Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.02.2018 року звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 02.06.2006 року з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі сторонами придбано наступне майно: трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] ; 29 жовтня 2014 року [PERSON] був укладений Договір про участь у будівництві №37 (четверта черга), згідно було внесено оплату на будівництво однокімнатної квартири в багатоповерховому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] на другому поверсі; однокімнатна квартира [ADDRESS] ; два автотранспортні засоби: легковий автомобіль Hyundai і 10, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , та автомобіль Mazda 3, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] ; в автогаражному кооперативі «Корабел-3», за адресою: м.Херсон, вул. Карантинний острів, б/н [PERSON] належить гараж № [NUMBER] , [PERSON] належить гараж №5-1 (подвійний); в автогаражному кооперативі «Чародій» по вул.Бериславське шосе,1 [PERSON] використовується гараж № [NUMBER] . Неповнолітня дитина проживає разом з позивачем, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, участі у її вихованні не приймає. У зв`язку з чим, при вирішенні питання про поділ майна подружжя, позивач просить врахувати інтереси неповнолітньої дитини, тому позивач просить визнати за [PERSON] право приватної особистої власної з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини в розмірі 2/3 частини квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право приватної особистої власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири в багатоповерховому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 37 від 29.10. 2014 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири в багатоповерховому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 37 від 29.10.2014 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 367 від 21 серпня 2017 року (83500 грн.); визнати за [PERSON] право приватної особистої власності в розмірі 1/2 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 367 від 21 серпня 2017 року (83500 грн.), а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою судді Херсонського міського суду Гаврилова Д.В. від 19.02.2018 року відкрито провадження за справою та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2018 року цивільну справу №766/2692/18 передано до провадження судді Майдан С.І. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гаврилова Д.В. Ухвалою суду від 07.05.2019 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредо-Інвест-Строй». Ухвалою суду від 18.03.2020 року витребувано докази у КП «Херсонське державне бюро технічної інвентаризації» ХОР матеріали інвентарної справи на квартиру [ADDRESS] , витребувано у ТОВ «Кредо-Інвест-Строй» (вул.Кірова,14-а, м.Херсон) документи щодо будівництва будинку [ADDRESS] в частині оформлення договорів на дольову участь у будівництві квартир №12 та №4 на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 10.11.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання права власності, визнання угод недійсними та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] про визнання права власності. Ухвалою суду від 28.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 07.08.2019 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив включити до майна, яке підлягає розподілу між колишнім подружжям зазначене ним майно, а також сплачені ним кредити на придбання нерухомості, які вносились безпосередньо відповідачем, які підлягають розподілу на двох, але не зазначені у позовній заяві позивачем. Зазначив про те, що під час шлюбу сторонами окрім зазначеного позивачем майна, було придбано також наступне майно: земельна ділянка у Садовому товаристві «Інгулецький струмок», на якій за кошти відповідача, що склали суму понад 150000 грн., був побудований житловий будинок, який за довіреністю відповідача позивач переоформила на своїх батьків, проте доказів витрат на правоустановчих документів відповідач не має; автомобіль «Опель Астра», вартістю 5000 доларів США, який за відсутність відповідача позивач переоформила на свого батька - [PERSON] , доказів чого у відповідача не має, проте ці обставини може підтвердити свідок; також під час спільного проживання відповідачем було фінансовано оформлення на позивача двох торгівельних місць №531, 532 та завезено товар, які позивач без його згоди переоформила на інших осіб та продала увесь товар; відповідачем була придбана квартира [ADDRESS] за 35000 доларів США, яку відповідач оформив на свою тещу [PERSON] , на даний час вказана квартира продана; також в гаражному кооперативі «Корабел 3» відповідач мав два гаражі, один з них він переоформив на позивача, вступні внески та сплату за гаражі здійснював позивач, іноді позивач за довіреністю; другий гараж № [NUMBER] позивач зі своїм батьком та адвокатом переоформила на себе, використовуючи надану відповідачем для вирішення побутових проблем нотаріальну довіреність. Крім цього, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні відповідача з сином та матеріальну допомогу на його утримання відповідач надав до того часу, як позивач стала переховувати сина від нього. З урахуванням того, що питання поділу спільно нажитого майна подружжя сторони не можуть вирішити мирним шляхом, за час перебування у шлюбі позивач без згоди відповідача продала частково спільне майно, а іншу його частину незаконно переоформила на себе та своїх батьків, відповідач має наміри звернутися до суду з зустрічним позовом. 07.08.2019 року відповідачем подано до суду зустрічний позов, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки з будинком, у садовому товаристві «Інгулецький струмок», що складає 75000 грн. від загальної вартості 150000 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіль «Опель Вектра» вартістю 5000 доларів США, що дорівнює у долі 2500 доларів США, та складає 67500 гри., переоформленого на батька відповідача - [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини затрат понесених на оформлення торгівельних місць № 531, 532 та товару на суму 250000 грн., що складає 125000 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартість якої при купівлі склала 35000 доларів США, а у долі складає 17500 доларів США, що еквівалентно 469000 грн.; визнати недійсними додаткові угоди №1 від 27.10.2017 р. до договору №37 від 29.10.2014р. та додаткової угоди №2 від 21.08.2017р., вчинені від імені [PERSON] [PERSON] на свою користь; стягнута з [PERSON] 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 35000 доларів США, сплачену особисто [PERSON] за придбання житла - квартири [ADDRESS] , що складає 17500 доларів США; зобов`язати [PERSON] сплачувати 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 34650,92 доларів США, отриманого [PERSON] в «Оtpbank» на оплату житла - [ADDRESS] та [ADDRESS] , що складає 17325,46 доларів США, судові витрати розподілити порівну між сторонами. Зустрічна позовна заява обґрунтована крім тих самих підстав, викладених у відзиві, також тим, що відповідач вражає, що позивач теж повинна сплачувати кредити на придбання житла, оскільки у своїй позовній заяві зазначає вказане майно як спільне. Зокрема, трикімнатна квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем за його особисті кошти, отримані за рахунок отриманого кредиту від «Західінкомбанк», та право власності було оформлено на позивача. За договором про участь у будівництві №37 відповідач сплатив кошти за будівництво, позивач у будівництво грошових коштів не вкладала, проте на підставі наданої відповідачем довіреності на вирішення побутових проблем внесла зміни до договору та уклала Додаткову угоду №1 до Договору №37 за умовами якої перевела на себе 50% всіх прав та обов`язків за договором. Аналогічним чином 21.08.2017 року позивач за довіреністю відповідача уклала Додаткову угоду №2 як новий покупець про переуступку прав до Договору №367 на дольову участь у будівництві. Предметом договору є квартира [ADDRESS] вартістю 164000,00 гривень, при цьому грошових коштів не надавала. Оплата була здійснена за особисті кошти відповідача від імені брата позивача [PERSON] та в подальшому право власності на квартиру було оформлено на відповідача. На вказане будівництво відповідач отримав кредит в «Otpbank» у розмірі 34650,92 доларів США та продовжує його виплачувати самостійно. Крім цього, за час спільного проживання відповідачем було придбано два автомобіля собі Mazda 3, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , та позивачу Hyundai і 10, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , проте свій автомобіль та гараж № [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Корабел-3» відповідач був вимушений продати задля погашення кредиту в «Otpbank», оскільки зараз за станом здоров`я не працює. Щодо іншого гаражу № [NUMBER] в автогаражному кооперативі «Корабел-3», то він також належав відповідачу, а на підставі його довіреності на вирішення побутових проблем був переоформлений позивачем на неї. З урахуванням викладеного, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом та просить його задовольнити. 20.08.2020 року від відповідача до суду надійшло доповнення до зустрічного позову, в яких просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки з будинком, у садовому товаристві «Інгулецький струмок», що складає 75000 грн. від загальної вартості 150000 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля «Опель Вектра» вартістю 5000 доларів США, що дорівнює у долі 2500 доларів США, та складає 67500 грн., переоформленого на батька відповідача - [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартира [ADDRESS] вартість якої при купівлі склала 35000 доларів США, а у долі складає 17500 доларів США, що еквівалентно 469000 грн.; визнати недійсними додаткові угоди №1 від 27.10.2017 р. до договору №37 від 29.10.2014р. та додаткової угоди №2 від 21.08.2017р., вчинені від імені [PERSON] [PERSON] на свою користь; стягнути з [PERSON] 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 35000 доларів США, сплачену особисто [PERSON] за придбання житла - квартири [ADDRESS] , що складає 17500 доларів США; зобов`язати [PERSON] сплачувати 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 34650,92 доларів США, отриманого [PERSON] в «Otpbank» на оплату житла - [ADDRESS] та [ADDRESS] , що складає 17325,46 доларів США; судові витрати розподілити порівну між сторонами. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримала первісні позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Щодо задоволення зустрічного позову заперечувала, вважала його необґрунтованим, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. В останнє судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність її та позивача за наявними у справі доказами. Також у заяві представник позивача за первісним позовом зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги за первісним позовом тільки в частині визнання за позивачем права власності на 2/3 частину квартири [ADDRESS] ; про визнання за відповідачем права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та про стягнення судових витрат. В решті позовні вимоги не підтримала просила їх залишити без розгляду. В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у зустрічному позові. Первісні позовні вимоги не визнав, заперечував проти його задоволення. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просить справу розглядати у відсутність його та позивача за зустрічним позовом, просить відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі. Підтримує зустрічні позовні вимоги в частині визнання недійсними додаткових угод №1 від 27.10.2017 р. до договору №37 від 29.10.2014р. та додаткової угоди №2 від 21.08.2017р., вчинені від імені [PERSON] [PERSON] на свою користь; стягнення з [PERSON] 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 35000 доларів США, сплачену особисто [PERSON] за придбання житла - квартири [ADDRESS] , що складає 17500 доларів США; зобов`язання [PERSON] сплачувати 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 34650,92 доларів США, отриманого [PERSON] в «Otpbank» на оплату житла - [ADDRESS] та [ADDRESS] , що складає 17325,46 доларів США, та розподіл судових витрат порівну між сторонами. В решті зустрічні позовні вимоги просив залишити без розгляду. Ухвалою суду від 12.10.2021 року за заявою представника позивача за первісним позовом залишено без розгляду первісні позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири в багатоповерховому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 37 від 29.10. 2014 року; визнанна за [PERSON] права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири в багатоповерховому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 37 від 29.10.2014 року; визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 367 від 21 серпня 2017 року (83500 грн.); визнання за [PERSON] права приватної особистої власності в розмірі 1/2 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] у зв`язку із переходом майнових прав за Договором про участь у будівництві № 367 від 21 серпня 2017 року (83500 грн.). Також ухвалою суду від 12.10.2021 року за заявою представника позивача за зустрічним позовом залишено без розгляду зустрічні позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки з будинком, у садовому товаристві «Інгулецький струмок», що складає 75000 грн. від загальної вартості 150000 грн.; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля «Опель Вектра» вартістю 5000 доларів США, що дорівнює у долі 2500 доларів США, та складає 67500 грн., переоформленого на батька відповідача - [PERSON] ; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частини затрат понесених на оформлення торгівельних місць № 531, 532 та товару на суму 250000 грн., що складає 125000 грн.; визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартира [ADDRESS] вартість якої при купівлі склала 35000 доларів США, а у долі складає 17500 доларів США, що еквівалентно 469000 грн. Дослідивши матеріали цивільної, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2006 року згідно актового запису про шлюб №204, зробленого 02.06.2006 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , згідно актового запису про народження №457, зробленого 01.08.2006 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредо-Інвест-Строй» та [PERSON] , власником квартири [ADDRESS] належить [PERSON] , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.10.2008 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 31.07.2018 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02.06.2006 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, актовий запис №204. Рішення набуло чинності 31.08.2018 року. Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Сімейного кодексу України та інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні відносини. Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Як передбачено у ч.1 ст.69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За правилом частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі ч.ч.2, 3 ст.70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В ході судового розгляду справи, судом встановлено, що з позивачем за первісним позовом проживає та зареєстрована неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] . Доказів того, що відповідач за первісним позовом не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї суду не надано, тому суд приходить до висновку, що при поділі спільного майна подружжя частки [PERSON] та [PERSON] є рівними, а тому первісний позов в частині поділу спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню, а саме: за [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Крім цього, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 3190,89 гривень згідно квитанції № ПН2438 від 16.02.2018 року. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, суд дійшов наступного висновку. Позивач за зустрічним позовом пред`явив позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод №1 від 27.10.2017 р. до договору №37 від 29.10.2014р. та додаткової угоди №2 від 21.08.2017р., вчинені від імені [PERSON] [PERSON] на свою користь; стягнення з [PERSON] 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 35000 доларів США, сплачену особисто [PERSON] за придбання житла - квартири [ADDRESS] , що складає 17500 доларів США; зобов`язання [PERSON] сплачувати 1/2 частину за кредитним договором у розмірі 34650,92 доларів США, отриманого [PERSON] в «Otpbank» на оплату житла - [ADDRESS] та [ADDRESS] , що складає 17325,46 доларів США, та розподіл судових витрат порівну між сторонами. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] 1/2 частини суми 35000 доларів США за кредитним договором у розмірі 17500 доларів США та зобов`язання [PERSON] сплачувати 1/2 частину за кредитним договором 34650,92 доларів США, отриманого [PERSON] в «Otpbank», - 17325,46 доларів США, суд дійшов переконання щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог з наступних підстав. Нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між подружжям. Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. У постанові від 09.01.2020 року у справі№367/7110/14-ц, провадження№61-12957св19, Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18, провадження № 61-5819св19, зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст.57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд вказує, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах. Заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, доказів на їх обгрунтування суду не надано, а тому суд дійшов висновку щодо відмови у їх задоволенні. Щодо позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсними додаткової угоди №1 від 27.10.2017 р. до договору №37 від 29.10.2014р. та додаткової угоди №2 від 21.08.2017р., вчинені від імені [PERSON] [PERSON] , суд також дійшов висновку щодо необґрунтованості заявленої позовної вимог. Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. Зазначені додаткові угоди були укладені [PERSON] на підставі довіреності, виданої [PERSON] , яка на момент укладення додаткових угод була чинною, будь-яких інших підстав для визнання угод недійсними стороною позивача за зустрічним позовом не зазначено. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 13 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням вище встановлених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі, понесені судові витрати позивача за зустрічним позовом не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача за зустрічним позовом.

Outcome: partial