Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 листопада 2019 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому 05 листопада 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернівської міської ради Дніпропетровської області. Від сумісного життя вони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу ВАА № 883440 від 16 вересня 2002 року нею та відповідачем на сумісні кошти була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована на відповідача. Просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,8 кв.м., яка складається з двох жилих кімнат житловою площею 27,5 кв.м., та стягнути з відповідача на її користь судовий збір. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглядати справи без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення, долучила до матеріалів справи копію рішення про розірвання шлюбу. Відповідач повторно не з`явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 1999 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернівської міської ради Дніпропетровської області 05 листопада 1999 року, актовий запис № 206. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 23 січня 2020 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Молодих В.В., [PERSON] , який діяв за себе особисто та від імені [PERSON] , продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох жилих кімнат житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 52,8 кв.м. Згідно до реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, проведеного начальником Тернівського БТІ Довгополою О . М . 27 вересня 2002 року за реєстровим № 56 в реєстровій книзі № 25-247 зазначено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована у Тернівському БТІ на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу від 16 вересня 2002 року за р.№ 1863. У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідноч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18. З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,8 кв.м., яка складається з двох жилих кімнат житловою площею 27,5 кв.м. Згідно ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial