Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач 19.11.2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.02.2008 року між ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір DOXRFD92270126, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 6300 грн. зі сплатою 25,08% річних та з кінцевим терміном повернення 21.12.2008 р. Однак всупереч договірним зобов'язанням, у встановлені графіком терміни позичальником не повернуто належні грошові кошти, в результаті чого сума боргу станом на 05.11.2013 рік складає - 20476, 20 грн., які й просили стягнути з [PERSON] на користь банку, а також судовий збір у розмірі 229,40 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 13 січня 2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором DOXRFD92270126 від 21.02.2008 року у розмірі - 7792,41 грн., а також судовий збір у розмірі 87,17 грн., а всього - 7879 (сім тисяч вісімсот сімдесят дев'ять) грн. 58 коп. В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] - відмовлено. З вказаним рішенням суду не погодилися Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] та подали апеляційні скарги. [PERSON] в апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Доводами апеляційної скарги наведено, що позивачем пропущено строки позовної давності, а виходячи з ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки заявою позичальника від 21.02.2008 року встановлено строк повернення кредиту до 21.12.2008 року, то саме з цієї дати почав перебіг строк позовної давності, а позов подано до суду 18.11.2013 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Також, суд не мав підстав вважати надані позивачем умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» «Стандарт») дійсними на час укладання кредиту, оскільки ці умови не містять підпису позичальника, реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також не мають жодних ознак ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від Заяви позичальника. Доводами ПАТ КБ «ПриватБанк» наведено, що рішення в частині зменшення розміру суми заборгованості є незаконним та необґрунтованим через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та є таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до укладеного договору №DOXRFD92270126 від 21.02.2008 року [PERSON] (далі - відповідач) 21.02.2008 року отримав кредит у розмірі 6300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, підписавши заяву разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», що є договором між ним і банком, про що свідчить підпис відповідача у заяві. У порушення норм статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 05.11.2013 року має заборгованість в загальній сумі 20476,20 грн., яка складається з заборгованості за кредитом; процентів за користування кредитом; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штрафів (фіксованої частини та процентної складової). Апелянт вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові, дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки не врахував, що при укладанні кредитного договору відповідач надав згоду, що «заява разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» Умовами надання кредиту фізичним особам, Тарифами складає між Позичальником та Банком кредитний договір» і це відповідач засвідчив своїм підписом. Відповідно до цих Умов терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю в 5 років. На підставі цього, просить змінити рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог та задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. З доводами апеляційної скарги відповідача не погодився, просив її відхилити. Відповідач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги позивача не підтримав, просив скаргу відхилити та задовольнити вимоги його апеляційної скарги. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21.02.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №DOXRFD92270126, згідно умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 6300 грн. зі сплатою 25,08% річних з кінцевим терміном повернення 21.12.2008 р. (а.с. 4-7). Однак, всупереч умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства України, відповідач не сплатив щомісячні платежі на повернення кредиту у строк, встановлений кредитним договором, зокрема, відповідно до графіку погашення кредиту. У зв'язку з порушенням зобов'язань по кредитному договору відповідач станом на 05.11.2013 року має заборгованість у розмірі - 20476,20 грн., з яких: - заборгованості за кредитом - 1890,62 грн.; - заборгованості по процентам за користування кредитом - 0,43 гривень; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 17133,90 грн.; - штраф (фіксована частка) - 500,00 грн., - штраф (процентна складова) - 951,25 грн. (а.с. 3). Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем [PERSON] сплачено 70% від загальної суми за тілом кредиту у розмірі 4409,38 грн., а тому суд вважав за необхідне зменшити розмір пені пропорційно до сплаченої ним суми за тілом кредиту та стягнув з відповідача на користь позивача пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 5080,60 грн. та з урахування строку позовної давності заборгованість за кредитом, процентам та штрафам (фіксована частка та процентна складова). Проте, апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Згідно Заяви Позичальника [PERSON] зобов'язаний повернути кредит в строк до 21.12.2008 року (а.с. 4 зв.ст.). Виходячи з цього строку позовної давності, банк, звернувшись до суду до 19.11.2013 року не пропустив строки позовної давності в частині окремих місячних платежів позовних вимог, тому доводи апелянта [PERSON] щодо застосування строків позовної давності відносно всіх позовних вимог, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, не підлягають задоволенню. Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, пені, тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи), а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача за період з 20.03.2008 року по 19.11.2008 року (19.11.2013 року - момент звернення до суду) заявлені поза межами строків позовної давності, тому в цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог щодо стягнення неустойки (штрафу та пені), то виходячи з ч. 2 ст. 258 ЦК України до цих вимог застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки підлягає частковому задоволенню в частині позовних вимог за період з 19 листопада 2012 року по 19 листопада 2013 року за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором кредиту. Отже, враховуючи вищевикладене, має бути стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість: за кредитом - 1890,62 грн., за відсотками у сумі - 0,43 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі - 4152, 64 грн., штраф - 500, 00 грн. (фіксована частина) та штраф (5% від суми заборгованості відповідно до п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам) - в розмірі 94,55 грн., а всього - 6638,24 грн. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 229,40 грн., тому з відповідача на користь позивача має бути стягнуто саме цей розмір судового збору, та користь держави - в розмірі 14,20 грн., виходячи з мінімального розміру судового збору.

Outcome: partial