Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.12.2019 року звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів в розмірі 67\~592,76 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/9294/13-ц від 22.08.2013 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг згідно розписки, розмір якого в гривневому еквіваленті становить 47 958 гривень, та судовий збір в розмірі 479,58 гривень. Станом на день подання цього позову відповідачем рішення суду не виконане та борг не сплачений. Вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених ч. 2 ст. 625, ст. 1048 ЦК України. Тому виходячи з загальної суми боргу 48007,95 грн. просить стягнути з відповідача 4324,25 грн - 3% річних за користування коштами за період з 02.12.2016 року по 02.12.2019 року, 14517,32 грн. інфляційних збитків за період з 20.09.2013 року по 02.12.2019 року та 48751, 19 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 20.09.2013 року по 02.12.2019 року. Загальна заявлена позивачем сума до стягнення з відповідача становить 67\~592,76 грн. Крім того позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Ухвалою судді від 26.12.2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 28.01.2020 року представник відповідача [PERSON] адвокат Бакалець І.Г. подав суду відзив на позовну заяву в якому вказує на те, що на даний час, рішення Тернопільського міськрайонного суду № 607/9294/13-ц від 22.08.2013 року виконано в повному обсязі і вказана сума боргу повністю відшкодована [PERSON] [PERSON] . Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, та у рішенні суду борг [PERSON] перед [PERSON] визначений по курсу долара США до гривні за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення, вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні. На підтвердження свого твердження вказує на правову позицію викладену 20 лютого 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 638/10417/15-ц, провадження № 61-21851св18 (ЄДРСРУ № 80223858). Відповідно до постанови ВС від 30.11.2018 року (справа №2-2442/12). Крім того вказує на те, що відповідно до постанови ВС від 30.11.2018 року (справа №2-2442/12), право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначено договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги. Відтак вважає, що позивачем [PERSON] пропущені строки позовної давності, які передбачають звернення до суду про стягнення неустойки (пені) та відсотків користування кредитними коштами. На підставі наведеного просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] в його користь суми відсотків за користування коштами та інфляційних витрат в розмірі 67592, 76 грн. - відмовити. Крім того просить стягнути з позивача на користь відповідача суму витрат на професійну правничу допомогу які становлять 7000 грн. 28.01.2019 року представник позивача [PERSON] адвокат Гриців О.Я. подала суду відповідь на відзив в якому зазначила, що посилання відповідача на положення статті 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої ним заявлено, є підставою для відмови у позові, не заслуговують на увагу, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами, у розумінні статті 266 ЦK України, тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливо до моменту Фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову (постанова Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16). Позивачем, при нарахуванні відсотків за користування коштами та інфляційних витрат були враховані строки позовної давності. Крім того вказує на те, що в даному випадку грошове зобов`язання відповідача перед позивачем виникло на підставі судового рішення, а не цивільно-правового чи іншого договору. Вказане грошове зобов`язання між сторонами про стягнення боргу визначене за рішенням суду саме у гривні, та іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Посилання відповідача що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає право кредитору лише на отримання сум, передбачених ч.2 cт. 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків за Кредитним договором вважає безпідставним, оскільки Велика Палата в постанові від 10.04.2018 року в справі №910/10156/17 дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору). Необґрунтованою також вважає вимогу відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн., оскільки в матеріалах справи відсутній договір про надання професійної правничої допомоги, відповідачем не визначено порядок оплати послуг адвоката та погашення витрат адвоката та відсутні акти виконаних робіт, що мали б містити склад та розрахунок таких витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Гриців О.Я. позовні вимоги підтримали та просять задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бакалець І.Г. в судовому засіданні просить у позові відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Крім того подав суду заяву про застосування строку позовної давності, щодо заявлених позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав: \~Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/9294/13-ц від 22.08.2013 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг згідно розписки, розмір якого в гривневому еквіваленті становить 47 958 гривень та судовий збір в розмірі 479,58 гривень. Постановляючи вказане рішення суд встановив, що \~01.07.2010 року відповідачка [PERSON] склала розписку про те, що нею позичено у позивача [PERSON] 15 січня 2008 року кошти в сумі 6000 доларів США під 5% річних, при цьому проценти сплачувалися справно до 15 липня 2009 року, однак станом на дату складання розписки, у зв`язку з економічною кризою та девальвацією гривні відносно долара США, відповідачка проценти сплачувати перестала а позичені кошти поверне за першої можливості. За умовами \~ст. 82 ч. 4 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. \~ \~ \~ \~ Як вбачається з листа Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного yпpaвлiння юстиції № 38927/05 станом на 25.11.2019 року за ВП №40055686 не стягнуто борг за виконавчим листом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/9294/13-ц від 20.09.2013 року про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] боргу згідно розписки, розмір якого в гривневому еквіваленті становить 47 958 грн. та судовий збір в розмірі 479,58 грн. 19.12.2019 року відповідач [PERSON] через АКБ «Приватбанк» погасила перед [PERSON] заборгованість, яка утворилась на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22.08.2013 року, що підтверджується банківською квитанцією від 19.12.2019 року на суму 48 381,63 грн., які перераховані згідно виконавчого листа №607/9294/ 13-ц від 20.09.2013 року. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Спір між сторонами стосується стягнення компенсаційних втрат, відсотків та пені з підстав передбачених ст. 625, 1048 ЦК України, нарахованих позивачем після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. 526, 599 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Разом з тим, суд враховує, що ч.2\~ст.625 ЦК України\~визначено право позивача на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Одночасно суд враховує, що правова природа цих відсотків не являється процентами за користування позикою. Інший розмір процентів у випадку прострочення грошового зобов`язання сторонами у договорі позики (розписці) не визначено, а відтак позивач має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми. Суд відхиляє твердження сторони відповідача на безпідставність нарахування позивачем інфляційних нарахувань на суму боргу з наступних підстав: Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) вказано, що: «При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним». Варто звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду не відступала ні від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, ні від раніше висловлених висновків Верховного Суду України у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16; від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16; від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15. Таким чином, беручи до уваги, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/9294/13-ц від 22.08.2013 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг згідно розписки, розмір якого в гривневому еквіваленті становить 47 958 гривень, та судовий збір в розмірі 479,58 гривень, суд приходить до висновку що позивач [PERSON] скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, яка була задоволена судом, а відтак з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Таким чином, відповідно до\~ст.625 ЦК України\~на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних. За умовами ст. 257 ЦК України стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Позивачем, при нарахуванні відсотків за користування коштами та інфляційних витрат були враховані строки позовної давності, зокрема згідно розрахунку складеного позивачем період нарахування 3% річних з урахуванням позовної давності в 3 роки - з 02.12.2016 року по 02.12.2019 року, сума 4 324 грн. 25 коп., а сума інфляційних збитків за період з 02.12.2016 року по 02.12.2019 року становить 14 517 грн. 32 коп. Зазначений розрахунок судом перевіреній та є арифметично вірним. Розрахунку на спростування вимог позивача в цій частині чи безпідставності їх нарахування стороною відповідача не надано. \~ \~ \~ \~ Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення коштів в сумі 48751,19 грн. розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі ст. 1048 ЦК України, суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Однак Великою Палатою Верховного суду у постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію, згідно якої, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого строку кредитування. Таким чином суд вважає помилковими посилання позивача на необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті\~1048\~ЦК України. Водночас згідно позовної заяви та викладеного у ній розрахунку вбачається, що позивачем здійснено розрахунок суми грошової вимоги в розмірі 48751,19 грн, як пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Пеня, за визначенням ч.3 ст. 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.\~Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. На відміну від процентів як плати за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно із розрахунками, представленими позивачем, розрахунок пені здійснено на рівні облікової ставки НБУ виходячи з суми боргу 48007 95 грн. за період з 20.09.2013 року по 02.12.2019 року на загальну суму 48751,19 грн. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви до винесення судом рішення. Стороною відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності. Застосовуючи строк позовної давності, суд вважає, що сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в період з 02.12.2018 року по 02.12.2019 року (12 місяців, що передують зверненню до суду з позовом) становить 8320 грн. 34 коп. Розрахунок пені здійснено на рівні облікової ставки НБУ виходячи з суми боргу 48007 95 грн. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в даному випадку порушені права позивача відповідачем, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] 14517 грн. 32 коп. - інфляційних втрат, 4324 грн. 25 коп. - 3 % річних за користування чужими коштами, 8320 грн. 34 коп. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на загальну суму 27161 грн. 91 коп. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути в користь [PERSON] 768 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: partial