Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач 20 листопада 2014 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровано місце проживання позивача, її сина [PERSON], колишнього чоловіка - відповідача по справі [PERSON], її мати [PERSON] та [PERSON] Шлюб з відповідачем було розірвано 08.05.2007 року. З 01.02.2010 року і до сьогодні відповідач у спірній квартирі не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні, комунальні платежі не сплачує. Позивач просила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS]. Від позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином, через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я», про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого 23 грудня 2006 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 3099 (а.с.4-5). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 08 травня 2007 року (а.с.7). Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання: [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім`ї та місце реєстрації від 13.11.2014 року (а.с.6). Однак, судом встановлено, що відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2010 року, в квартирі відсутні його особисті речі. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В сулу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Отже, оскільки відповідач вже на протязі тривалого часу не проживає у спірній квартирі, то суд вважає, що є всі підстави визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, і

Outcome: approved