Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 09 жовтня 2019 року звернулась до суду з названим позовом, в якому вказала, що 22 листопада 2002 року на її ім`я, [PERSON] , було видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 № 322475. Маючи намір здати належу їй земельну ділянку в оренду, [PERSON] звернулась до Міжрайонного управління у Володарському та Тетіївському районах Головного управління Держгеокадатсру у Київській області та Головного управління Держгеокадастру у Київській області, їй було повідомлено, що належну їй земельну ділянку було передано у власність [PERSON] , яку в подальшому було прийнято в спадщину [PERSON] , що позбавляє [PERSON] можливості присвоїти кадастровий номер належній їй земельній ділянці та відповідно права вільно володіти та розпоряджатися належної їй земельною ділянкою, тому позивач просить суд визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯА № 444808, виданий 25.02.2005 року та скасувати державну реєстрацію зазначеного державного акта. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги на визнала та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Володарської районної державної адміністрації Київської області подав до суду заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити без їхньої участі. Представник відповідача Тарганської сільської ради Володарського району Київської області подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає, та просив суд розглядати справу без його участі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідка, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. По справі встановлено, що 22 листопада 2002 року на ім`я [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 № 322475, на земельну ділянку площею 4,312 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тарганської Володарського району Київської області (а.с.5). При зверненні до Міжрайонного управління у Володарському та Тетіївському районах Головного управління Держгеокадатсру у Київській області та Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] було повідомлено, що належну їй земельну ділянку було передано у власність [PERSON] , яку в подальшому було прийнято в спадщину [PERSON] (а.с.6). Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання, що він є сином позивача [PERSON] . Його мати є власником земельної ділянки (паю) згідно державного акту. Що знаходиться на території Тарганської сільської ради Володарського району Київської області. При оформленні земельної ділянки для передачі в оренду, а саме присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, стало відомо, що на дану земельну ділянку було видано державний акт на відповідача, що є неправомірним, так як державний акт на земельну ділянку його матері виданий 2002 року, а відповідачеві 2005 року. Окрім того згідно схеми розподілу земельна ділянка № [NUMBER] передана його матері, а відповідачеві інша земельна ділянка згідно схеми розподілу, яка станом на сьогоднішній день вільна. Так, право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Так, відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів. За приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відтак, системний аналіз наведених вище положень ч. 1 ст. 15, ст. 21 ЦК України в сукупності з ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 155 ЗК України свідчить про те, що вирішуючи питання про незаконність та скасування спірних рішень органів місцевого самоврядування та відповідних їм правовстановлюючих документів, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо порядку набуття прав на земельну ділянку, а й факт порушення такими актами прав особи, яка звернулась до суду за захистом порушених прав. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен встановити чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Вказаний висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, висловленою в постановах від 07.11.2018 року у справі № 489/6082/15-ц, від 13.12.2018 року у справі № 344/11313/14-ц. Так, за визначенням ч. 1 ст. 193 ЗК України Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру встановлюються Законом України «Про Державний земельний кадастр». Так, згідно з ч. 1 ст. 5 вказаного вище Закону ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру. Відповідно до вимог частини 1 статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відомості про земельні ділянки, що вносяться до Державного земельного кадастру, визначені в частині 1 статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр», серед яких, зокрема, кадастровий номер, місце розташування, опис меж, площа, міри ліній по периметру, координати поворотних точок меж, а також дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. При цьому, згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Статтею 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено порядок виправлення помилок, допущених при веденні Державного земельного кадастру. Так, за змістом ч. 5 ст. 37 Закону України «Про Державний земельний кадастр» виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду. Аналогічне положення міститься також в п. 156 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051. За змістом ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Так, згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. За змістом ч.ч. 1-2 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Вказаний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 10.10.2018 року у справі № 738/1885/16-ц, від 21.11.2018 року у справі № 207/4112/15-ц, від 13.12.2018 року у справі № 344/11313/14-ц, від 20.11.2019 року у справі № 726/1894/18. При цьому, за правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, позивач звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними та скасування державного акту на землю, як на підставу пред`явленого позову вказує на порушення її прав внаслідок помилки при видачі відповідачу державного акту. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, як вбачається з матеріалів справи, наданою суду технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на землю власникам земельних часток (паїв) в межах Тарганської сільської ради Володарського району Київської області (а.с.66-95). Проаналізувавши матеріали наданої суду технічної документації, наданих позивачем (приєднаних до матеріалів позовної заяви) доказів, доводи позивача за встановлених судом обставин, про порушення її прав внаслідок видачі на належну їй земельну ділянку, що створює перешкоди у присвоєнні кадастрового номеру та вільному володінні земельною ділянкою, доводи відповідача надані в судовому засіданні, які не спростовують доводів позивача в ході судового розгляду. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження як на підставу відмови у позові суду надано не було та в судовому засіданні не встановлено. При цьому, згідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, диспозитивність, за змістом ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. За правилами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий державний акт. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що докази, які були подані позивачем відповідають дійсності та не викликають сумніву щодо їх достовірності, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про задоволення даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.

Outcome: approved