Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 квітня 2016 року звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з позовом до відповідача [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про визнання договору частини садибного житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами недійсним. До початку розгляду справи по суті позивач [PERSON] змінив позовні вимоги, звернувшись з позовом до відповідача [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про тлумачення змісту правочинів та про зобовязання внести зміни до договорів дарування. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 жовтня 2003 року на підставі договору дарування (договір дарування № 1) йому його матірю [PERSON] було подаровано 33/100 частини будинку № 28 загальною площею 116,6 кв.м., в тому числі житловою 64,7 кв.м., по вул. Горького ( на даний час - Уласа [PERSON]) в м. Нововолинську Волинської області з такою ж частиною господарських та побутових будівель і споруд: літньої кухні Б-1, сарая В-1, погріба з шийкою Г, вбиральні-Д, гаража -Е-1, огорожі-1 (згідно абзацу 1 п.1 Договору). Однак в абз.2 п.1 даного договору було зазначено, що йому у власність переходить: два коридори та дві жилі кімнати відповідною площею, одна друга частина сараю В-1. Далі по тексту договору дарування № 1, зокрема в п.2 та п.4 йдеться, що ці, згадані 33/100 частин житлового будинку з такою ж частиною господарських та побутових будівель і споруд належать Дарувателю, тобто йдеться про відчужуване майно, і його оцінка - відчужуваного житлового будинку з надвірними спорудами ( у множині, а не однині-1/2 частина сараю), що входять в поняття «Дар» (п.3) сторони оцінюють в певну суму. Тривалий час після укладення цього договору № 1 позивач користувався частиною цих будівель та споруд, вважаючи себе їх співвласником. На підтвердження цього він звернувся в реєстраційну службу Нововолинського міського управління юстиції, де йому було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №39630981 від 24.06.2015 року, де вказано його частку - 33/100 в будинку та надвірних спорудах і будівлях, крім сараю- його 1/2 частка. У квітні 2015 року [PERSON] подарувала іншу частину будинку в розмірі 67/100, яка була на той час вказана у виписці з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок з надвірними будівлями Волинського ОБТІ від 12.03.2015 p., які вказані в цілому: погріб-al, ганок-а2, літня кухня-Б-1, прибудова б, погріб з шийкою Г, вбиральня-Д, гараж Е-1, огорожа-1, гараж-б1 (без фундаменту), крім 1/2 сараю-В-1, згідно договорі дарування від 17.04.2015року (договір дарування № 2) його рідній сестрі - відповідачу по справі - [PERSON] Про це він дізнався з усного повідомлення відповідача та з його відповіді на його вимогу від 02.07.2015 року, де було додано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36417509 від 17.04.2015р., хоча копії цього договору дарування №2 у нього немає. Дана частина житлового будинку [PERSON] (67/100) та надвірних будівель та споруд (1/1), крім сараю В-1, на момент укладення договору дарування № 2 від 17.04.2015 року не відповідала дійсності, бо у виписці ОБТІ було вказано загальну площу будинку уже 134,9 кв. м., разом з площею його прибудови, будівництво якої він закінчив ще у 2008 році з дозволу іншого співвласника і це не повинно було змінити розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності на цей будинок на підставі ч. 4 ст. 357 ЦК, тобто площа його квартири в будинку, як співвласника, фактично збільшилася, бо зроблена його коштом, а фактична частка [PERSON] мала б залишитися не змінною, тобто 67/100, а його - 33/100, а щодо надвірних будівель та споруд хоча б: літньої кухні Б-1, погріба з шийкою Г, вбиральні-Д, гаража-Е-1, огорожі-1 в такій самій пропорції, а не в цілому. А стосовно таких будівель та споруд: погріб а1, ганок а2, прибудова б, гараж б1 без фундаменту, то взагалі, де і коли вони взялися в описі майна, і яка частина по договору по цих обєктах перейшла у власність [PERSON] Вказував в позові, що після набуття права власності на частину будинку з господарськими спорудами, відповідач почав чинити перешкоди йому у доступі до його приміщень, не визнає право спільної часткової власності на господарські будівлі та його право власності на прибудову а 3, що підтверджується відповіддю відповідача від 10.07.2015 року на його вимогу та у відповіді від 29.01.2016р. на його повідомлення. Такі розбіжності в тлумаченні пункту 1 договору дарування № 1 свідчать про неоднозначність зазначеного формулювання, непорозуміння щодо цього між Волинським ОБТІ та реєстраційною службою, з приводу чого між позивачем і відповідачем виник спір. Посилається на ч. 2 ст.213 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін, а тому з метою захисту своїх майнових прав змушений звернутись до суду з даним позовом. Просив винести рішення про тлумачення змісту договору дарування житлового будинку в місті Нововолинську по вул. Горького (на даний час - [PERSON]) під номером 28 Волинської області, посвідчений державним нотаріусом Нововолинської державної нотаріальної контори Волинської області [PERSON] 23 жовтня 2003 року, реєстр. №1-3985, між [PERSON] та [PERSON], та договору дарування 67/100 частини будинку № 28 з господарсько-побутовими будівлями та спорудами по вулиці У. Самчука (бувша - Горького) в місті Нововолинську Волинської області, посвідчений приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] 17 квітня 2015 року, реєстр №1071, між [PERSON] і [PERSON] щодо предмету цих договорів (майна, дарунка) - відчуження (переходу права власності) на частки господарських та побутових будівель і споруд розташованих біля будинку: літньої кухні Б-1, погріба з шийкою Г, вбиральні-Д, гаража -Е-1, огорожі-1 та погріб а1, ганку а2, прибудови б, гаража б1 без фундаменту. Зобовязати Сторони внести зміни в Договори дарування на підставі даного рішення про тлумачення змісту правочинів та зареєструвати їх у відповідному порядку. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] та третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити повністю. Суду пояснили, що зміст договорів дарування їм зрозумілий, спору між сторонами щодо умов даних договорів немає. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про тлумачення змісту правочинів - договорів дарування житлового будинку та про зобовязання внести зміни до договорів дарування слід відмовити повністю зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 23 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку. Абзацом 1 пункту 1 даного договору передбачено, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 33/100 частини шлакобетонного житлового будинку загальною площею 116,6 кв. м., в тому числі житловою - 64,7 кв.м., з такою ж частиною господарських та побутових будівель і споруд: літньої кухні Б-1, сарая В-1, погріба з шийкою Г, вбиральні-Д, гаража-Е-1, огорожі-1, що знаходиться в м. Нововолинську по вул. Горького ( на даний час -Уласа [PERSON]) під номером 28, Волинської області. Абзацом 2 пункту 1 даного договору передбачено, що у власність [PERSON] переходить: коридор 1-11 пл. 4,6 кв.м., коридор 1-7 пл. 8,2 кв. м., кімната 1-6 пл. 19,6 кв. м., кімната 1-8 пл. 16,8 кв. м., одна друга частина сарая В-1. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Нововолинської державної нотаріальної контори Волинської області [PERSON] 23 жовтня 2003 року, реєстровий №1-3985 (а.с. 52). 24 червня 2015 року Реєстраційною службою Нововолинського МУЮ було здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на 33/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в житловому будинку: коридор1-11 пл. 4,6 кв. м., коридор 1-7 пл. 8,2 кв. м., кімната 1-6 пл. 19,6 кв. м., кімната 1-8 пл. 16,8 кв. м., 1/2 сараю В-1, літня кухня Б-1, погріб з шийкою Г, вбиральня-Д, гараж-Е-1, огорожа-1, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Нововолинськ, [PERSON], будинок 28, загальною площею 134,9 кв. м., житловою 65 кв. м. (а.с. 5). В судовому засіданні встановлено, що 17 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 67/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, з п. 1.1. якого вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 67/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 28, що знаходиться по вулиці [PERSON] в місті Нововолинську Волинської області, а саме: в житловому будинку А-1: коридор 1-1 пл. 9,7 кв. м., кухня 1-2 пл. 10,6 кв.м., ванна 1-3 пл. 3,9 кв. м., комора 1-4 пл. 3,8 кв.м., кімната 1-5 пл. 13,4 кв. м., коридор 1-6 (бувший 1-10) пл.. 11,1 кв. м., кімната 1-7 пл. 15,0 кв. м. (бувша 1-9 пл. 14,9 кв. м.), погріб-al, ганок-а2, літня кухня-Б-1, прибудова б, 1\\2 сараю-В-1, погріб з шийкою Г, вбиральня-Д, гараж Е-1, огорожа-1, гараж-б1 (без фундаменту), посвідчений приватним нотаріусом Нововолинського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1071 (а.с. 83-84). 17 квітня 2015 року приватним нотаріусом Нововолинського нотаріального округу [PERSON], було здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на 67/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 28, що знаходиться по вулиці [PERSON] в місті Нововолинську Волинської області, що складає: в житловому будинку А-1: коридор 1-1 пл. 9,7 кв. м., кухня 1-2 пл. 10,6 кв.м., ванна 1-3 пл. 3,9 кв. м., комора 1-4 пл. 3,8 кв.м., кімната 1-5 пл. 13,4 кв. м., коридор 1-6 (бувший 1-10) пл.. 11,1 кв. м., кімната 1-7 пл. 15,0 кв. м. (бувша 1-9 пл. 14,9 кв. м.), погріб-al, ганок-а2, літня кухня-Б-1, прибудова б, 1\\2 сараю-В-1, погріб з шийкою Г, вбиральня-Д, гараж Е-1, огорожа-1, гараж-б1 (без фундаменту) (а.с. 6). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримала 13 жовтня 2003 року витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно для відчуження 33/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями (коридор 1-11 пл. 4,6 кв.м., коридор 1-7 пл. 8,2 кв. м., кімната 1-6 пл. 19,6 кв. м., кімната 1-8 пл. 16,8 кв. м., одна друга ч. сараю В-1, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Нововолинськ, вул. Горького ( на даний час - Уласа [PERSON]) будинок, 28 (а.с. 57). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] отримала 12 березня 2015 року виписку з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок № 28, що знаходиться по вулиці [PERSON] в місті Нововолинську Волинської області для відчуження 67/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 28, що знаходиться по вулиці [PERSON] в місті Нововолинську Волинської області, що складає: в житловому будинку А-1: коридор 1-1 пл. 9,7 кв. м., кухня 1-2 пл. 10,6 кв.м., ванна 1-3 пл. 3,9 кв. м., комора 1-4 пл. 3,8 кв.м., кімната 1-5 пл. 13,4 кв. м., коридор 1-6 (бувший 1-10) пл.. 11,1 кв. м., кімната 1-7 пл. 15,0 кв. м. (бувша 1-9 пл. 14,9 кв. м.), погріб-al, ганок-а2, літня кухня-Б-1, прибудова б, 1\\2 сараю-В-1, погріб з шийкою Г, вбиральня-Д, гараж Е-1, огорожа-1, гараж-б1 (без фундаменту) (а.с. 22). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звертався до відповідача [PERSON] з вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження його майном (а.с. 23) та отримав відповідь від відповідача [PERSON] (а.с. 24). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звертався до відповідача [PERSON] з вимогою про надання йому витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 30) та отримав відмову від відповідача [PERSON] (а.с. 31). Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. З наведених норм вбачається, що чинне законодавство України встановлює способи захисту особою своїх прав та інтересів, одним з яких є тлумачення судом змісту правочину. Даний спосіб захисту передбачає, що коли стороні не зрозумілий зміст правочину чи окремих його умов або коли сторони по різному розуміють зміст правочину чи окремі його умови, сторона чи обидві сторони мають право звернутись до суду, який може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, а саме розяснити сторонам зміст правочину чи окремих його умов використовуючи значення слів і понять, значення термінів, порівняння відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, зясуванням мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами тощо. Тлумаченням змісту правочину або окремих його умов є зясування, встановлення судом дійсної волі однієї сторони або обох сторін під час укладання правочину, яка виражена в певний пунктах, розділах правочину, та розяснення судом цієї волі сторонам. Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги зясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її чистина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумачення не може створювати, натомість тільки розяснювати вже існуючі умови угоди. В судовому засіданні встановлено, що 23 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку. Абзацом 1 пункту 1 даного договору передбачено, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 33/100 частини шлакобетонного житлового будинку загальною площею 116,6 кв. м., в тому числі житловою - 64,7 кв.м., з такою ж частиною господарських та побутових будівель і споруд: літньої кухні Б-1, сарая В-1, погріба з шийкою Г, вбиральні-Д, гаража-Е-1, огорожі-1, що знаходиться в м. Нововолинську по вул. Горького (на даний час -Уласа [PERSON]) під номером 28, Волинської області. Абзацом 2 пункту 1 даного договору передбачено, яке конкретне нерухоме майно переходить у власність [PERSON], а саме: коридор 1-11 пл. 4,6 кв.м., коридор 1-7 пл. 8,2 кв. м., кімната 1-6 пл. 19,6 кв. м., кімната 1-8 пл. 16,8 кв. м., одна друга частина сарая В-1. Скріпивши вказаний договір підписами, сторони погодили його зміст як угоди, що складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов. На думку суду зміст та дійсна воля сторін у зазначених положеннях даного договору є зрозумілою та не викликає різних тлумачень. Положення договору дарування є чіткими, зрозумілими, право власності на дане нерухоме майно зареєстровано за власником позивачем [PERSON], а тому на думку суду відсутні підстави для тлумачення судом даного договору дарування Разом з тим в судовому засіданні позивач [PERSON] неодноразово заявляв суду, що відповідач [PERSON] не визнає його право власності на майно, яке йому належить на підставі даного договору дарування, чинить йому перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, що йому належить. Таким чином, на думку суду позивач [PERSON] під виглядом прохання дати тлумачення правочину в дійсності просить суд визнати за ним право власності на господарські будівлі та споруди, усунути йому перешкоди в користуванні майном та поділити дані обєкти в натурі, що не може бути зроблено судом шляхом тлумачення договору, а може бути здійснено позивачем шляхом обрання іншого способу захисту своїх прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, зокрема шляхом подачі позову про визнання права власності, про усунення перешкод у користуванні правом власності, про поділ спільного майна в натурі, тощо. Разом з тим, договір дарування житлового будинку, який укладено між третьою особою [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено 23 жовтня 2003 року, тобто на момент його укладення діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, із змінами, внесеними до нього. 16 січня 2003 року було прийнято Цивільний кодекс України, який відповідно до Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Разом з тим щодо договорів в Прикінцевих і перехідних положень ЦК України є окремий пункт під номером 9, в якому зазначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Отже, оскільки Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року не містив положень про можливість постановлення судом рішення про тлумачення змісту правочину, тому з урахуванням п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року положення статті 213 цього Кодексу про тлумачення змісту правочину не можуть бути застосовані до договору дарування житлового будинку, укладеного між позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON], оскільки він був укладений ними у 2003 році, тобто до набрання законної сили Цивільним Кодексом України від 16 січня 2003 року. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] щодо тлумачення умов договору дарування житлового будинку від 23 жовтня 2003 року, укладеного між третьою особою [PERSON] та позивачем [PERSON] є необґрунтованими, не ґрунтуються на чинному законодавстві України та задоволенню не підлягають. Суд також відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог про тлумачення договору дарування 67/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудамивід 17 квітня 2015 року з тих підстав, що даний договір дарування укладеного між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON], які є сторонами даного договору дарування та які в судовому засіданні суду вказали, що зміст положень укладеного між ними договору дарування 67/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудамивід 17 квітня 2015 року їм зрозумілий, спору щодо умов даного договору між ними немає, у звязку з чим немає підстав для його тлумачення, а згідно ст. 213 Цивільного кодексу України суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін договору та лише при наявності спору між ними. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України, який в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому зазначено, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК, стаття 37 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК) в порядку позовного провадження. Таким чином враховуючи, що позивач [PERSON] не є стороною договору дарування 67/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудамивід 17 квітня 2015 року, а відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON], які уклали даний договір дарування вимог про тлумачення даного договору не заявляють, оскільки спору між ними не існує, тому підстав для задоволення позову [PERSON] про тлумачення договору дарування 67/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудамивід 17 квітня 2015 року, укладеного між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] немає. Також у звязку з тим що судом було відмовлено позивачу [PERSON] у задоволенні його позовних вимог про тлумачення договорів дарування суд відмовляє і у задоволенні позовних вимог позивача про зобовязання сторін внести зміни до договорів дарування на підставі рішення суду про тлумачення змісту правочинів та реєстрації їх у встановленому порядку, оскільки таке рішення судом ухвалено не було.

Outcome: dismissed