Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 07 вересня 2014 року уклала з відповідачем договір позики, за яким останній отримав від неї у позику кошти в сумі 35\~900 Євро, яку він зобовязувався повернути не пізніше 1 листопада 2015 року. Даний договір сторони оформили у відповідності до вимог ст. ст. 1046, 1047 Цивільного Кодексу, шляхом написання відповідачем розписки. Проте, у визначений строк відповідач [PERSON] борг не повернув. Неоднарозові звернення позивача з цього приводу залишав без належного реагування обіцяв, що поверне гроші, мотивуючи прострочення важким матеріальним становищем, іншими обставинами, проте, своїх зобов»язань так і не виконав. Вважає, що такі дії відповідача є незаконними та порушують її права та інтереси. В зв»язку з чим, вважає, що сума боргу останнього, крім суми позики, включає у себе суму трьох відсотків річних від простроченої суми, що за її власними підрахунками складає 30080,61 грн. А тому, просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 35900 Євро та 30080,61 грн. пені за несвоєчасну сплату боргу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов, з підстав, наведених у поданій до суду заяві, підтримала повністю. При цьому позовні вимоги уточнила, та просила суд врахувати ту обставину, що згідно розписки, наданої на підтвердження укладеного між сторонами договору позики, відповідач зобов»язувався повернути кошти станом на 01.01.2015р., а не станом на 01.11.2015р., як помилково було вказано у позовній заяві. Крім того, зазначила, що сторони підтримували тісні дружні стосунки, а тому, відповідач звертався до позивача на ім»я «Лариса», а не «Олександра», як остання вказана у паспорті громадянина України. І саме тому, при написанні розписки зазначив, що борг має перед [PERSON], а не [PERSON]. Крім того, той факт, що оригінал розписки знаходиться у позивача, а не у будь-якої іншої особи, свідчить про те, що відповідач, як боржник, не виконав своє зобов»язання саме перед [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позов не визнає, так як надана на підтвердження укладених договірних відносин між сторонами розписка стосується не особи позивача [PERSON], а іншої особи [PERSON]. При цьому, розписка не містить будь-яких інших ідентифікуючих особу позикодавця даних як то місце проживання, дані паспорта громадянина України, в зв»язку з чим той факт, що розписка стосується саме особи позивача викликає сумнів, враховуючи і ті обставини, що стороною позивача не надано докази, які б такий факт ствердили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046, 1049 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як слідує з оригіналу розписки від 07.09.2014 року відповідач [PERSON] станом на 01.01.2015року зобов»язується повернути [PERSON] 35\~900 Євро. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. З розписки, наданої стороною позивача, складеної 07.09.2014р. вбачається, що відповідач [PERSON] станом на 01.01.2015р. зобов»язується повернути [PERSON] 35\~900 Євро. Інших обставин та фактів у розписці не зазначено. Отже, розписка не містить умови отримання позичальником в борг позики із зобов'язанням її повернення. За таких обставин, суд не може дійти висновку, що між сторонами було укладено саме договір позики. При цьому, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно якої, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, яка, згідно до норм ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Поряд з тим, суд вважає за необхідне відмітити і той факт, що надана стороною позивача розписка містить дані про особу, за твердженням сторони позивача позикодавця, які різняться з даними особи позивача, що відображені у позові та доданих до нього документах. Так, розписка стосується особи на ім»я [PERSON], у позовній заяві та доданих до такої документах ім»я позивача зазначене [PERSON]. Доказів, які б стверджували ті обставини, що [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою, позивачем надано не було, не здобуто таких і в ході судового розгляду. В зв»язку з наведеним вище, суд не знаходить підстав для задоволення позову та приходить до висновку, що в задоволенні такого слід відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2016 року на транспортні засоби, нерухоме майно, право власності на які зареєстровано за [PERSON]. Враховуючи наведене вище, на підставі ст.ст. 526, 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, правової позиції Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15,

Outcome: dismissed