Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.01.2021 року звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка мотивована тим, що він до 14.01.2008 року по 05.11.2019 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та працював на відокремленому підрозділі «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля». З 05.11.2019 року наказом № 1732-к року його було звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я з виплатою одноразової допомоги за багаторічну працю у вугільній промисловості. Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату та не виплатив її до теперішнього часу. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 70 459 грн. 90 коп., яка складається з одноразової допомоги при звільненні за багаторічну працю у вугільній промисловості у розмірі 25 168 грн. 40 коп., вихідна допомога при звільненні за станом здоров`я у розмірі 4759 грн. 10 коп. виплат за листками непрацездатності за рахунок підприємства та доплата до середнього заробітку по листу непрацездатності у загальному розмірі 40 532 грн. 40 коп.. Також просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення, понесені судові витрати. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14.01.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строку для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.02.2021 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву в якому зазначив, що заборгованість по виплатам [PERSON] склала: 4759 грн. 10 коп. - одноразова допомога в розмірі одного середньомісячного заробітку за станом здоров`ю; 25 168 грн. 40 коп. - вихідна допомога при звільненні за багаторічну працю у вугільній промисловості. Щодо стягнення виплат допомоги при тимчасовій непрацездатності, розрахованої із середнього заробітку, строк сплати яких не настав у сумі 5426 грн. 74 коп. зазначив, що з урахуванням відсутності страхового стажу в кількості шести місяців перед настанням страхового випадку, вказана допомога повинна бути розрахована із розрахунку не вище за розмір мінімальної заробітної плати, тому заборгованість із виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності у підприємства не має через не настання строку виплати, що обумовлено відсутністю шести місяців страхового стажу. Крім того, оплата перших п`яти днів здійснює підприємство, а фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам наступних днів здійснюється робочими органами Фонду соціального страхування. У зв`язку із чим, просить суд врахувати вищевказане при винесенні судового рішення. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просить відмовити у повному обсязі, оскільки [PERSON] в день звільнення не працював та заяву про розрахунок з ним до підприємства не надав. Крім того, просить суд врахувати співмірність сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно трудової книжки серія [NUMBER] , [PERSON] 14.01.2008 року прийнято до відокремленого підрозділу «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» у якості гірничого працівника підземного 3 розряду з повним робочим днем під землею. Відповідно трудової книжки серія [NUMBER] , [PERSON] 05.11.2019 року звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я з виплатою одноразової допомоги за багаторічну працю у вугільній промисловості. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Слід також зауважити, що відповідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджено наказом від 29.07.1993 року № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. З довідки № 04-22/3489 від 23.12.2020 року, виданої ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» видно, що [PERSON] станом на 23.12.2021 року не виплачена: одноразова допомога в розмірі одного середньомісячного заробітку за станом здоров`ю у розмірі 4759 грн. 10 коп., вихідна допомога при звільненні за багаторічну працю у вугільній промисловості у розмірі 25 168 грн. 40 коп. Судом також встановлено, що розмір невиплаченої позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка виплачується за рахунок підприємства складає 5426 грн. 74 коп. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення вищевказаних сум є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення розмір доплат до середнього заробітку по виплатам допомоги при тимчасовій непрацездатності, суд встанови наступне. У пункті 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набуття чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Абзацом першим частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не менше ніж мінімальний страховий внесок. Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами. Механізм обов`язкового пенсійного страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх пенсійних справ. Так зокрема статтею 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо. З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону) незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 20 Закону). Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Таким чином, працівник не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні (перерахунку) пенсії особі періоду його роботи. Аналогічні правові висновки викладені постановах Верховного Суду від 20.03.2019 року № 688/947/17, від 09 вересня 2019 року у справі № 242/5448/16-а, від10 жовтня 2019 року у справі № 304/877/17, від 31 жовтня 2019 року у справі № 235/7373/16. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що відсутність сплати підприємством страхових внесків є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача щодо необґрунтованості заявлених сум доплати до середнього заробітку по виплатам допомоги при тимчасовій непрацездатності до ДП «Селидіввугілля», які заявлені поза межами п`ятиденного строку непрацездатності. Відповідно до довідки № 04-22/3488 від 23.12.2020 року, загальна сума доплати до середнього заробітку по виплатам допомоги при тимчасовій непрацездатності, яка фактично нарахована, але не сплачена відповідачем та повинна бути сплачена саме ДП «Селидіввугілля» складає 12 633 грн. 50 коп. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 47 987 грн. 74 коп., з яких: одноразова допомога в розмірі одного середньомісячного заробітку за станом здоров`ю у розмірі 4759 грн. 10 коп., вихідна допомога при звільненні за багаторічну працю у вугільній промисловості у розмірі 25 168 грн. 40 коп., допомога по тимчасовій непрацездатності у розмірі 5426 грн. 74 коп. та сума доплати до середнього заробітку по виплатам допомоги при тимчасовій непрацездатності у розмірі 12 633 грн. 50 коп. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд встановив наступне. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» в якому судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахування листа Мінсоцполітики України № 78/0/206/18 від 08.08.2018 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» кількість робочих днів позивача в 2019 році, з урахуванням святкових та вихідних днів, із розрахунку з 06.11.2019 року (наступний день після звільнення) по 31.12.2019 року склала 38 днів, листопад 2019 року - 17 днів, грудень 2019 року - 21 день. З урахування листа Мінсоцполітики України № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» кількість робочих днів в 2020 році, з урахуванням святкових та вихідних днів, з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року склала би 251 день: січень 2020 року - 21 день, лютий 2020 року - 20 днів, березень 2020 року - 21 день, квітень 2020 року - 21 день, травень 2020 року - 19 днів, червень 2020 року - 20 днів, липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 20 днів, вересень 2020 року - 22 дні, жовтень 2020 року - 21 день, листопад 2020 року - 21 день, грудень 2020 року - 22 дні. З урахування листа Мінсоцполітики України № 3501-06/219 від 12.08.2020 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» кількість робочих днів в 2021 році, з урахуванням святкових та вихідних днів, із розрахунку з 01.01.2021 року по 24.05.2021 року (день винесення рішення) складала би 96 днів, а саме: січень 2021 року - 19 днів, лютий 2021 року - 20 днів, березень 2021 року - 22 дні, квітень 2021 року - 22 дні, травень 2021 року - 13 днів. У зв`язку з чим, загальна кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні, станом на день винесення судового рішення складає 385 днів. З довідки № 04-22/3489 від 23.12.2020 року, виданої ВП «Шахта» «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» видно, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 281 грн. 52 коп. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку станом на день винесення судового рішення складає: 281 грн. 52 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 385 (кількість днів затримки розрахунку) = 108 385 грн. 20 коп. Надаючи оцінку встановленій сумі середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 108 385 грн. 20 коп., суд доходить до висновку про непропорційнійсть і неспівмірність вказаної суми, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Вирішуючи питання щодо належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає компенсації працівникові, суд враховує, що його розмір за період з 06.11.2019 року по день прийняття судом рішення значно перевищує розмір недовиплаченої частини сум, які належали позивачу при звільненні, що загалом становить 47 987 грн. 74 коп., характером цієї заборгованості. Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц: встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.п. 71-72). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. […] оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (п.п. 81, 86). […] зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.п. 91, 91.1-91.4). Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п. 89). При визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд поміж іншим звертає увагу і на поведінку позивача, який звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі більше ніж через рік після свого звільнення. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, суд враховує мінімальну заробітну плату встановлену Законом України «Про державний бюджет України на 2019 року», тобто на день звільнення позивача. У зв`язку з чим, суд вважає, що можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг отримати як мінімальну заробітну плату по Україні, яка складала 4173 грн. 00 коп. за кожен місяць затримки розрахунку. Тому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат становить максимально наближено до суми 80 000 грн. 00 коп. (19 місяць затримки * 4173 грн. 00 коп. = 79 287 грн. 00 коп.) Суд звертає увагу, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. Виведена сума, на переконання суду, відповідатиме меті відшкодування, передбаченій ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та розумність. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, та слід стягнути з відповідача заборгованість по сумам, які підлягали виплаті позивачу на час його звільнення у загальному розмірі 47 987 грн. 74 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 80 000 грн. 00 коп. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд звертає увагу, що за подання до суду позовної заяви про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивачем були понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. З огляду на те, що судом позовні вимоги в цій частині задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 670 грн. 20 коп. (73,81 %). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial