Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , 17 жовтня 2019 року звернувся до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом до відповідача, [PERSON] , та просив розірвати шлюб, укладений між ними 12 липня 1997 року, що був зареєстрований у виконавчому комітеті Хрипівської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області, актовий запис № 4 від 12 липня 1997 року. Позовна заява мотивована тим, що на протязі останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони мають різні погляди на життя. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи між сторонами виникають сварки, що тяжким чином впливає на психологічний стан відповідача та кожен раз спричиняє йому душевні страждання. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за переконанням позивача відсутній подальший сенс підтримувати сімейні відносини. Звернутися до органів державної реєстрації актів цивільного стану неможливо. Відповідач уникає зустрічей з позивачем для вирішення даного питання, а також добровільно відмовляється подавати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу, тобто в позасудовому порядку розірвати шлюб неможливо. Ухвалою судді від 31 жовтня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження а.с.16-17/. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, при подачі позову до суду клопотав про розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо заочного розгляду справи (а.с.3). Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась відповідно до приписів статей 128, 130, 131 ЦПК України за адресою реєстрації, участі у судовому засіданні не прийняла, причини неявки не повідомлені. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, для участі у розгляді не з`явився, про причини неявки не повідомив, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони уклали шлюб 12 липня 2007 року, зареєстрований виконавчим комітетом Хрипівської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області, актовий запис № 4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 08 жовтня 2019 року (а.с.10). За даними паспорту серії [NUMBER] , що виданий 09 лютого 2004 року Городнянським РВ УМВС України в Чернігівській області, позивач є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-8). Згідно довідки, виданої Хрипівським старостинським округом № 14 Городнянської міської ради за № 03/14-18/105 від 29 жовтня 2019 року, відповідач, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та території старостинського округу за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved