Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач 26 березня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 липня 2007 між сторонами було укладено кредитний договір №\~DNK0АЕ00000425, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у сумі 20\~606,60 доларів США, терміном користування до 18.07.2012 року. Позивач свої зобовязання виконав, - кредит надав. Але, станом на 03.03.2015 року заборгованість відповідача перед банком складає 49\~573,60 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.03.2015 року, складає 756\~922,39 грн., з якої: заборгованість за кредитом 13\~345,14 доларів США; заборгованість по процентам 13\~494,09 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 834,86 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 21\~899,51 доларів США. Від загальної суми заборгованості віднімається сума у розмірі 19\~077,13 доларів США, яка була стягнута на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2011 року та дорівнює 30\~496,47 доларів США. Оскільки відповідач здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором не бажає, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути із [PERSON] на свою користь суму заборгованості у розмірі 30\~496,47 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.03.2015 року, складає 756\~922,39 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання позивач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], не зявився. Про час, місце та день судового засідання був сповіщений у встановленому законом порядку. До суду представник надав письмову заяву, в якій просить суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.31). Відповідач у судове засідання не зявився. Про день, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Проти позовних вимог заперечує та просить застосувати строки позовної давності (а.с.33-34). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. За змістом ст..6 Конвенції про захист прав людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у звязку із порушенням його виконання. Суд, зясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обовязків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що 19 липня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») було укладено кредитний договір №\~DNK0АЕ00000425, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику кредит, на строк з 19.07.2007 року по 18.07.2012 року, у вигляді непоновлюваної лінії в сумі 20\~606,60 доларів США, на купівлю автомобіля у розмірі 14\~558,00 доларів США, а також 34,00 грн. для сплати за реєстрацію предмету заставив Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 145,58 доларів США у момент надання кредиту та у розмірі 909,91 доларів США на оплату страхових платежів,72,79 доларів США на сплату страхового платежу по договору особистого страхування, та у розмірі 4\~913,51 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору (а.с.10-12). Однак, в порушення умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, в наслідок чого станом на 03.03.2015 року заборгованість відповідача перед банком складає 30\~496,47 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.03.2015 року, складає 756\~922,39 грн. (а.с.6-8). Встановлено, що позивач звертався до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ТОВ Українське фінансове Агентство «Верус», [PERSON] про стягнення заборгованості до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. У своїх позовних вимогах просив стягнути із останнього заборгованість, що утворилась станом на 18.10.2010 року в сумі 19\~077,13 доларів США, із якої: заборгованість за кредитом 13\~299,59 доларів США; заборгованість по процентам 3\~255,57 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 373,49 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 1\~179,84 доларів США. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20\~травня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №\~DNK0АЕ00000425 від 19.07.2007 року стягнуто із [PERSON] на користь позивача суму в розмірі 150\~698,16 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 500,00 грн.; солідарно стягнуто із [PERSON] та філії ТОВ «Українське фінансове Агентство «Верус» суму в розмірі 200,00 грн. та судові витрати в сумі 1\~628,98 грн. (а.с.4-5). Отже, судом достовірно встановлено, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №\~DNK0АЕ00000425 від 19.07.2007 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2011 року задоволено у повному обсязі. Згідно зі ст..61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Враховуючи те, що в даному позові, позивач просить стягнути із [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №\~DNK0АЕ00000425 від 19.07.2007 року за вирахуванням раніше стягнутої на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2011 року суми заборгованості у розмірі 19\~077,13 доларів США, та враховуючи заяву відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд вважає, що стягненню підлягає сума відсотків нарахованих за останні три роки та сума пені нарахована за останній рік, тобто до моменту звернення позивачем із даним позовом. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст..1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 03 червня 2015 року №6-31 цс15. Отже, із розрахунку заборгованості (а.с.6-8) виходить, що за період із 21 березня 2012 року по 03 березня 2015 року, тобто до моменту звернення позивача із позовом до суду, сума відсотків за користування кредитом становить 6\~337,46 доларів США. Виходячи із даної суми, яка є загальною сумою боргу за кредитним договором, що стягується станом на 03.03.2015 року, сума пені за один рік, а саме: за період з 15.04.2014 року по 03.03.2015 року, виходячи із розрахунку, що ставка пені становить 0,15% на день від суми боргу, становить 3\~469,45 доларів США (6\~337,46 * 0,15% = 9,50 (вартість пені за один день); 9,50 *365 днів = 3\~467,50). Щодо стягнення суми комісії, яку позивач враховує у розрахунку заборгованості за кредитним договором, суд виходить із того, що умовами кредитного договору взагалі не передбачено вимоги сплати позичальником будь-якої комісії. А також те, що у самому розрахунку заборгованості немає жодних відомостей щодо ставки комісії, її порядку нарахування та вирахування із загальної суми боргу. Суд наголошує, що не зважаючи на покладений ст..60 ЦПК України, обовязок доказування позивачем своїх вимог, останнім не надано жодних допустимих, достовірних та достатніх доказів у підтвердження правомірності вимог щодо стягнення заборгованості за комісією за кредитним договором, тому, суд вважає, що дані вимоги є незаконними, недоведеними та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази та виходячи із того, що рішення суду має бути законним та справедливим, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, внаслідок чого слід стягнути з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором №\~DNK0АЕ00000425 від 19.07.2007 року в розмірі 9\~804,96 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.03.2015 року, складає 243\~359,10 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 88 ЦПК України, враховуючи те, що позов задоволено частково з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 2\~433,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial