Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.04.2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, зазначивши на підтвердження своїх позовних вимог, що з відповідачкою по справі він перебував в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 1985 року по 17.11.2000 року. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2000 року ними була придбана квартира [ADDRESS]. Вартість квартири на день подання заяви складає 135000 грн. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності . Добровільно здійснити розподіл квартири відповідач відмовляється, тому позивач просить суд здійснити розподіл спірної квартири, визнавши за відповідачем [PERSON] право власності на вказану квартиру, стягнути з відповідача на його користь вартість 12 частини квартири в розмірі 67500 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснив суду, що гроші на придбання квартири давала його мати [PERSON], до нотаріуса він не ходив, оскільки був на роботі, за яку суму купували квартиру він не пам'ятає, в квартирі ніколи не проживав та не був зареєстрований, раніше йому ніщо не перешкоджало звернутися до суду з позовом про розподіл зазначеної квартири. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні, пояснила, що спірну квартиру вона купувала тільки за власні кошти, з 1996 року з позивача за рішенням суду були стягнуті аліменти, оскільки він не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини, з 1998 року вона разом з дитиною мешкала окремо від позивача на квартирі, яку винаймала. В спірній квартирі позивач ніколи не жив, не сплачував комунальні послуги, не ремонтував її. Надала суду заяву про застосування строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі [PERSON] її рідний син, спірну квартиру на м-ні «Шахтарський» купували влітку 2000 року, 3000 грн. були її сина, а 4000 грн. вона зайняла сину, потім він гроші їй повернув. Вона разом з [PERSON] та продавцем ходили до нотаріуса, при чому нотаріус роз'яснила їй наслідки оформлення договору купівлі-продажу на ім.»я [PERSON] Квартиру купили [PERSON], оскільки вона не давала розлучення її сину. Син в цій квартирі ніколи не жив, а жив в квартирі на пр. Шахтобудівельників. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 1985 року по 17.11.2000 року. Розірвання шлюбу підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 17.10.2000 року Красноармійським міським відділом реєстрації актів громадянського стану (а.с. 9). В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2000 року, посвідченого нотаріально, на ім.»я [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] (а.с. 16). Причому жодних доказів стосовно того, що вартість спірної квартири на час звернення до суду становить 135000 грн., позивачем суду не надано. Позивачу було відомо про нотаріальне оформлення за договором купівлі-продажу спірної квартири на ім.»я відповідачки [PERSON] Але з часу придбання квартири та після розірвання шлюбу він жодного дня в квартирі не проживав, не був там зареєстрований, комунальні послуги не сплачував, витрат на утримання та ремонт не здійснював, тобто про порушення його майнових прав позивачу стало відомо ще в 2000 році, коли шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки правовідносини виникли під час дії Кодексу про шлюб та сім»ю України, то відповідно до ст. 22 КпШС України, який введено в дію відповідно до Закону УРСР від 20.06.1969 року, майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В зв»язку з тим, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, та сам позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що йому ніщо не заважало звернутися до суду з позовом протягом трьох років, а не після спливу майже чотирнадцяти років, то зазначене є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed