Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] Жад05.07.2017 року звернувся до суду із позовом до Абу [PERSON]\~, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 27.01.2011 року в зроблено відповідний актовий запис №89. Позовна заява мотивована тим, що спільне життя подружжя не склалося через несумісність характерів та відмінність поглядів на життя та шлюб, внаслідок чого в сімї постійно виникали конфлікти, які призвели до того, що подружжя на початку 2016 року припинило спільне проживання та ведення спільного господарства, шлюб існує формально. На примирення та відновлення подружніх відносин позивач не згоден. Спільних дітей та спільно нажитого майна у подружжя немає. Викладене стало підставою для звернення позивачем до відповідача з позовом про розірвання шлюбу до суду. В судове засідання позивач [PERSON] Жадне зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] [PERSON]в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечив, просив справу розглядати у його відсутність та відсутність його довірительки. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності та взаємозвязку, зважаючи на зміст заяв позивача та представника відповідача, приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В ході дослідження позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом, відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України, з'ясовано фактичні взаємини подружжя, а також те, що подана до суду позовна заява відповідає дійсній волі позивача та відповідача, їх бажання розірвати шлюб є істинним та добровільним. Згідно п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР ) охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Досліджуючи вказані обставини, суд зважає на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами по справі припинено, шлюб між сторонами фактично розпався, існує формально, ведення спільного господарства припинено, подальше збереження шлюбу є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам сторін, тому шлюб між сторонами слід розірвати, а позов задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved