Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу [PERSON] із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він [PERSON] є сином та опікуном [PERSON] на підставі рішення Канівського міськрайонного суду від 17.09.2015р. 30.09.2015р. йому стало відомо, що 04.05.2012р. приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON] був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], реєстр № 605, згідно якого його мати [PERSON] (визнана недієздатною за рішення Канівського міськрайонного суду від 17.09.2015р. № 697/874/15-ц і позивач [PERSON] являється її опікуном.) подарувала, а відповідач [PERSON], [INFO] прийняла у власність вищезгадану квартиру. Позивач [PERSON] вважає, що даний правочин повинен бути визнаний судом недійсним у звязку з тим, що на момент його укладення його мати [PERSON]І хворіла та не цілком усвідомлювала свої дії та не могла адекватно керувати ними, а відповідач скориставшись обізнаністю про стан її здоровя умовила її укласти договір дарування. Відповідач приблизно з 1997 року по 2010 рік, разом із членами своєї сімї проживала в спірній квартирі разом з [PERSON]. Так склалося, що у позивача [PERSON] не склалися сімейні стосунки з матірю відповідачки [PERSON] і 06.10.2010 р. вони розлучились. В свою чергу після розлучення [PERSON] 08.11.2011 року подарував своїй колишній дружині 1/4 (одну четверту частку) в праві власності на квартиру №12 розташовану в будинку № 51 по вул.. Леніна в м. Каневі, сподіваючись на те, що в подальшому він буде проживати зі своєю матірю [PERSON]І в квартирі [ADDRESS]. На момент укладання договору дарування позивачі були зареєстровані в вищезазначеній квартирі. Приблизно навесні чи влітку 2010 року відповідачка по справі разом з усіма членами своєї сімї переїхали на постійне проживання в [INFO], який успадкував її чоловік від родичів. З того часу позивач [PERSON] переїхав проживати в спірну квартиру , оскільки його мати [PERSON] почала ще дужче хворіти та стан її здоровя погіршувався він змушений був доглядати за нею . Крім того уважно ознайомившись з умовами договору дарування від 04.05.2012 року укладеного між [PERSON] та відповідачем, виявилось що однією з умов договору є : встановлення сервітуту, який полягає у особистому праві Дарувальника, довічно і безоплатно користуватися подарованим майном з моменту переходу права власності до Обдарованого, і такі вимоги суперечать вимогам ст. 717 ЦК України і є незаконними. Якщо такі умови є незаконними, то і договір дарування можна вважати недійсним. Враховуючи те, що на думку позивача [PERSON] під час укладення договору дарування не розуміла правильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення,такий правочини можна визнати недійсними. Так, помилка виникла внаслідок необачності та самовпевненості, невірного розуміння під час укладення договорів одне одного в ході переговорів, а також невірного тлумачення закону та дій третіх осіб зокрема приватного нотаріуса, який не пояснив належним чином визначення понять сервітуту, тому помилка є підставою для визнання недійсними правочинів. Крім того [PERSON] разом зі своєю матірю зареєстрований та проживає в даній квартирі, іншого житла не має і бажає далі проживати та належно користуватися квартирою, крім того весь час сплачував та до цих пір сплачує комунальні послуги. Тому просить суд визнати договір дарування квартири, № 239 будинку № 8 по вул. 206 Дивізії в м. Каневі Черкаської області, укладений 04.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською.Є.П., зареєстрований в реєстрі № 605, від 04.05.2012 року, недійсним. Просить винести рішення, яким зобовязати [PERSON] повернути у власність [PERSON] спірну квартиру та просить з відповідача стягнути судовий збір в розмірі 681,00 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав свій позов та просить його задовольнити повністю. У судовому засіданні представники позивача позов підтримала повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позові, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та показала, що вона не позбавляла житла бабусю та батька позивача по справі, крім того вказує, що [PERSON] свідомо, своїм волевиявленням подарувала їй квартиру, передала їй у власність, хоч дійсно за умовами договору вони домовились про встановлення сервітуту за яким [PERSON] має особисте право довічно і безоплатно користуватись подарованою квартирою з моменту переходу права власності до неї. Власного житла позивача [PERSON] вона не позбавляла оскільки він ніколи не мав права власності на спірну квартиру. Те, що позивачу стало відомо про укладення договору дарування лише 30.09.2015 року , суперечить дійсності , оскільки вона сама особисто повідомляла його . Просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, та просила суд відмовити в задоволенні позову , посилаючись на письмові заперечення. Допитанав судовому засіданні в якості свідка [PERSON], підтвердила, що [PERSON] хворіє і бувало так, що вона забувалась та навіть не могла знайти дорогу додому. Тобто в неї виявлялись якісь психічні розлади можливо через її вік, а можливо через хворобу, точно вона вказати не могла. Підтвердила, що останні два роки [PERSON]доглядає її син, а внучку дуже давно не бачила. Допитана в судовому засіданні в якості свідка на стороні відповідача [PERSON] вказала , що під час укладання договору її свекруха розуміла значення своїх дій. ЇЇ донька [PERSON] навіть могла їй довірити свою дитину, яку інколи [PERSON] забирала з садочку, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], та крім того повідомили, що не помічали у неї є якісь психічні розлади , і вона цілком адекватно з ними спілкувалась. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказав, що бабуся добровільно подарувала квартиру його дружині , що в неї є якісь суттєві психічні розлади він не помічав, останній раз бабусю бачив у 2015 році, вона прогулювалась . З квартири виїхали вони з сімєю у 2010 році. Тоді і віддали ключі від квартири. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] по даній справі надавала пояснення, згідно якого вважає, що в даному спорі немає жодних підстав для визнання договорів дарування недійсними, просить справу розглядати за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. З матеріалів справи встановлено, що 04 травня 2012 року між [PERSON]І та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON] 04.05.2012 року, зареєстрований в реєстрі №605. За цим договором дарувальник [PERSON] передає безоплатно, а обдарований [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS]. Дар цей сторони оцінюють, як вказано в договорі, у 68096,00 грн. (а.с.14-15) В цьому договорі в п.1.2. зазначено, що одночасно сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві дарувальника [PERSON] довічно і безоплатно користуватися подарованим житловим будинком з моменту переходу права власності до обдарованого. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. [PERSON] в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. (Правова позиція ВСУ № 6-372цс16) Судом встановлено, що позивач [PERSON] на час укладення спірного договору дарування 04.05.2012 р. (а.с.14-15) була особою похилого віку, оскільки їй на той час виповнилося 73 роки (а.с.11) Рішенням Канівського міськрайонного суду від 17.09.2015р. справа № 697/874/15-ц, [PERSON] визнана недієздатною. Відповідно до ст.. 39 ЦКУ Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до ст..40 ЦКУ фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною. Ухвалою суду від 01.03.2016 р. (а.с.149) у справі призначено судово-психіатричну експертизу з метою визначення стану здоровя [PERSON]І.(чи хворіє остання яким-небудь психічним захворюванням та чи хворіла вона таким захворюванням датою на 04. травня 2012 року та чи усвідомлювала [PERSON] на дату укладення договору дарування , значення своїх дій та чи могла вона керувати ними.). На виконання ухвали суду від 01.03.2016р. суду надано Висновок експерта № 614 від 23.08.2016р. (а.с.182-187) згідно якого експерти прийшли до наступного: На даний час [PERSON] страждає на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді Судинної деменції- F 01.0 згідно з МКХ- 10. У період укладання договору дарування від 04.05.2012 року [PERSON] страждала на психічний розлад у вигляді Психоорганічного синдром внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу F- 07.9 згідно з МКХ- 10, що за ступенем своєї вираженості істотно впливав на здатність підекспертної усвідомлювати значення дії та керувати ними. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] не рахується нерухомого майна (а.с.23-24) При вирішенні спору суд приймає до уваги висновок, який викладений у вигляді правової позиції ВСУ у справі № 6-1124цс15, відповідно до якого зазначено, що відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача квартири згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу своєї квартири у власність на противагу тверджень про те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання позивачів. Так з матеріалів справи, а саме змісту оспорюваного договору дарування квартири від 04.05.2012 р. (а.с.14-15) вбачається, що в п.1.2. містяться умови: «Одночасно сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві Дарувальника [PERSON] довічно і безоплатно користуватися подарованим житловим будинком з моменту переходу права власності до Обдаровуваного». Згідно ст. 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Крім цього, слід зазначити, що факт постійного проживання [PERSON] в спірній квартирі по № 239 будинку № 8 по вул. 206 Дивізії в м. Каневі, Черкаської області підтверджується і самими сторонами під час допиту їх в судовому засіданні і не оспорюється ними. Позивач [PERSON] як опікун [PERSON]користується квартирою по № 239 будинку № 8 по вул. 206 Дивізії в м. Каневі, Черкаської області і сплачує комунальні послуги, рахунки за які виписані на імя [PERSON] (а.с.31-57). З викладеного виходить, що одночасно з безоплатним відчуженням майна за договорами дарування відповідачу, позивач уклала з останнім угоду довічного і безоплатного користування цим майном, - внаслідок чого у відповідача - обдаровуваного з'явилися зустрічні зобов'язання стосовно дарувальника, а саме надання дарувальнику права довічного і безоплатного користування належним йому, обдаровуваному, майном. І це суперечить суті договору дарування, оскільки встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру. Так дослідженням змісту позовної заяви встановлено, що підставами подання позову [PERSON] в інтересах [PERSON]І є фактичні обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, а саме, що оспорюваний договір було укладено [PERSON] на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої обставини, а також зазначив, що через психічний розлад вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відповідно да ст..225 ЦПК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Відповідно до п.1 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Тому недійсність будь-якого договору має наслідком скасування державної реєстрації прав, проведеної на підставі такого договору. При цьому відповідно до п.9 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON], подаючи позов, сплатила 681,00 грн. судового збору (а.с.1,2), Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] зазначені витрати.

Outcome: approved