Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач 29.09.2020 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом (а.с. 2-3), який згодом уточнювала (а.с. 24-25), остаточно просила суд: - розірвати шлюб з відповідачем, визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з нею, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує наступним. Вона з 25.02.2017 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу народилася малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Упродовж останнього часу з відповідачем погіршилися стосунки, зникло взаєморозуміння, почалися суперечки, які призвели до того, що на даний час вони з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть. На примирення вона не згодна, зазначає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам, тому шлюб з відповідачем необхідно розірвати. Малолітня донька на даний час проживає разом з нею за адресою [ADDRESS] та знаходиться на її повному утриманні. Оскільки спільної домовленості з відповідачем щодо проживання доньки у добровільному порядку досягнуто не було, тому вважає, що необхідно визначити у судовому порядку місце проживання доньки [PERSON] разом з нею. Крім того вказує, що згоди щодо утримання спільної дитини з відповідачем також досягнуто не було. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча є здоровою та працездатною людиною, інших аліментних зобов`язань не має, в той же час вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому їй дуже важно самостійно утримувати дитину. Враховуючи вказане вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву, у третьої особи Органу опіки та піклування Рівненської міської ради витребувано вмотивований висновок щодо доцільності або недоцільності визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. 23.03.2021 року на адресу суду надійшов Висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-518 від 16.03.2021 року. Ухвалою суду від 27.04.2021 року закрито підготовче засідання по даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з позивачем визнав та проти їх задоволення не заперечував. Позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки, але у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем, оскільки має невелику заробітну плату. Згоден оплачувати аліменти у розмірі, що дорівнює рекомендованому розміру аліментів, встановленому на дитину такого ж віку. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Нікопольської міської ради - Тарабукіна Н.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. В матеріалах справи наявна заява позивача про підтримання позовних вимог в частині розірвання шлюбу у відповідності до ч. 1 ст. 110 СК України, оскільки вважає неможливим збереження шлюбу з тих підстав, що вказані у позовній заяві. Інші вимоги також підтримує у повному обсязі (а.с. 36). В матеріалах справи також наявна заява представника органу опіки та піклування Рівненського виконавчого комітету, [PERSON] про розгляд справи без участі їх представника, рішення просить ухвалити в інтересах дитини (а.с. 65). Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). Судом встановлено, що сторони 25.02.2017 року зареєстрували шлюб у Нікопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 91 (а.с.4). Від цього шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Відповідно до ч. 1ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до положень\~ст. 110 ч. 1 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і тоді відповідно до\~ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. При встановленні таких обставин, при яких подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову в частині розірвання шлюбу позивач зазначила, що протягом останнього часу з відповідачем погіршилися стосунки, зникли взаєморозуміння, почалися суперечки. На даний час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Враховуючи небажання позивача поновлювати сімейні відносини з відповідачем, визнання останнім позову в частині розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Крім того, на даний час позивач разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] проживають разом за адресою [ADDRESS] , що підтвердилося в судовому засіданні поясненнями сторін та матеріалами справи. Як вбачається з довідок від 19.10.2020 року, виданих КНП «Центр Первинної медико-санітарної допомоги» «Північний» Рівненської міської ради, позивач з дитиною мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с.26-27). У відповідності з частин 4, 5\~ст. 19 СК України\~при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16.03.2021 року за № 08-518 про доцільність визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] (а.с. 62-63). Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти визначення місця проживання доньки разом з позивачем. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 ст. 7 СК при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обов`язком батьків у відповідності до положень СК України є утримання та забезпечення дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2\~ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.2\~ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1\~ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на встановлені обставини, та приймаючи до уваги те, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання доньки разом з матір`ю, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони не досягли домовленості щодо утримання спільної дитини, яка перебуває на утриманні позивача, сторона позивача у судовому засіданні наполягала на стягненні з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн., відповідач не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки, але у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем, оскільки має невелику заробітну плату. Одним із основних прав дитини є право на утримання (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»), яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у\~ст.180 СК України, ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно зі ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Як слідує з положень ч.2 ст.180, ч.1 ст.183,\~ч.1 ст.191 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються від дня пред`явлення позову у частці від доходу її матері, батька і/або у твердій грошовій сумі, при цьому частка заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судому разі достатності заробітку(доходу)платника аліментів. Згідно зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум на 2021 рік для дітей віком до 6 років складає: з 1 січня 2021 року - 1921 грн., з 1 липня 2021 року - 2013 грн., з 1 грудня 2021 року - 2100 грн. \~Враховуючи вищенаведені обставини, з метою захисту прав дитини, а також те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача у межах\~ст.\~7\~Закону України\~ «Про\~державний бюджет\~України на\~2021\~рік» \~та\~ст. 182 СК України. \~\~\~\~\~\~ В той же час, суд зазначає, що підстави для стягнення аліментів, у розмірі, що перевищує передбачений/рекомендований законодавством мінімум має бути в суді доведено наявністю інших необхідних витрат (окрім додаткових витрат), а також, можливістю боржника сплачувати аліменти у відповідній частині. \~\~\~\~\~\~ Проте, позивач, при зверненні до суду таких доказів не надала, а тому, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на доньку у розмірі 3000 грн., з огляду на відсутність об`єктивних та достатніх доказів підлягають частковому задоволенню. З урахуванням всіх обставин справи: матеріального положення сторін; того, що, у відповідності до ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України, обов`язок утримувати дитину є в рівній мірі обов`язком як батька, так і матері, інших обставин справи, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дочки [PERSON] у розмірі 2000 грн., щомісячно до досягнення нею повноліття, що буде законним та справедливим і відповідатиме інтересам сторін, а що саме головне - малолітньої дитини. При цьому суд зазначає, що визначення такого розміру аліментів передбачене вимогами чинного законодавства для забезпечення поліпшення майнового становища дитини, а законні права та інтереси відповідача не порушуються та не погіршують його матеріальне становище. Крім того, суд звертає увагу, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану однієї з сторін, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них, а позивач також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача і додаткових витрат на дитину, якщо на те будуть наявні законні підстави. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність ; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Частинами 1, 2 ст. 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Ч. 1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Згідно з положеннями Закону України № 1368-VIII від 17 травня 2016 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів,визначеного судом у твердій грошовій сумі» частину першу статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» доповнено абзацом сьомим, яким зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема й розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на сплату позивачем [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом судового збору щодо розірвання шлюбу у розмірі 840, 80 грн. та звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при відсутності у суду відомостей щодо звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 840, 80 грн., що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України та підлягає стягненню на користь держави судовий у розмірі 908,00 грн., що відповідає розміру встановленому Законом України «Про судовий збір».

Outcome: partial