Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.12.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який є його рідним сином. Однак останній з 2010 року за даною адресою не мешкає, не сплачує комунальні послуги, не отримує кореспонденцію, його особистих речей в будинку немає, і взагалі даним житлом він не цікавиться. Реєстрація за вищевказаною адресою відповідача перешкоджає йому як власнику розпоряджатися належним майном. На даний час зняття з реєстрації потребує особистої присутності відповідача, натомість його місцезнаходження не відоме, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву із підтриманням позовних вимог та просить суд задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 36666235 від 11.12.2012 року, виданого Селидівським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до довідки № 02-21/438 від 18.12.2019 року, виданої Виконавчим комітетом Цукуринської селищної ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованим значиться [PERSON] , [INFO] , та його син [PERSON] , [INFO] . В акті про не проживання, складеного депутатом Цукуринської селищної ради Зіневич В.М., за участі свідків [PERSON] та [PERSON] , зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованим значиться [PERSON] , [INFO] , але останній з 2010 року по теперішній час у вказаному будинку не мешкає. Згідно листа Відділу реєстрації місця проживання громадян № 08-4/56 від 08.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 25.08.2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач [PERSON] не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності вищевказаних відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними. У зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню та слід визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved