Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач 17.08.2017 звернулася до суду з зазначеною позовною заявою та просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що за життя, [PERSON] володів на праві власності житловим будинком із господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею, [PERSON], право власності на вказаний житловий будинок з господарчими побудовами, що складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 57,10 кв.м., житловою площею 30,40 кв.м., літньої кухні-сараю «Б», сараю «В», літнього душу «Г», вбиральні «Д», водоколонки «І», замощення «II», огорожі «№ 1», воріт «№ 2», в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON], померлого [INFO] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що її чоловіку [PERSON], який помер [INFO] за життя належав житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок [PERSON] збудував, однак своє право власності не зареєстрував. Після смерті чоловіка [PERSON], позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у видачі свідоцтва нотаріусом їй відмовлено, через відсутність реєстрації права власності за померлим в державних органах та запропоновано звернутися до суду для визнання у порядку спадкування права власності на майно. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, змінені позовні вимоги підтримував (а.с.57,58). Представник відповідача Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області надав заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с.33). У зв'язку з неявкою в судове засіданні осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], чоловік позивача, що видно зі свідоцтва про смерть [NUMBER] від 11.02.2003 та свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 11.01.1962 (а.с.5,6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому за життя майно, у тому числі і на спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Вказаний житловий будинок [PERSON] збудував у 1957 році, про що свідчить технічний паспорт на будинок. Сам факт наявності у позивача правовстановлюючих документів на будинок, та технічного паспорту на нього, свідчить про те, що власником спірного житлового будинку за життя був саме [PERSON], про що не заперечував і представник відповідача. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на викладені докази, суд приходить до висновку та вважає доведеним, що саме [PERSON] за життя на праві власності належало домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] (до перейменування [ADDRESS] Розпорядженням голови Глеюватської сільської ради від 27.01.2016 № 05-р [ADDRESS] В силу п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд, зокрема, вирішує питання, яка саме правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Оскільки в даному випадку спірні правовідносини мали місце в 2003 році, в силу п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, положень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як слідує зі свідоцтва про одруження від 11.01.1962, позивач [PERSON] є дружиною [PERSON], тобто спадкоємцем першої черги за законом (а.с.41). При зверненні позивача 04.07.2003 до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, у видачі свідоцтва нотаріусом їй було відмовлено, через відсутність реєстрації права власності за померлим в державних органах та запропоновано звернутися до суду для визнання права власності у порядку спадкування на спадкове майно (а.с.56). Окрім [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття або про відмову у прийнятті спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] ніхто не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заведена спадкова справа № 256 (а.с.35-56). Той факт, що [PERSON] своє право власності на домоволодіння за життя не зареєстрував свідчать і відомості КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 18.04.2017 (а.с.48), а тому, відповідно до положень ч. 4 ст. 334 ЦК України, право власності у [PERSON] на спірний будинок не виникло в повному обсязі. Як видно із технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] від 31.08.2017, домоволодіння складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 57,10 кв.м., житловою площею 30,40 кв.м. 1597 року побудови, літньої кухні-сараю «Б» 1962 року побудови, сараю «В» 1981 року побудови, літнього душу «Г» 1981 року побудови, вбиральні «Д» 1981 року побудови, водоколонки «І», замощення «II», огорожі «№ 1», воріт «№ 2» (а.с.21). Ринкова вартість спірного житлового будинку станом на 01.06.2017 становить 36056,00 грн. (а.с.13). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31.01.1966, яка діяла на той час, реєстрація будинків в сільській місцевості не проводилась. Державна реєстрація житлового фонду здійснювалась на підставі Інструкції про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої наказом Центрального статистичного управління СРСР від 15.07.1985 № 380. Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 № 127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002 № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення.

Outcome: approved