Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач 20.11.19 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить стягувати з відповідача на її користь: аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; аліменти на її користь на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн щомісячно до досягнення вказаною вище дитиною 3 - річного віку. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що сторони уклали між собою шлюб 30.01.17 р.. За час шлюбу у сторін народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] .. Подружнє життя сторін поступово почало погіршуватись, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин сторін. Майже 5 останніх років сторони спільно не проживають, але вказана вище спільна неповнолітня дитина сторін проживає з нею і перебуває на повному її утриманні. Відповідач не надає утримання дитині. Так як вона має незначні доходи, то забезпечити належне утримання самостійно змоги не має. Покликаючись на ст. 180, 181, ч. 2 ст. 182, ст. 184 СК України, Закон України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», зазначає, що відповідач має достатній доход, працює за кордоном, добровільно утримувати дитину не бажає. Покликаючись на ч. 2 ст. 84, ст. 191 СК України, просить позов задовольнити. Провадження у справі було відкрито 06.12.19 р. за ухвалою суду. Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачем отримано під розпис 14.12.19 р.. 28.12.19 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, обґрунтований, з покликанням на ст. ст. 180 - 197 СК України тим, що позов він визнає частково, а саме - на суму 1 000 грн на утримання дитини щомісячно, хоча просить у задоволенні позову відмовити; доводи позивача про те, що він не приймає участі в утриманні спільної неповнолітньої дитини сторін, дійсності не відповідають. 4 місяці тому сторони окремо поїхали до РП на заробітки. Спільна неповнолітня дитина сторін залишилась з бабусею позивача, яка є похилого віку - 80 р., сама потребує догляду. Він, дізнавшись про це через 3 - 4 дні, зателефонував своїм батькам з проханням забрати дитину до себе. Через місяць сторони повернулись, однак, позивач прибула з новим кавалером. Тоді - у жовтні - йому стало зрозуміло, що позивач його не поважає як чоловіка. Доводи позивача про те, що вона має незначні доходи, підтверджують, що тягар утримання сім`ї ніс він. Він має несталі доходи від заробітків у РП, щотижня приїжджав до сім`ї та надавав утримання. Однак позивач його зрадила. Позивач не надала доказів несення витрат по утриманню дитини, він же стверджує, що свій доход позивач витрачає, у більшій частині, на себе. У вересні 2019 р. дитина проживала у його батьків і не перебувала на утриманні позивача. Він не заперечує свого обов`язку по сплаті аліментів на дитину. Він не має власного житла, проживає у будинку своїх батьків, періодично приїжджає з РП за ліками, продуктами харчування, грошима, так як утримує і своїх батьків. Його батько є особою з інвалідністю 3 гр. та останньому фізична праця протипоказана. У складі сім`ї є також неповнолітня сестра - [PERSON] .. Тому значна частина його доходу витрачається на його батьків. В середньому на місцяь він отримує біля 5 733 грн, сплачує податки. На даний час його доход витрачається на щоденні потреби, комунплатежі, допомогу батькам, придбавання необхідного, оплату проїзду, тому він згідний сплачувати на утримання дитини кошти в сумі 1 000 грн. Покликаючись на ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України, зазначає, що розмір його доходу не надає йому матеріальної змоги утримувати позивача. Тому вважає, що позов у цій частині задоволенню не підлягає. Просить не покладати на нього, або покласти на обох сторін сплату судового збору, так як він не ухилявся від утримання дитини. Він у зв`язку з пред`явленням передчасного та безпідставного позову поніс судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги адвоката і очікує понести витрати в розмірі 5 000 грн, які слід покласти на позивача. Просить у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання позивача відмовити у повному обсязі; відмовити у позовних вимогах позивача в частині стягнення з нього аліментів на утримання дитини сторін в розмірі 2 000 грн, задовольнивши позов в цій частині частково - в сумі 1 000 грн; звільнити його від сплати судового збору, або розділити такі витрати між сторонами порівну. Копію відзиву на позовну заяву позивачем отримано під розпис 04.01.20 р.. 08.01.20 р. позивачем подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, обгрунтовану тим, що доводи відповідача про утримання спільної неповнолітньої дитини лише ним та нераціональне використання нею своїх доходів і подружню зраду; періодичне надання відповідачем зароблених у РП коштів на утримання сім`ї є такими, що дійсності не відповідають, є способом виправдати свої дії та поведінку. На протязі майже 5 міс. окремого проживання сторін їх дитина проживає лише з нею та утримується лише нею. Її доходи, дійсно, є незначними, тому вона вдається до підзаробітків. Вона хворіє та потребує вартісного лікування. За останні 5 міс. відповідачем надано їй для утримання дитини 2 500 грн, компенсовано частково - на суму 800 грн її витрати на лікування дитини у грудні 2019 р. у Волинській обласній інфекційній лікарні, що склали 4 000 грн. Доводи відповідача про розмір його доходу у РП та утримання його батьків, дійсності, з врахуванням вказаного ним розміру його доходів та обсягу витрат, не відповідають. Матір відповідача працює та має доход, батько відповідача на протязі останніх 10 р. проживає окремо від сім`ї. Біля 2 - міс. тому відповідач придбав собі третій автомобіль, що спростовує його доводи про невеликий доход. Ще до її звернення до суду з розглядуваним позовом, зокрема, відповідач вивіз із будинку її матері, де сторони проживали як сім`я, всі речі домашнього вжитку, що змусило її придбавати відповідні речі для забезпечення дитині належних умов проживання. Тому просить її позов задовольнити повністю. Одночасно позивачем подано до суду заяву (у тексті відповіді на відзив на позовну заяву) про розгляд справи з викликом сторін. За ухвалою суду від 22.01.20 р. задоволено клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін. За станом на 03.02.20 р. відповідач заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву до суду не подала. У судовому засіданні 03.02.20 р. позивач та її представник - адвокат позов, кожен зокрема, підтримали у повному обсязі та надали суду пояснення, аналогічні доводам позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву. Відповідач у судове засідання 03.02.20 р. не з`явився, хоча належно повідомлений. Про причини неявки суду не повідомив. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не подав. Попередньо подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що позову не визнає. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника - адвоката, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 30.01.17 р., що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30.01.17 р. виконкомом Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області. Згідно з копією свідоцтва про народження вказаної вище неповнолітньої дитини, вона народжена за час шлюбу сторін - 18.03.17 р.. Відповідно до копії паспорта позивача № [NUMBER], копії Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № [NUMBER] від 04.05.17 р., виданого Ковельським РВ У ДМС України у Волинській області, позивач проживає у [ADDRESS] . Відповідно до копії довідки виконкому Голобської селищної ради Ковельського району Волинської області № 1 660 від 15.10.18 р., дійсно, у складі сім`ї позивача проживає вказана вище неповнолітня дитина сторін. Таким чином позивачеві належить право вимоги за розглядуваним позовом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 р., що ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.91 р. та набула чинності для України 27.09.91 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім того ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання вказаної вище неповнолітньої дитини, про що свідчить поданий до суду позов, тому кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає разом з вказаною вище неповнолітньою дитиною, належну матеріальну допомогу на її утримання не надає, однак як батько він зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання цієї неповнолітньої дитини на користь позивача, яка проживає разом з дитиною на даний час. Таким чином, позовні вимоги стосовно присудження на користь позивача аліментів на утримання дитини є обґрунтованими та суд визнає їх підставними та такими, що підлягають до задоволення частково. Визначаючи розмір та порядок стягнення аліментів на утримання дітей, суд виходить з наступного. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 - 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як зазначено у ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності із ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд враховує, що позивач, разом з тим, не надала суду доказів того, що відповідач має доход, також - про розмір такого доходу, наявність у власності відповідача нерухомості чи іншого вартісного майна, що могло б бути взято судом до уваги при вирішенні спору. За змістом ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач має на утриманні вказану вище неповнолітню дитину сторін, відповідач добровільно коштів на утримання цієї дитини не надає, хоча має обов`язок по її утриманню. Сторони є подружжям та позивач проживає спільно із дитиною, яка не досягла трирічного віку. Доказів протилежного відповідач суду не надав, не заперечив наявності у нього несталого доходу та вказав конкретний його розмір, підтвердивши свої доводи у цій частині документально - копією заяви про доручення виконання роботи іноземцеві від 23.09.19 р., копією довідки про працевлаштування від 23.12.19 р., виданої роботодавцем механічного підприємства «Механіка пояздова» в РП. Однак з огляду на те, що відповідач є працездатного віку, доказів наявності протипоказань щодо працевлаштування, відсутності доходу, майна, наявності інших утриманців ним суду не надано, суд, вирішуючи спір, виходить з того, що відповідач має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання вказаної вище неповнолітньої дитини та позивача як дружини, з якою проживає дитина віком до 3 - х років. При цьому суд враховує, що доводи відповідача на обґрунтування заперечення проти позовних вимог у частині наявності у нього на утриманні батьків та неповнолітньої сестри, несення витрат по оплаті комунпослуг та лікування та неналежне утримання дитини позивачем, на увагу суду не заслуговують. При цьому суд виходить з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття; обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням когось з подружжя як батьків дитини спільного проживання з дитиною. За таких обставин суд вважає можливим позов задовольнити частково та визначити розмір аліментів на утримання дитини у твердій грошовій, а саме: в розмірі по 1 100 грн щомісячно на підставі ст. 184 СК України, положеннями якої передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому у ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1 626 гривень, з 1 липня - 1 699 гривень, з 1 грудня - 1 779 гривень; віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2 027 гривень, з 1 липня - 2 118 гривень, з 1 грудня - 2 218 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача утримання на її користь як дружини, з якою проживає дитина, яка не досягла трирічного віку, до досягнення цією дитиною віку трьох років, то суд враховує, що право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від чоловіка (кровне споріднення); здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Для виникнення у дружини права на аліменти від її чоловіка потрібна сукупність вказаних вище фактів. У матеріалах справи наявні докази про наявність у відповідача несталого доходу, що подані самим відповідачем і ця обставина ним не заперечується; доказів наявності у відповідача будь - якого іншого матеріального активу - як джерела виплати аліментів саме на утримання дружини, суду позивачем не надано. Тому у суду немає права для висновку про наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти на дружину до досягнення вказаною вище дитиною 3 - ри річного віку у розмірі, про який просить позивач. Так як утримання неповнолітньої дитини є обов`язком відповідача як особи, яка вказана батьком дитини у свідоцтві про народження останньої, а виплата допомоги дружині за змістом норми ст. 84 СК України - пов`язана з наявністю у нього можливості як у чоловіка позивача - надавати таку допомогу позивачеві, підстави для стягнення аліментів на утримання позивача наявні, але у розмірі 500 грн щомісячно. А тому позов у цій частині слід задовольнити також частково. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору за Законом, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 768 грн, 40 коп. за вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. На підставі наведеного,

Outcome: partial