення Відповідач розпочав частково погашати заборгованість по заробітній платі: 29.05.2020 погасило 1924, 02 грн.; 10.06.2020 погасило 1500, 00 грн.; 23.06.2020 погасило 2061, 96 грн.; 26.06.2020 погасило 4000, 00 грн.; 10.07.2020 погасило 800, 00 грн.; 31.07.2020 погасило 3000, 00 грн., тобто всього вже було погашено 13\~285, 98 грн.. Залишок боргу по виплаті заробітної плати та вихідної допомоги складає 61\~762, 02 грн., а не 64\~376, 38 грн.. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 25\~000, 00 грн., відповідач не визнає, оскільки вважає, що наразі відсутні умови та підстави для стягнення такої. Відповідач виокремлює наступні умови, які мають місце лише у своїй сукупності і є підставою для задоволення позову: вина роботодавця, факт порушення роботодавцем законних трудових прав особи, протиправність дій роботодавця, причинний зв`язок протиправної поведінки роботодавця і моральної шкоди, що настала. В свою чергу відповідач вважає, що вказані умови недотримані, що свідчить про необґрунтованість та недоведеність позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Причиною виникнення заборгованості по виплаті позивачу заробітної плати стало те, на початку березня 2020 року відповідач закінчив виконувати свої зобов`язання щодо забезпечення осіб з інвалідністю та інших окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації на підставі укладених договорів між підприємством та органами соціального захисту населення. Крім того, відповідач посилається на погіршення його матеріального становища та фінансування у зв`язку із впровадженням на території України карантину. Крім того, у відповідача є заборгованість з податку на землю за лютий-червень 2020 року в загальній сумі 335,6 тис. грн.. Разом із цим відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач не надав докази вини відповідача, не обґрунтував розмір моральної шкоди та докази настання негативних наслідків, не надав доказів моральних страждань, які позивач зазнав в результаті невиплачених їй сум при звільненні, втрати нормальних життєвих зв`язків, виникненню раптових фінансових потреб на лікування або погашення кредиту. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 04.09.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судовому засіданні, позов визнав частково. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом було встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, що не оспорювалося сторонами та підтверджено копією трудової книжки позивача. Судом встановлено, що 07.09.1999 року [PERSON] було прийнято на роботу у «Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство», а 25.05.2020 відповідно до Наказу № 65/К позивача було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗПП у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати. Згідно з Довідкою про заборгованість з оплати праці № 03/1736 від 13.07.2020 (а.с. 11), відповідач станом на 13.07.2020 року має заборгованість з оплати праці перед [PERSON] , яка складає 64\~376, 38 грн.. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідачем в порушення ст. 116 КЗпП України при звільненні позивачу не було здійснено відповідні розрахунки по заробітній платі. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ними остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 26.05.2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 668,14 грн.. Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні складає 668,14 грн * 68 = 45433,52 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до відомості про нарахування коштів № 32, позивачу було сплачено 3000 грн. Стосовно позовної вимоги що до відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. На підставі ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від наявності вини. Крім того, згідно ст.\~23\~ЦК\~України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Позивач обгрунтовує завдану їй моральну шкоду тим, що не виплата заробітної плати відповідачем після звільнення позивача призвело до тяжких наслідків, душевних страждань, погіршення в зв`язку з цим матеріального становища позивача з вини відповідача, вимушена зміна позивачем свого способу життя, адже у позивача є неповнолітня донька [PERSON] ,2008 року народження, це завдало моральних страждань позивачу. З урахуванням засад розумності та справедливості,\~\~суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2 000.00 грн. Згідно ч.1\~ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2\~ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат. За частиною 3\~статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З позовної заяви вбачається, що позивач по справі просив стягнути на свою користь судові витрати в рахунок правової допомоги, але ніяких доказів (договір про надання правової допомоги, угоду до договору про надання юридичних послуг, довідку про оплату, детальний розрахунок вартості правових послуг, звіт про виконану роботу адвокатом, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, тощо) не надав. Стороні, на користь якої ухвалено рішення про часткове задоволення позову, суд присуджує з другої сторони понесені судові витрати пропорційно до розміру заявлених позовних вимог (ст.141 ЦПК). На підставі викладеного,

Outcome: partial