Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.08.2021р. звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське№1» з вищевказаними вимогами. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 25.05.1992 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та 26.05.2021 року наказом №86-к від 26.05.2021р. його було звільнено згідно п.2 ст.40КЗпП України за станом здоров`я. В порушення вимог закону, виплата належних позивачу при звільненні сум - 72376,91 грн. у день звільнення власником здійснена не була, і до теперішнього часу [PERSON] ці кошти не отримав. У зв`язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний сплатити окрім заборгованості при звільненні, також й середній заробіток за весь час затримки. Дії роботодавця щодо непроведення з позивачем розрахунків при звільненні поставили останнього у скрутне матеріальне становище, унеможливили його нормальне існування та членів його сім`ї, що мало наслідки виникнення тяжкого психологічного стану для нього як особи, що невзмозі забезпечити свою родину коштами для існування та зумовило необхідність шукати джерела доходу для забезпечення коштів для існування. Тому, [PERSON] незаконними діями відповідача була спричинена моральна шкода, оцінена у 50000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану та несплачену суму заробітної плати у розмірі 72376,91 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі по день постановлення рішення, та 50000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 30.08.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, за наслідками проведення якого, справу було призначено для розгляду по суті на 05.11.2021р. Від відповідача на адресу суду 24.09.2021 року надійшов відзив на позов, у строк, встановлений судом для цієї процесуальної дії. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] було звільнено з підприємства наказом №86-к від 26.05.2021 року на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України. Сума до сплати, яка належала позивачу на час звільнення становила 88756,18 гривень, згідно платіжних доручень, частина зазначеної суми перерахована позивачу, та сумма заборгованості складає станом на 14.09.2021 року - 65327,90 грн. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП. Тому, відповідач, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про неспівмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованістю перед позивачем, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відмовити у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Окрім того, у відзиві відповідач просив суд справу розглянути без участі представника ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з що з 25.05.1992 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та 26.05.2021 року наказом №86-к від 26.05.2021р. його було звільнено згідно п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров`я. Відповідно до копій платіжних доручень Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 09.06.2021р. №195, від 16.08.2021р. №253 [PERSON] нараховані грошові кошти 4506,75 грн. та 7049,01 грн. відповідно. Станом на 14.09.2021 року, [PERSON] не перераховано 65327,90 гривень, та саме ця сума підлягає до стягнення з відповідача, тому позовні вимоги щодо стягнення нарахованої та несплаченої суми заробітної плати у розмірі 72376,91 гривень - підлягають частковому задоволенню - на встановлену суму - 65327,90 гривень. Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25.06.2020р. та від 01.07.2020р. - через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства. Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений з підприємства на підставі ст. 40 КЗпП України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 845,47 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за весь час розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи до моменту подачі ним позовної заяви, також, останній, у своїх вимогах до суду зазначав про необхідність визначення судом такої суми на момент постановлення рішення по суті. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 26.05.2021 року по день постановлення рішення суду - 05.11.2021 року - який підлягає відшкодуванню позивачеві Державним підприємством «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» становить 96 383,58 гривень (114 робочих днів х 845,47 гривні = 96 383,58 гривень). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, зазначаючи про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з його неспівмірністю з розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати, посилається на висновки викладені у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, яка визначає умови/підстави та обставини, які мають бути враховані судом при визначенні такої співмірності. Враховуючи наведене, суд вважає прийнятним зменшити розмір середнього заробітку [PERSON] до розміру заборгованості із заробітної плати, а саме - до 65000 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 20 років працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», а наслідком невиплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата [PERSON] нормальних життєвих зав`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 10 000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави витрати зі сплати судового збору розмірі 1300,00 гривень. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа розглядається за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial