Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач 26.10.2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов О.А., Орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про визнання договору іпотеки недійсним, скасування заборони на відчуження, внесення змін до реєстру. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 22.12.2016 року, в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 30.11.2004 року її мати [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру за адресою: [ADDRESS]. З часу придбання квартири позивач постійно проживала у вказаній квартирі. У травні 2016 року [PERSON] повідомила позивача про те, що квартира є предметом іпотеки у ПАТ КБ «Приватбанк». 12.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту. Також 12.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS]. Під час укладення договору [PERSON] не приховувала те, що вона має на утриманні малолітню дитину (позивача). Отже, на час нотаріального посвідчення договору іпотеки на утриманні позивача була малолітня дитина, яка мала право на користування переданою в іпотеку квартирою, а відтак договір іпотеки від 12.02.2008 року укладено з порушенням прав дитини та без згоди органу опіки та піклування, і такий договір має бути визнаний недійсним з моменту його укладення. Позивач просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 12.02.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк»; скасувати заборону на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS], накладену згідно договору іпотеки; внести до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру щодо обтяження нерухомого майна іпотекою; внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості про виключення запису з реєстру щодо накладення заборони відчуження нерухомого майна згідно договору іпотеки. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у заяві від 02.10.2017 року просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у заяві від 02.10.2017 року просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. У заяві від 25.05.2017 року просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов О.А., Орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] - матері позивача [PERSON], [INFO], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М. за реєстровим № 5601, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 13.01.2005 року (а.с. 10, 11). 12.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNU0GA08441582, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 39525,00 доларів США (а.с. 12-15). На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 12.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Орловим О.А. за реєстровим № 438, за яким [PERSON] передала банку в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-17). На момент укладення договору іпотеки донька [PERSON] - [PERSON] була малолітньою. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки, гарантувала, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб; разом з тим, іпотекодавець приховала той факт, що право користування спірним житлом фактично мала неповнолітня дитина, а також, що право неповнолітнього внаслідок укладення цього договору не порушене. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 року № 6-2940цс15, від 06.04.2016 року № 6-589цс16, від 10.07.2017 р. № 6-1002цс17, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Місцем проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не вважаться безумовним, якщо суд буде установить інше постійне місце проживання дитини. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які водночас є законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Норми статті 177 СК України, статей 16, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, на яке має право дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, на яке має право дитина, за позовом її батьків не може бути сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а лише порушення внаслідок його укладення майнових прав дитини. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року № 6-2976цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Як вбачається з паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого Ленінським РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 01.01.2013 року, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.02.2009 року, тобто після укладення договору іпотеки квартири від 12.02.2008 року (а.с. 77). Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнена, її позовні вимоги задоволенню не підлягають, а, отже, за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed