Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 січня 2016 року звернулась до суду із вимогами до Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної у м. Києві державної адміністрації і просить, з урахуванням поданої заяви про збільшення вимог, визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління освіти на інноваційного розвитку Печерської районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] «Про звільнення [PERSON].» від 15.09.2015р. №630-к, змінити формулювання причини та дати звільнення позивача, вважати її звільненою 24 грудня 2015 року за угодою сторін на підставі п1ч1ст.36 КЗпП України, та зобов'язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки [PERSON], стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.07.2015р. по 24.12.2015р. у розмірі 41 686,55грн., стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2015р. по 11.05.2016р. у розмірі 32 110,31грн. , стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000,00грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач узгодивши своє наступне звільнення , подавши відповідну заяву та завізувавши її, була безпідставно звільнена за прогули у вересні 2015 року, про що дізналась лише в грудні 2015 року. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просили вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказуючи на те, що позивач дійсно подавши заяву про звільнення, продовжувала виконувати свої обов'язки, проте припинила з'являтись на роботу у зв'язку з чим була звільнена з роботи за прогули. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином, своїх письмових заперечень по суті спору не подавала. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові докази надані сторонами, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; Згідно ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; Встановлено, що позивач [PERSON] займала посаду головного бухгалтера Управління освіти на інноваційного розвитку Печерської районної у м. Києві державної адміністрації. 30 червня 2015 року позивачем [PERSON] була подана заява про звільнення з займаної посади за згодою сторін відповідно до ст.36 КЗпП України з 30 червня 2016 року. Згідно резолюції в.о. начальника [PERSON] вказану заяву погоджено та завізовано до наказу після здачі звіту. Заява позивача зареєстрована 30 червня 2015 року в журналі вхідної кореспонденції відповідача. Згідно відповіді Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва від 18.04.2016р., фінансова та бюджетна звітність за 1 півріччя (2 квартал) 2015 року Управління освіти на інноваційного розвитку Печерської районної у м. Києві державної адміністрації прийнято Управлінням казначейства 10 липня 2015 року. Із показів допитаного в суді свідка [PERSON] видно, що [PERSON] після 10 липня 2015 року на роботу не виходила, оскільки подала заяву на звільнення, при цьому ще деякий період часу свідок привозила на підпис додому позивачу документи, які потребували її підпису. Наказом Управління освіти та інноваційного розвитку №630-к від 15 вересня 2015 року [PERSON] звільнена з посади головного бухгалтера централізованої бухгалтерії 15 вересня 2015 року за прогул без поважних причин (п4 ст.40 КЗпП України). Вище встановлені під час судового розгляду обставини, підтверджують посилання позивача на те, що узгодивши своє звільнення після здачі звіту позивач не виконувала своїх трудових обов'язків, очікуючи виконання роботодавцем положень ст. 36 КЗпП України , видачі наказу та трудової книжки, виплату усіх належних при звільненні сум. В даному випадку суд враховує те, що звільнення позивача було погоджено відповідачем після настання певної обставини, зокрема здачі звіту, що відбулось 10 липня 2015 року. Тобто останнім робочим днем позивача був день здачі звітності 10 липня 2015 року. З 13 липня 2015 року позивач на роботу не виходила. При цьому відповідач погодившись звільнити позивача відповідного наказу не видав, та протягом липня - серпня 2015 року вибірково складаючи акти про відсутність [PERSON] на робочому місці, безпідставно видав наказ 15 вересня 2015 року про звільнення за прогули. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Отже формулювання причин та дати звільнення позивача [PERSON] не відповідають фактичним обставинами справи та підлягають зміні, а також стягнення на користь позивача середнього заробітку за вимушеного прогулу з 13 липня 2015 року по 11 травня 2016 року, що складає за розрахунком позивача 73 796,86грн. з відрахуванням нарахованих та виплачених відповідачем ( згідно довідки про доходи) 3 412,20грн. Про своє звільнення за прогули позивач дізналась 23 грудня 2015 року, отримавши повідомлення від відповідача направлене її представнику на адвокатський запит. Відсутність трудової книжки, як і запис формулювання причин звільнення перешкоджає позивачу працевлаштуватись . При цьому вимога позивача про скасування наказу про звільнення не підлягає задоволенню, оскільки вирішуючи питання про зміну формулювання причин та дати звільнення, суд не вправі скасувати наказ роботодавця. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує ступень та тяжкість душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок порушення відповідачем її трудових прав, обмеження можливості працевлаштуватись та тривалість цього порушення. Оцінюючи зазначене суд вважає, що грошова компенсація в розмірі 3 000грн. буде сприяти відновленню емоційного стану позивача, а також відповідатиме вимогам розумності та справедливості з огляду на характер заподіяних страждань. Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню судові витрати понесені позивачем підлягають пропорційному відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: partial