Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.06.2017 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача Національної академії внутрішніх справ, в якому просила визнати недійсним Договір № Кв-93 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ від 09.09.2008 р. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 26.07.2008 р. № 714 [PERSON] з 01.09.2008 р. було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (КНУВС). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.07.2010 р. №1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ. Відповідно до вищевказаного розпорядження, НАВС є правонаступником Київського університету внутрішніх справ. Позивач зазначає, що після вступу до академії, 09.09.2008 р. між відповідачем, комплектуючим органом ГУМВС України у м. Києві, та позивачем було укладено Договір № Кв-93 про підготовку фахівця у КНУВС. Відповідно до Договору, позивач проходила підготовку за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «Бакалавр» за напрямом (спеціальністю) «Психологія». Наказом № 377 від 28.06.2012 р. Національної академії внутрішніх справ, присвоїли кваліфікацію бакалавра психолога за напрямом підготовки «Психологія» та було видано диплом бакалавра. Позивач вважає, що Договір № Кв-93 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ від 09.09.2008 р. є недійсним, оскільки він підписаний особою, якій на момент його підписання не виповнилось 18-ти років, тобто особа не набула повної цивільної дієздатності. Так, позивачу, [INFO], на час підписання договору виповнилось повних 17 років. Відповідно, вона була неповнолітньою особою на час підписання договору. Батьки позивача про вказаний Договір не були повідомлені належним чином, про його існування не знали та не надавали письмову згоду на його укладання. Таким чином, укладання Договору неповнолітньою особою без письмової згоди батьків є підставою для визнання такого договору недійсним. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 20.06.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Національної академії внутрішніх справ про визнання договору № Кв-93 про підготовку фахівця у КНУВС недійсним, та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 31.08.2018 р. до участі у справі в якості третіх осіб залучено [PERSON], [PERSON]. Ухвалою суду від 18.10.2018 р. до участі у справі в якості третьої особи залучено Головне управління МВС України в м. Києві. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача Національної академії внутрішніх справ в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, повністю підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду. Так, представник відповідача вказав на те, що звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати Договір № Кв-93 про підготовку фахівця у КНУВС, укладений 09.09.2008 р. між КНУВС, комплектуючим органом - ГУ МВС України в м. Києві та позивачем, недійсним, посилаючись на те, що вона на момент укладення договору була неповнолітньою. Разом з тим, позивач взяла на себе зобов'язання виконувати умови Договору самостійно, добровільно, без зовнішнього примусу. При вступі на навчання позивач мала можливість обрати для себе іншу форму навчання, іншу спеціальність, навіть інший навчальний заклад або навчатися у НАВС на платній основі, у такому випадку їй взагалі б не довелось відпрацьовувати після навчання три роки в ОВС. Позивач уклала договір, передбачаючи необхідність виконання умов договору та можливість несення відповідальності за їх порушення, тобто, укладення Договору було вільним волевиявленням позивача. Крім того, ні під час навчання у НАВС, ні під час роботи в ОВС, позивач не виявляла наміру розірвати Договір, визнати його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси. Представник відповідача звернув увагу суду на те, що батьки позивача не оскаржували договору, хоча не могли не усвідомлювати у якому навчальному закладі і на яких умовах навчається їх донька. При цьому, досягши повноліття та набувши повну цивільну дієздатність, позивач не розірвала оскаржуваний Договір, не зверталася до суду з заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси. Навпаки, вона продовжувала належним чином виконувати умови договору, відвідувала заняття, проживала у гуртожитку НАВС, виконувала навчальний план, приймаючи, таким чином, виконання умов договору зі сторони навчального закладу. Крім того, ознайомившись та підписавши довідку про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця, позивач погодилася з сумою витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі і не оскаржувала її. Крім того, 26.12.2018 р. до суду від представника відповідача Національної академії внутрішніх справ надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій представник НАВС просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав пропуску строку позовної давності. Представник третьої особи ГУ МВС України в м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду третю особу було повідомлено належним чином. 24.01.2019 р. до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких ГУ МВС України в м. Києві просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вважають доводи позивача щодо недійсності укладеного між сторонами договору у зв'язку з недосягненням нею повноліття на момент укладення договору, необґрунтованими, оскільки батьки позивача, дізнавшись про вчинення договору протягом одного місяця не заявили претензії до навчального закладу, тобто, схвалили правочин, що узгоджується в ч. 1 ст. 221 ЦК України. Крім того, будучи уже повнолітньою, через 10 місяців після підписання договору, позивач не скористалась своїм правом на розірвання договору. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги. Пояснили суду, що вони є батьками позивача [PERSON] Згоду на укладення оспорюваного Договору № Кв-93 про підготовку фахівця у КНУВС, укладеного 09.09.2008 р. між КНУВС, комплектуючим органом - ГУ МВС України в м. Києві та їх донькою, не надавали. Разом з тим, були обізнані, що їх донька навчається в Національній академії внутрішніх справ за державним замовленням. Також вказали, що донька до травня 2009 р., коли навчалась на 1-му курсі, проживала в казармі академії. При цьому, їм, як батькам, також було відомо, що витрачались державні кошти на проживання та харчування доньки. Щодо таких умов навчання вони не заперечували. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача та треті осіб, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Національна академія внутрішніх справ є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ, що вбачається з розпорядження Кабінету міністрів України «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» від 27 серпня 2010 року № 1709-р. Судом встановлено, що 09 вересня 2008 р. між Київським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та [PERSON], укладено договір № Кв-93 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ. Відповідно до п.1 Договору, відповідач взяв на себе зобов'язання щодо здійснення підготовки за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «Балакав» за напрямом (спеціальністю) «Психологія». Відповідно до п. 2.3. Договору, позивач зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. Вказаний договір підписаний сторонами по справі., а копія даного договору вручена позивачу. Встановлено, що з 01.09.2008 р. по 28.06.2012 р., тобто у період навчання, позивач перебувала на державному утриманні та була забезпечена харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Вказані обставини позивачем не спростовано. Також встановлено, що 22.05.2012 р. між Національною академією внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та [PERSON] (рядовим міліції), було укладено Додатковий договір до Договору про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ № Кв-93 від 09.09.2008 р. Наказом Національної академії внутрішніх справ від 28.06.2012 р. №377 [PERSON] присвоєно кваліфікацію бакалавра психолога за напрямом підготовки «Психологія» із спеціалізацією - психологічне забезпечення діяльності органів внутрішніх справ та підрозділів міліції та видано диплом бакалавра. Після здобуття вищої освіти, позивача направлено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в місті Києві, що підтверджується витягом з протоколу персонального розподілу випускників НАВС у 2012 р. Із послужного списку вбачається, що наказом ГУ МВС України в м. Києві від 11.07.2012 р. №391 о/с позивача призначено на посаду оперуповноваженого відділу кримінальної міліції у справах дітей Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Наказом ГУ МВС України від 30.04.2013 р. №296 о/с позивача відповідно до штатного розпису призначено на посаду оперуповноваженого відділу кримінальної міліції у справах дітей Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 29 серпня 2013 р. [PERSON] зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, у зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується даними свідоцтва про шлюб. Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 26.01.2015 р. № 43 о/с, [PERSON] на підставі поданого нею рапорту було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, згідно з п. 64 «ж» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114. Згідно з п.п. 2.1.1, 2.3.1 Договору № Кв-93, виконавець зобов'язується забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, а особа зобов'язується виконати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості та освітньо-кваліфікаційного рівня. Відповідно до п.п. 2.3.5, 2.3.6, особа зобов'язується після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначена замовником, і відпрацювати не менше трьох років. Особа зобов'язана у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Пунктами 3.1 та 3.2 Договору № Кв-93 передбачені підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку, а саме дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв'язку із відрахуванням особи, звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням без поважних причин, відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. З довідки про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ від 26 червня 2012 р. вбачається, що розмір фактичних витрат пов'язаних із навчанням у навчальному закладі за період навчання з 01.09.2008 р. по 28.06.2012 р. складає 33071 грн. 23 коп. Позивач погодилася з сумою витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, про що свідчить її підпис, та не оскаржувала її. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2017 р., стягнуто на користь Національної академії внутрішніх справ із [PERSON] витрати, пов'язані із утриманням у навчальному закладі, у розмірі - 33071 (тридцять три тисячі сімдесят один) грн. 23 коп., а також судові витрати в сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. Звертаючись до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом, [PERSON] просить суд визнати недійсним Договір № Кв-93 від 09.09.2008 р., посилаючись на те, що вказаний договір будо підписано нею, як неповнолітньою та без згоди її батьків. Суд не погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами по справі, на момент підписання спірного Договору, позивач, [PERSON], [INFO], не набула повної цивільної дієздатності, оскільки була неповнолітньою. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Разом з цим, досягши повноліття через десять місяців після підписання договору та набувши повну цивільну дієздатність, позивач не розірвала спірний Договір, не зверталася до суду з заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови договору, відвідувала заняття, проживала у гуртожитку Національної академії внутрішніх справ, виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов договору зі сторони навчального закладу. Таким чином, встановлено, що позивач продовжувала належним чином виконувати умови договору, перебуваючи на державному утриманні та здобула відповідну освіту. Крім того, як встановлено судом, 22.05.2012 р. між Національною академією внутрішніх справ, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві та [PERSON] (рядовим міліції), було укладено Додатковий договір до Договору про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ № Кв-93 від 09.09.2008 р. Отже, підписуючи додатковий договір від 22.05.2012 р., позивач, будучи повнолітньою, дієздатною особою, яка через місяць після підписання додаткового договору отримала диплом, позивач своїми діями підтвердила те, що вона вважає основний договір чинним та таким, що не порушує її права та законні інтереси. Не оскаржували договору і батьки позивача, при цьому суд вважає, що батьки позивача усвідомлювали порядок та умови, на яких навчається їх донька, про що було зазначено ними в судовому засіданні, оскільки відповідно до п. 6.23. Положення про вищі навчальні заклади МВС затвердженого наказом МВС від 14.02.2008 № 62, курсанти першого курсу розміщуються в казармах (гуртожитках). Курсанти наступних курсів проживають у гуртожитках, що знаходяться в розташуванні навчального закладу, або поза розташуванням ВНЗ. Правилами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 205 ЦК України, у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до ч. 4 ст. 213 ЦК України, якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні (частина перша статті 221 ЦК України). Судом установлено, що батьки відповідача, дізнавшись про вчинення договору, протягом одного місяця не заявили претензії до позивача, тобто схвалили правочин, безсумнівно знаючи, де безоплатно навчається і безоплатно проживає їхня донька. Суд вважає, що у спірних правовідносинах, поведінка батьків [PERSON] свідчить про згоду на укладення спірного Договору їхньою донькою та відповідачем, та як наслідок, їх подальше схвалення цього договору за відсутністю з їх боку будь-яких заперечень. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрала спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо того, що Договір № Кв-93 від 09.09.2008 р. про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ є недійсним, оскільки вказаний договір будо підписано нею, як неповнолітньою та без згоди її батьків, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити. 26.12.2018 р. до суду від представника відповідача Національної академії внутрішніх справ надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій представник НАВС просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав пропуску строку позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 2-4 ст. 267 ЦК України, визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог Позивача, підстав для застосування ст. 267 ЦК України, суд не знаходить.

Outcome: dismissed