Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON], від імені та в інтересах якого діє [PERSON], звернувся до суду з вказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2015 року. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спору про розподіл спільного майна на сьогоднішній день немає. Шлюбні відносини фактично припинені, так як вони мають різні погляди на життя. Оскільки подальше спільне життя стало неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, позивач просить шлюб з відповідачем розірвати. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позов в частині розірвання шлюбу задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала, просила позов задовольнити. В останнє судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що позовні вимоги визнає в частині розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «[PERSON]». Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено згідно актового запису про шлюб №12, зробленого в книзі реєстрації Районної адміністрації Бернартіче, Пісек у І томі, за 2015 рік, на сторінці/аркуші 118, 12 вересня 2015 року в Бернартіче, 33 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON].Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]»(а.с.10-11). Від даного шлюбу сторони по справі неповнолітніх дітей не мають. Фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені. Подружнє життя сторін не склалося через втрату почуття кохання та взаємоповаги, різні погляди на життя. Спору про розподіл спільного майна на сьогоднішній день немає. Згідно листа від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» вирішуючи питання про підсудність цивільних справ з іноземним елементом, судам слід враховувати не тільки норми внутрішньодержавного права, але й колізійні норми, які містяться в конвенціях і двосторонніх договорах України та інших держав про правову допомогу. Згідно ч.2, 5 ст.30 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах якщо один із подружжя має місце проживання на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території другої Договірної Сторони, застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, орган юстиції якої отримав заяву про порушення справи. Якщо справу про розірвання шлюбу розглядає суд, він також є компетентним у вирішенні питань виховання й утримання неповнолітніх дітей подружжя, що розлучається. Відповідно до ст.58 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ст.63 Закону України «Про Міжнародне правите право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Надання строку на примирення суд вважає недоцільним, оскільки, сторони категорично заперечують проти надання зазначеного терміну. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 цього Кодексу. Згідно зі ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст.110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.112 ч.2 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд, проаналізувавши встановлені конкретні обставини у справі, оцінивши надані в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім'ї неможливе і суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, заява відповідає дійсній волі жінки, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Outcome: approved