Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] в січні 2017 року звернулась до суду із вимогами до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зокрема позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач понад встановлені ст. 405 ЦК України строки не користується житлом, не здійснює витрат. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року відкрито провадження у даній справі. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п.9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; 26 січня 2018 року підготовче засідання даної цивільної справи закрито та призначено судовий розгляд. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та докази надані під час судового розгляду. Представник відповідача [PERSON] вимоги не визнала, посилаючись на те, що сама позивач та малолітні діти у спірній квартирі не проживають, а надані докази не проживання відповідача не є належними та допустимими. Отже представник стверджує про те, що вимоги не можуть бути задоволені з тих підстав, що суду не було надано належних доказів, які б підтвердили факт не проживання відповідача, а позивач здійснює будь-які витрати спірного майна. Суд вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 15 жовтня 2004 року по 25 березня 2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від цього шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO].та [PERSON], [INFO] 25 грудня 2012 року квартира [ADDRESS] [PERSON] була подарована малолітнім [PERSON] та [PERSON] Встановлено, що між колишнім подружжям мали місце неприязні стосунки після розірвання шлюбу, пов'язані в тому числі наявністю між ними спору щодо місця проживання дітей. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 12.09.2016, визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разм з матір'ю [PERSON] При цьому під час судового розгляду було встановлено, що з вересня 2015 року діти мешкають з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Під час допиту свідки [PERSON], [PERSON], та [PERSON] показали те, що у вказаній квартирі до 2015 року знаходилось офісне приміщення, а в подальшому і до цього часу у ньому періодично проживають [PERSON], її мати та малолітні діти, зокрема в період дитячих канікул та на вихідних. При цьому відповідач [PERSON] у квартирі не проживав і не проживає. Вирішуючи даний спір слід виходити з наступного. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судовими рішеннями у цивільній справі №757/47661/15 -ц за позовом [PERSON], яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, спірна квартира використовувалась під офіс, що в ній ніхто не проживав, а сторони були лише формально зареєстровані, що їх сім'я фактично проживала у [ADDRESS], що сторони там працювали, а діти відвідували дитячий садочок та гімназію. Починаючи лише з серпні 2015 року [PERSON] разом з дітьми почала проживати у спірній квартирі. Заперечуючи проти вимог позивача відповідач фактично погоджуючись з тим, що він не проживає у вказаному житловому приміщенні, наполягає на тому, що в квартирі також не проживають і власники, тобто його малолітні діти, при цьому він здійснює оплату витрат за вказане житло. З даного приводу слід зазначити, що під час судового розгляду було встановлено, що дійсно діти більшість часу проживають в м. Прилуки з [PERSON], де відвідують навчальні заклади. Проте також використовують спірну квартиру для власного проживання в іншій час. Отже під час судового розгляду беззаперечно встановлено, що відповідач з середини 2015 року в квартирі, власниками якої є [PERSON] та [PERSON], не проживає. При цьому поважних причин, які б заважали йому використовувати житло для власного проживання, під час судового розгляду встановлено не було. Так, слід врахувати відсутність будь-яких спірних питань щодо користування цим житлом, конфліктних ситуацій за вказаний період між сторонами. Також встановлено, що між сторонами не було досягнуто домовленості або укладено договір щодо користування цим житлом. 09.11.2016 відповідач особисто, після судового рішення від 13.10.2016 яким відмовлено в задоволенні вимог [PERSON] звернувся до обслуговуючої організації та відділу реєстрації та обліку громадян із заявою про не зняття його з реєстраційного обліку. Крім того із наданих відомостей встановлено, що відповідач тривалий час постійно проживає в [ADDRESS]. Та обставина, що [PERSON] періодично здійснює оплату комунальних послуг та витрати на утримання майна, сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З огляду на те, що обставини на які посилався позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачем, вони підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved