Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.11.2017 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , 3-я особа: [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір № 01-0115 від 03.04.2015 р., укладений між ФОП [PERSON] і [PERSON] про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, послуг щодо пошуку роботи за кордоном та інше. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 761/16919/16-ц, позивачу стало відомо про наявність письмового договору № 01-0115 від 03.04.2015 р., укладеного нібито між ФОП [PERSON] в особі громадянина держави Ізраїль [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого ФОП [PERSON] зобов`язалась взяти на себе обов`язки по працевлаштуванню [PERSON] до Канади у місто Торонто на умовах, визначених договором. При цьому, договір від імені ФОП [PERSON] було підписано [PERSON] В день підписання договору, відповідачем було здійснено передоплату грошових коштів в розмірі 37500 грн., шляхом передавання готівкою у повному об`ємі [PERSON] , якого [PERSON] вважав представником позивача. До договору додані копія рахунку-фактури № СФ-01-0115 від 03.04.2015 р., який виписаний від імені ФОП [PERSON] , де одержувачем та платником вказана особа на прізвище [PERSON] . У даному документі зазначено розрахунковий рахунок № [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Києва, який не належав ФОП [PERSON] . Також у вказаному рахунку-фактурі зазначено МФО 288012 неіснуючого банку (МФО ПАТ КБ «ПриватБанк» 305299). Документ має підпис, зовнішньо схожий на підпис [PERSON] . Крім цього, до договору додано копію розписки від імені [PERSON] , згідно якої останній 03.04.2015 р., діючи нібито від імені ФОП [PERSON] , з метою виконання договору № 01-0115, отримав від [PERSON] його закордонний паспорт та грошові кошти у сумі 37500 грн. При цьому, у договорі № 01-0115 та розписці вказано, що [PERSON] діє від імені ФОП [PERSON] на підставі доручення № 22/09/14 від 22.09.2014 р. В той же час, як вказує позивач, вона не надавала [PERSON] право вчиняти правочини від її імені та ніколи не видавала останньому довіреності на здійснення представництва. Вказаний факт підтверджується повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей № 34028828 від 07.06.2017 р., наданим на запит позивача приватним нотаріусом Бурменком Н.О., згідно якого ФОП [PERSON] не видавала [PERSON] довіреності № 22/09/14 від 22.09.2014 р. Як зазначає позивач, вона взагалі не була обізнана про укладення [PERSON] від імені ФОП [PERSON] договору з [PERSON] та отримання [PERSON] грошових коштів на виконання умов цього договору. Так, на самому договорі та доданих до нього копій документів не має підпису позивача, гроші, отримані [PERSON] від відповідача, не були покладені на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] (у рахунку-фактурі взагалі вказаний розрахунковий рахунок, який не належить ФОП [PERSON] ), довіреність на право вчинення [PERSON] правочинів від імені ФОП [PERSON] нотаріально ніколи не посвідчувалась. Таким чином, укладання договору з відповідачем не відповідало внутрішній волі позивача, оскільки сам договір укладений від її імені іншою особою, якій вона такого права не надавала. Тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України, позивач просить визнати недійсним договір № 01-0115 від 03.04.2015 р., укладений між ФОП [PERSON] і [PERSON] про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, послуг щодо пошуку роботи за кордоном та інше. Ухвалою суду від 05.12.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа: [PERSON] , про визнання недійсним договору, та призначено справу до судового розгляду. 22.06.2018 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що дійсно 03.04.2015 р. він уклав з ФОП [PERSON] . договір № 01-0115 про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном. Договір підписав [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі доручення № 22/09/14 від 22.09.2014 р. В момент підписання договору він здійснив попередню оплату у сумі 37500,00 грн. Перед підписанням договору, [PERSON] ознайомив його із зазначеною довіреністю. Довіреність була нотаріально не посвідчена. Разом з тим, якщо правочин, на вчинення якого уповноважується представник фізичної особи, не потребує нотаріального посвідчення, або якщо чинне законодавство прямо не встановлює обов`язковість нотаріального посвідчення довіреності фізичної особи - підприємця, довіреність може бути видана фізичною особою - підприємцем у звичайній письмовій формі. Крім того, [PERSON] була знайома з [PERSON] , була обізнана з його діяльністю і знала, що він вчиняє від її імені відповідні правочини. Вона неодноразово знаходилася в офісі, де укладалися відповідні договори [PERSON] , які скріплені печаткою ФОП [PERSON] . Крім того, вона надавала покази в рамках кримінального провадження в 2015 р., яке було розпочато за зверненнями потерпілих, і ним в тому числі. Все це свідчить про обізнаність [PERSON] з діяльністю [PERSON] та відсутністю будь-якого реагування на таку діяльність. Таким чином, відповідач вважає, що договір № 01-0115 від 03.04.2015 р., укладений між ФОП [PERSON] і відповідачем, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та є правомірним. 12.09.2018 р. до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача повністю підтримує заявлені позовні вимоги та просить задовольнити, а всі доводи, які викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, є лише його власними припущеннями та не підтверджуються жодними письмовими доказами. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити та визнати недійсним договір № 01-0115 від 03.04.2015 р., укладений між ФОП [PERSON] і [PERSON] про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, послуг щодо пошуку роботи за кордоном та інше, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв/клопотань, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, пояснення відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 03 квітня 2015 р. між фізичною особою - підприємцем [PERSON] , в особі громадянина Держави Ізраїль [PERSON] , який діє на підставі доручення № 22/09/14 від 22.09.2014 р. (Посередник), з одного боку, та громадянином України, [PERSON] (Працівник), з другого боку, було укладено Договір № 01-0115, відповідно до п. 1.1 якого Працівник доручає, а Посередник приймає на себе зобов`язання надати послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, послуг щодо пошуку роботи за кордоном, зі сприяння в оформленні документів, необхідних для отримання в`їзної робочої візи та сприяння Працівнику в укладенні трудового договору між ним та роботодавцем, а саме, працевлаштування у Канаді. Згідно п. 4.1 Договору, Працівник приймає на себе зобов`язання сплатити Посереднику винагороду за послуги, передбачені даним Договором в розмірі 75000,00 грн., еквівалент 3000 у доларах США. Працівник сплачує грошові кошти у формі передоплати у розмірі 50% суми послуги, визначеної у п. 4.1 Договору у момент підписання Договору. Решту грошових коштів у розмірі 50% винагороди за послуги, відповідно до п. 4.1 Договору Працівник сплачує Посереднику під час передачі оформлених документів на виїзд у Канаду. Оплата винагороди Посередника за даним Договором здійснюється в національній валюті України наручно, з подальшим наданням розписки Працівнику про отримання коштів або на поточний рахунок Посередника по рахунку - фактурі, що виставляється Посередником. Договір № 01-0115 від 03.04.2015 р. про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, послуг щодо пошуку роботи за кордоном та інше, підписаний [PERSON] (з одного боку) та [PERSON] (з іншого боку), та скріплений печаткою ФОП [PERSON] . В день підписання договору, [PERSON] було сплачено грошові кошти в сумі 37500,00 грн., що підтверджується даними рахунку - фактури № СФ-01-0115 від 03.04.2015 р. Відповідно до копії розписки від 28.05.2015 р., [PERSON] , який діє на підставі доручення № 22/09/14 від 22.09.2014 р. від ФОП [PERSON] (Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серія АД № 314579), з метою виконання договору № 01-015 від 03 квітня 2015 року, отримав 03 квітня 2015 року від [PERSON] : - закордонний паспорт (серія [NUMBER] ); - 37500,00 грн. (тридцять сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.). Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним, позивач, [PERSON] посилається на те, що вона не надавала [PERSON] право вчиняти правочини від її імені та ніколи не видавала останньому довіреності на здійснення представництва. Вказаний факт підтверджується повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей № 34028828 від 07.06.2017 р., наданим на запит позивача приватним нотаріусом Бурменком Н.О., згідно якого ФОП [PERSON] не видавала [PERSON] довіреності № 22/09/14 від 22.09.2014 р. Тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України, позивач просить визнати недійсним договір № 01-0115 від 03.04.2015 р., укладений між ФОП [PERSON] і [PERSON] про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном, послуг щодо пошуку роботи за кордоном та інше. За даними інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманої з Міністерства юстиції України, вбачається, що [PERSON] 16.09.2014 р. зареєстрована як фізична особа - підприємець. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ст.ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1, 232 ч. 1 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала визнає цей договір недійсним за нормами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення). Згідно частин першої, третьої статті 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно зі ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За змістом ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до частини першої та абзацу першого і другого частини третьої статті 202 Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч. 1 ст. 51 ЦК України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. За ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Статтею 246 ЦК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Отже, форма довіреності може бути звичайною письмовою або письмовою нотаріальною. Нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У деяких випадках законодавство прямо передбачає, що довіреність фізичної особи має бути нотаріально посвідчена. Разом з тим, якщо правочин, на вчинення якого уповноважується представник фізичної особи, не потребує нотаріального посвідчення, або якщо чинне законодавство прямо не встановлює обов`язковість нотаріального посвідчення довіреності фізичної особи - підприємця, довіреність може бути видана фізичною особою - підприємцем у звичайній письмовій формі. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що доручення № 22/09/14 від 22.09.2014 р. на представництво інтересів ФОП [PERSON] гр. [PERSON] , яке повинно бути нотаріально посвідчено, для укладення спірного договору, нею не видавалось. Разом з тим, позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2014 р. вона зареєструвалась як фізична особа - підприємець на прохання [PERSON] , з яким вона, на той час, мешкала разом в цивільному шлюбі. При цьому, вона орендувала приміщення за адресою: [ADDRESS] , для здійснення підприємницької діяльності. [PERSON] повідомляв їй про те, що уклав договори з туроператорами та продає тури фізичним особам, з якими укладає відповідні договори. Також позивач звернула увагу на те, що до оспорюваного договору додані копія рахунку-фактури № СФ-01-0115 від 03.04.2015 р., який виписаний від імені ФОП [PERSON] , де одержувачем та платником вказана особа на прізвище [PERSON] . У даному документі зазначено розрахунковий рахунок № [NUMBER] в ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Києва, який не належав ФОП [PERSON] . Також у вказаному рахунку-фактурі зазначено МФО 288012 неіснуючого банку (МФО ПАТ КБ «ПриватБанк» 305299). Документ має підпис, зовнішньо схожий на підпис [PERSON] . При цьому, будь-яких доказів щодо не належності розрахункового рахунку № [NUMBER] ФОП [PERSON] , позивачем та її представником суду не надано. Судом встановлено, що оспорюваний договір №01-0115 від 03.04.2015 р. про надання послуг з посередництва у працевлаштування на роботу за кордоном, який підписаний [PERSON] (з одного боку) та [PERSON] (з іншого боку), та скріплений печаткою ФОП [PERSON] , нотаріально не посвідчувався. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимогст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію про предмет доказування. Матеріалами справи не спростовуються обставини, а також суду не надано будь-яких об`єктивних і переконливих доказів, що доручення № 22/09/14 від 22.09.2014 р. на представництво інтересів ФОП [PERSON] гр. [PERSON] , яке стало підставою укладення оспорюваного правочину, а саме договору №01-0115 від 03.04.2015 р. про надання послуг з посередництва у працевлаштування на роботу за кордоном, в установленому законом порядку визнано недійсним. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК обов`язок визначити, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин лежить на суді, який ухвалює рішення у справі. Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не можуть розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Тому, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом яких є відповідні правовідносини. З урахуванням викладеного, суд не погоджується з доводами сторони позивача, що укладення оспорюваного договору №01-0115 від 03.04.2015 р. про надання послуг з посередництва у працевлаштування на роботу за кордоном не відповідало інтересам позивача, а дії повіреного [PERSON] суперечили принципу добросовісності. Враховуючи межі заявлених позовних вимог, наявні у матеріалах справи докази та обставини справи, суд вважає, що оспорюваний договір не може бути визнаний недійсним з підстав, вказаних позивачем у позовній заяві. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, безпосередньо досліджені під час судового розгляду, застосувавши норми що регулюють спірні правовідносини, з мотивів наведених вище,

Outcome: dismissed