Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.01.2021 року звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння автомобіля та стягнення коштів по договору оренди. Посилався на те, що 06.01.2016 року він придбав автомобіль ЗИЛ 131,1991 року. 14.01.2016 року був укладений договір оренди між ним та ФОП [PERSON] на автомобіль ЗІЛ 131, державний номер [NUMBER] , який в подальшому був змінений на [NUMBER] , 1991 року випуску, зеленого кольору. Зазначив, що відповідно до п.2.1. договору орендодавець передає в оренду орендатору автомобіль ЗІЛ д.н. [NUMBER] . Відповідно до п.3.1 даного договору визначена орендна плата у сумі 1000 грн. з НДС в місяць. Строк дії договору визначено до 14.04.2016 року - без продовження, але до цього часу автомобіль позивачу відповідачем не повернуто. Зазначив, що орендну плату відповідач не сплачував. Звернення позивача до нього з приводу сплати орендної плати за весь період користування автомобілем та його повернення, він ігнорує. Посилався на те, що поведінка відповідача по відношенню до позивача, призвела до його нервових хвилювань. Відповідач повністю ігнорував і ухиляється від спілкування по даному питанню, що принижує і завдає позивачу моральних страждань. Просив суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] автомобіль ЗІЗ 131, д.н.з. [NUMBER] , який в подальшому був змінений на [NUMBER] , 1991 року випуску, зеленого кольору ( вантажна платформа), зареєстрований на ім`я [PERSON] .. Стягнути з [PERSON] на користь позивача 66 000 грн. за орендну плату, 73672 грн. інфляційні збитки, 10074 грн. 3% річних, 100000 грн. моральної шкоди, а всього 249 746 грн.. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 15.02.2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 17.08.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що 14.01.2016 року між ним та [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договорі оренди т/з - ЗИЛ 131, д.н.з. [NUMBER] . Строк дії договору визначено сторонами до 14.04.2016 року без права продовження. Зазначив, що 15 березня 2016 року він повернув [PERSON] ключі, технічний паспорт та сам автомобіль, повністю розрахувався з ним за використання автомобіля за 2 місяці, жодних претензій до відповідача [PERSON] на час передачі йому автомобіля не висловлював. На підтвердження факту передачі автомобіля свідчить і обставина, що [PERSON] 16.03.2016 року особисто здійснив перереєстрацію автомобіля ЗИЛ 131, 1991 року випуску та отримав інші номерні знаки на даний автомобіль. Зазначив, що договір оренди від 14.01.2016 року укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки у відповідності до вимог закону не був нотаріально посвідченим, а отже не створює ніяких правових наслідків для сторін, а тому є безпідставним ставити питання про стягнення коштів за таким договором. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Просив суд у задоволенні позову відмовити. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, який підтвердив факт передачі автомобіля позивачем відповідачу 16.01.2016 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля ЗИЛ 131, 1991 року випуску, шасі № [NUMBER] , на підставі договору купівлі - продажу №5341/29 від 06.01.2016 року. /а.с.10/ Згідно повідомлення територіального сервісного центру №5341 встановлено, що станом на 29.08.2017 року за [PERSON] зареєстровано автомобіль ЗИЛ 131, д.н.з. [NUMBER] ,попередній д.н.з. [NUMBER] ./а.с.13/ Згідно умов договору від 14.01.2016 року, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та ФОП [PERSON] (орендар), орендодавець передав в оренду автомобіль ЗІЛ, д.н.з. [NUMBER] , плата за оренду становить 1000 грн. з НДС у місяць, термін дії договору становить до 14 квітня 2016 року./а.с.14-15/ Витягу з ЄРДР встановлено, що 04.06.2018 року до ВП №2 Полтавського ВП надійшла заява від [PERSON] про те, що в 2016 році чоловік на ім`я [PERSON] шахрайським шляхом заволодів автомобілем ЗІЛ 131, д.н.з. [NUMBER] , попередній д.н.з. [NUMBER] , матеріальні збитки складають 52000 грн../а.с.18/ Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він реалізує на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільнимив укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Частиною першою статті 761 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Тому, оскільки предметом договору є транспортний засіб, однією з сторін договору є фізична особа - позивач [PERSON] , то такий договір повинен був бути укладений не лише в письмовій формі, а й нотаріально посвідчений (ст. 209 ЦК України), однак даний договір нотаріально не посвідчений. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За змістом частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У зв`язку з тим, що договір від 14.01.2016, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчувався, а тому він є нікчемним з моменту його укладення. Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому, оскільки договір укладений між сторонами є нікчемним з моменту його укладення, то у відповідача не виникло зобов`язань зі сплати оренди за користування транспортним засобом, інфляційних збитків та 3% річних, а тому у цій частині у задоволенні позову необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог про витребування майна з чужого володіння, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч.3 ст.397 ЦК України). Враховуючи, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного рухомого майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, через їх недоведеність. Посилання позивача в позовній заяві та в судовому засіданні представника позивача, що про місцезнаходження автомобіля інформації немає з моменту передачі автомобіля відповідачу, а саме 14.01.2016 року, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачу передавався автомобіль ЗІЛ д.н.з. [NUMBER] , однак як вбачається із повідомлення територіального сервісного центру, 16.03.2016 року номерний знак змінено на [NUMBER] . Тому, із моменту укладення договору до звернення із позовом до суду була здійснена перереєстрація даного транспортного засобу, яку може здійснити лише власник. Позивачем на підтвердження тієї обставини, що транспортний засіб на даний час перебуває у користуванні саме відповідача, не надано належних та допустимих доказів. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом не встановлені обставини передбачені ст.1167 ЦК України, а тому у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed