Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач 28.09.2021року звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на зазначену вище квартиру виникло у позивачки [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності за законом Серії [NUMBER] від 10.12.2003року . Відповідач - [PERSON] , яка є її донькою та [PERSON] , який є її онуком , не проживають у квартирі, жодної участі в її утриманні не приймають, особистих речей в квартирі не мають. Формальна реєстрація відповідачів в квартирі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачу нерухомим майном. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2021року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.10.2021року. 12.10.2021 року у зв`язку з неявкою відповідачів судове засідання відкладене на 11.11.2021 року. 11.11.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, судове засідання відкладене на 20.12.2021 року. 20.12.2021 року позивач надала суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судові засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надавали. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на зазначену вище квартиру виникло у позивачки [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності за законом серії [NUMBER] від 10.12.2003 року . Позивач вказує на той факт, що відповідач - [PERSON] , яка є її донькою, та [PERSON] , який є її онуком, не проживають у квартирі, жодної участі в її утримані не приймають, особистих речей в квартирі не мають. Згідно акту Виробничої дільниці №5 від 01.06.2021року та акту Виробничої дільниці№5 б/д, громадянка [PERSON] та громадянин [PERSON] є зареєстрованими у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте у вказаній квартирі особистих речей і майна не мають, з 2009 року у квартирі не проживають. Таким чином, відповідачі не проживають у вказаній квартирі без поважних причин. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачам у користуванні квартирою [ADDRESS] , а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутніми понад встановленого законом строку відповідачами. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачі не проживають у згаданій квартирі понад встановленого законом строку без поважних причин, тому вони втратили право користування цим жилим приміщенням.

Outcome: approved