Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2019 року звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Державного реєстратора філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О.С., АТ «Укрсоцбанк», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав стосовно нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . В обґрунтування вказаних вимог послалась на те, що 17.01.2007 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником прав та обов`язків якого є АТ «Укрсоцбанк» було укладено Іпотечний договір №44.02-959/П. (надалі - Іпотечний договір), відповідного до якого позивач передала в іпотеку Банку в якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором кредиту №44.05-712/П від 17.01.2017 року, укладеного між Банком та [PERSON] , наступне нерухоме майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 12.01.2009 року та 24.02.2009 року на адресу позивача надійшли листи від Банку, в яких містились вимоги до позивача, як майнового поручителя, погасити існуючу заборгованість за кредитним договором, що була допущена позичальником - [PERSON] . Позивач отримавши дані листи звернулася до представника Банку за роз`ясненнями та повідомила, що не може виконати вимогу банку, оскільки не має відповідних коштів. В подальшому Банк більше не звертався до позивача. В травні 2018 року невідомі особи, представившись представниками банку прийшли до позивачки додому в квартиру та повідомили, що квартира їй більше не належить і вони прийшли її виселяти. 16.05.2018 року адвокатом [PERSON] на прохання позивача було сформовано інформаційну довідку №124113973 від 16.05.2018 року 14:48:38 за адресою: [ADDRESS] та стало відомо, що 15.11.2017 року Державним реєстратором Коровайко О.С. філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві (04108, м. Київ, вул. Новомостицька, 25) була проведена реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна 1412344880000) за ПАТ «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ - 00039019). Підставою для такої реєстрації стало рішення Державного реєстратора філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О.С. індексний №38221215 від 20.11.2017 року 10:59:02. 30.07.2018 року невстановлені особи в момент відсутності позивача в Києві заволоділи її нерухомим майном, а саме: однокімнатною квартирою [ADDRESS] . Зазначені особи виламали замки та вставили нові, заволоділи особистими речами позивачки. По факту такого захоплення нерухомого майна та особистих речей позивачка звернулася з заявою до Національної поліції у м. Києві (кримінальне провадження 12018100030006909). Позивач є громадянином України, предметом іпотеки за укладеним договором є квартира [ADDRESS] . Іншого нерухомого житлового майна у позивача не має, зазначена квартира є єдиним та постійним місцем її проживання, а відтак вона змушена була звернутись за захистом своїх прав та інтересів, оскільки вважає що рішення державного реєстратора Коровайко О.С. щодо реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» є протиправним і таким, що підлягає скасуванню. Ухвалою суду від 27.11.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 03.02.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк», залучено до участі у справі у якості третьої особи: [PERSON] , та про розгляд справи в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники третьої особи просили відмовити у задоволенні позову. Суд вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Як встановлено судом 17.01.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 44.05-712/П, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 56000,00 дол. США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 16.01.2017 року на умовах визначених Договором кредиту. Крім того, з матеріалів справи убачається, що 17.01.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 44.02-959/П, з майновим поручителем, згідно даного договору [PERSON] (надалі - «Іпотекодавець») передала в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» (надалі - «Іпотекодержатель») у якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Договором кредиту № 44.05-712/П від 17.01.2007 року, наступне нерухоме майно, а саме однокімнатну [ADDRESS] , надалі «Предмет іпотеки». Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Через невиконання [PERSON] своїх кредитних зобов`язань перед ПАТ «Укрсоцбанк», Банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував 15.11.2017 року за собою право власності на квартира [ADDRESS] . Державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» здійснила Державний реєстратор філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» Коровайко О.С . Вищезазначені обставини підтверджуються копією Іпотечного договору № 44.02-959/П та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2018 року. 19.07.2018 року [PERSON] придбала у ПАТ «Укрсоцбанк» квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу та Актом прийому-передачі. Отже, [PERSON] станом на сьогоднішній день є єдиним власником спірної квартири, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.02.2019 року. З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з ЄРДР кримінальне провадження №12018100030006909 від 09.08.2018 року надійшла заява від [PERSON] про те, що 30.07.2018 року невстановлені слідством особи шахрайським шляхом заволоділи нерухомим майном за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі «Свідоцтва про право власності» належить [PERSON] . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Пунктом 4.5 іпотечного договору обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема пунктом 4.5.3 визначено «шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». З урахуванням зазначеного та виходячи з умов договору іпотеки, сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Законом України «Про іпотеку». Відповідно до п. 1.12 Іпотечного договору, предмет іпотеки залишається в користуванні, володінні іпотекодавця відповідно до його функціонального призначення та технічних можливостей. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору. Таким чином, позивачем була надана згода на такий вид звернення стягнення на предмет іпотеки, як передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». При такому виді звернення стягнення на предмет іпотеки додаткової згоди Іпотекодателя законодавство не вимагає (Позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №760/14438/15). Доказів протилежного Позивачем у позовній заяві та доданих до неї документах суду надано не було. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Разом з тим, статтею 3 Закону України від 07.07.2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачена можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону визначений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). При цьому, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Аналогічний висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі №760/14438/15-ц. За наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржувані реєстраційні дії були здійснені на підставі: звіту про незалежну оцінку вартості квартири, серія та номер: ВА 170920-019, виданий 20.09.2017 року, видавник ТОВ «Бізнес Ассіст»; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 1400037156653, виданий 02.10.2017 року, видавник Укрпошта; Договору кредиту, серія та номер: 44.05-712/П, виданий 17.01.2007 року, видавник Сторони; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: USB/366, виданий 19.09.2017 року, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; Іпотечного договору, серія та номер: 44.02-959/П, виданий 17.01.2007 року, видавник: Приватний нотаріус КМНО Гавловська І.О.; довідки-розрахунку заборгованості, серія та номер: 10.1-87/21209, виданий 08.11.2017 року, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 1400037157670, виданий 02.10.2017 року, видавник Укрпошта. Відповідно до ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків, щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як визначено Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Як зазначив суду представник позивача, предметом іпотеки за укладеним договором є квартира [ADDRESS] . Іншого нерухомого житлового майна у позивача не має, зазначена квартира є єдиним та постійним місцем проживання позивача. Разом з тим, позивач не наводить у позовній заяві та не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що спірна квартира є єдиним та постійним місцем її проживання. Крім того, позивач не надала доказів того, що не має у власності іншого нерухомого житлового майна. Згідно з вимогами ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частинами 5-7 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином вивчивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позивачем не доведено неправомірності винесення оскаржуваного рішення державного реєстратора філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О.С., індексний №38221215 від 20.11.2017 року, щодо державної реєстрації прав стосовно нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] . Дії державного реєстратора були вчинені на підставі наданих документів заявником АТ «Укрсоцбанк», а тому підстав вважати що рішення було винесено протиправно у суду не вбачається, оскільки належним чином дана обставина не доведена позивачем. Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed