Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач 24.10.2016 року звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Просто-страхування» про стягнення страхового відшкодування в розмірі 13923,00 грн. та судових витрат пов'язаних із наданням юридичних послуг в сумі 3000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 22.02.2015 року в м. Києві по пр-ту. Перемоги зі сторони вул. Краснова в напрямку проспекту Палладіна, біля станції метро «Житомирська» трапилась ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та пішохода [PERSON], який від спричинених тілесних ушкоджень загинув. 23.02.2015 року внесено відомості до ЄДРДР №12015100000000187 за ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого від 28.04.2015 року закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Просто-страхування», відповідно до договору страхування № АІ/6776379 від 11.04.2014 року. 17.06.2016 року позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування. 25.08.2016 року відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 13923,00 грн. Листом №04-3632 від 30.08.2016 року, відповідач відмовив позивачу у виплаті решти страхового відшкодування, посилаючись на те, що за подію, яка трапилась 22.02.2015 року несуть відповідальність як водій транспортного засобу Смарт» д.н.з. [NUMBER], [PERSON] так і пішохід [PERSON], а тому страхове відшкодування підлягає поділу на кількість відповідальних осіб. Таке рішення відповідача позивач вважає протиправним, яке прийнято із порушенням норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 07.02.2017 року представник позивача [PERSON] підтримав позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні 27.12.2016 року представник відповідача - [PERSON] просив у задоволені позову відмовити, обґрунтовуючи тим, що ПрАТ «Просто-страхування» діяло під час виплати страхового відшкодування в межах закону, про що також зазначив в письмових запереченнях проти позову, та в подальшому просив розглядати справу без участі представника відповідача (а.с. 39-40). Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 22.02.2015 року в м. Києві по пр-ту. Перемоги зі сторони вул. Краснова в напрямку проспекту Палладіна, біля станції метро «Житомирська» трапилась ДТП, за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та пішохода [PERSON], який від спричинених тілесних ушкоджень загинув. 23.02.2015 року внесено відомості до ЄДРДР №12015100000000187 за ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого від 28.04.2015 року закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України (а.с. 5-9). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Просто-страхування», відповідно до договору страхування № АІ/6776379 від 11.04.2014 року. 17.06.2016 року позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 21, 22). 25.08.2016 року відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 13923,00 грн. Листом №04-3632 від 30.08.2016 року відповідач повідомив позивача проте, що розмір страхового відшкодування складає 13923,00 грн., а в решті страхового відшкодування відмовив позивачу у виплаті, посилаючись на те, що за подію, яка трапилась 22.02.2015 року несуть відповідальність як водій транспортного засобу Смарт» д.н.з. [NUMBER], [PERSON] так і пішохід [PERSON], а тому страхове відшкодування підлягає поділу на кількість відповідальних осіб (а.с. 26). Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду,оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України, страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Згідно із ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його, у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Відповідно до п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Правила частини четвертої ст. 1193 ЦК України про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. Крім того, зменшення розміру відповідальності особи, на яку покладено обов'язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, можливе за її письмовою вимогою, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди (стаття 1204 ЦК). При цьому порядок доведення таких обставин є аналогічним порядку, передбаченому для визначення втрати працездатності. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК). Як встановлено постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 28.04.2015 року, пішохід [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння перебігав проїжджу частину проспекту Перемоги, зустрічні напрямки якого розділені металевим відбійником, при наявності поряд підземного пішохідного переходу, на відстані, яка менша ніж відстань, що необхідна для уникнення наїзду на пішохода, зліва на право відносно руху транспортних засобів, із-за передньої частини невстановленого слідства автомобіля, який рухався в четвертій смузі руху на якого в подальшому було скоєно наїзд автомобілем марки «Смарт», державний номерний знак [NUMBER], під керування водія [PERSON] (а.с. 5). Даною постановою встановлено, що гр. [PERSON], було порушено ряд вимог п.п. 1.3., 1.5, 4.7, 4.14 а, 4.14 б, та 4.14 г Правил дорожнього руху України, а в діях водія автомобіля марки «Смарт», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON], відсутні порушення вимог Правил дорожнього руху України ( а.с. 8 - зворотна сторона). Таким чином судом встановлено, що мала місце груба необережність потерпілого [PERSON], (нетверезий стан, нехтування правилами безпеки дорожнього руху), яка призвела до смерті. На підставі наведеного та враховуючи, що судом встановлено, що мала місце груба необережність потерпілого [PERSON], яка призвела до смерті, суд приходить до висновку про зменшення розміру відшкодування шкоди, а саме до 13923,00 грн. яка була відповідачем по справі відшкодована у розмірі 13923,00 грн., а тому відсутні підстави для задоволення позову. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: dismissed