Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє його представник - адвокат Д`яконова К.І., - звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до Донецької обласної прокуратури, ДКСУ, ГУНП в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, втраченого заробітку у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, відповідно до якого просить стягнути з ДКСУ за рахунок коштів державного бюджету України на його користь 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] у кримінальному провадженні № 12018050000000374, - шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ; стягнути з ДКСУ за рахунок коштів державного бюджету України на його користь 59 296,94 грн. на відшкодування втраченого [PERSON] заробітку через перебування під вартою в ході кримінального провадження № 12018050000000374 - шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в провадженні CУ ГУНП в Донецькій області перебувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідування за № 12018050000000374 від 07.06.2018 року за ч. 3 ст. 189 КК України, процесуальне керівництво досудовим розслідуванням якого здійснювала Прокуратура Донецької області (правонаступником якої є Донецька обласна прокуратура). 23.08.2018 року [PERSON] було пред`явлено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, шляхом вручення відповідного повідомлення про підозру. В той же день - 23.08.2018 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 208 КПК України. В подальшому, на підставі ухвали слідчого судді від 23.08.2018 року до підозрюваного [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Маріупольському слідчому ізоляторі УДПтСУ в Донецькій області на 60 днів, тобто до 21.10.2018 року включно. Одночасно судом визначено розмір застави - 35 240 грн., у разі внесення якої передбачено звільнення [PERSON] з-під варти з одночасним покладенням на підозрюваного певних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. [PERSON] перебував у Маріупольському слідчому ізоляторі з 23.08.2018 року по 28.08.2018 року, звідки був звільнений у зв`язку із внесенням застави у сумі 35 240 грн. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03.09.2018 року було скасовано ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.08.2018 року та застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розмір застави строком на 54 доби - тобто до 26.10.2018 року включно. Враховуюче наведене судове рішення 03.09.2018 року [PERSON] знову було взято під варту. [PERSON] перебував у Маріупольському слідчому ізоляторі в період з 03.09.2018 року по 21.12.2018 року, звідки був звільнений на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.12.2018 року у зв`язку із внесенням застави у сумі 52 860 грн. За результатами судового розгляду кримінального провадження № 12018050000000374 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, 19.07.2019 року було постановлено вирок у справі № 263/13687/18, згідно із яким [PERSON] у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16.01.2020 року вказаний вирок суду першої інстанції залишено без змін. Позивач вважає, що в період з 23.08.2018 року по 16.01.2020 року відносно нього незаконно здійснювалось досудове розслідування за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, склад якого у діях [PERSON] відсутній. В період цього часу [PERSON] зазнав чималої шкоди, яка виразилась у вимушеній втраті останнім його заробітку, втрати позивачем нормального життєвого устрою. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює у суму 150 000 грн., а також вважає, що у даному випадку підлягає відшкодуванню втрачений ним в період перебування під вартої заробіток - на момент затримання [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «МК «Азовсталь» - працював на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду цеху обслуговування та ремонту обладнання прокатного виробництва - у сумі 59 296,94 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 травня 2020 позовна заява [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє Д`яконова К.І. , була повернута позивачу - на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України Постановою Донецького апеляційного суду від 18.06.2020 року - ухвалу Жовтневого районного суду від 19 травня 2020 року скасовано, справу № 263/5754/20 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 липня 2020 року позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє Д`яконова К.І. , було залишено без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 липня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, роз`яснено сторонам у справі їх право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та письмових заперечень. 04.08.2020 року від відповідача ГУНП в Донецькій області - до суду надійшов письмовий відзив на позов, з якого вбачається, що відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди має визначатись з мінімального розміру заробітної плати, яка станом на 01.01.2020 року становить 4723 грн. З огляду на викладене за період з 23.08.2018 року по 16.01.2020 року сума відшкодування моральної шкоди, визначеної вказаним Законом повинна дорівнювати 79 346 грн. Крім того ГУНП в Донецькій області не погоджується з наведеним стороною позивача розрахунком суми втраченого заробітку, оскільки з цього розрахунку не можливо встановити кількість відпрацьованих позивачем робочих днів. Враховуючи викладене, ГУНП в Донецькій області погоджується з позовними вимогами [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 79 346 грн., в задоволенні решти частини позовних вимог просять відмовити. 03.08.2020 року від відповідача Прокуратури Донецької області, яку в подальшому було перейменовано у Донецьку обласну прокуратуру - до суду надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого відповідач вважає, що у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 79 346 грн., з розрахунку 16,8 місяців помножити на 4 723 грн. На переконання відповідача, [PERSON] доказів заподіяння йому немайнових витрат не надано, а заявлена до відшкодування сума моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. нічим не підтверджено. Щодо втраченого заробітку - зазначає, позивачем має бути підтверджено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку, зокрема, він має довести що мав певний заробіток або інші доходи у конкретній сумі, проте внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності він був їх позбавлений. Довідка про середньомісячну заробітну плату, надана [PERSON] , а саме інформація про кількість відпрацьованих годин, не відповідає інформації щодо відпрацьованих годин, викладеної у графіку [PERSON] Донецька обласна прокуратура не заперечує, що позивач перебував під вартою, але не погоджується з розрахунком позивача, наведеним у позовній заяві, оскільки з нього достеменно неможливо встановити кількість потенційно відпрацьованих [PERSON] робочих годин. Враховуючи викладене, Донецька обласна прокуратура погоджується з позовними вимогами [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 79 346 грн., в задоволенні решти частини позовних вимог просять відмовити. 07.10.2020 року від відповідача ДКСУ - до суду надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого відповідач зазначає, що відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом МЮУ та Генерального прокурора України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року, визначено механізм звернення фізичної особи, постраждалої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності до органів, за якими законом закріплено право прийняття відповідних звернень від постраждалих осіб, документів, порядок збирання доказів щодо визначення розміру заподіяної шкоди, порядок прийняття рішення про відшкодування шкоди та порядок її відшкодування. Отже, на переконання відповідача, чинним законодавством чітко визначений порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів віднесено до компетенції цих органів, а не суду в рамках позовного провадження. Тобто, [PERSON] повинен звернутись в 6-ти місячний із відповідною заявою до органів досудового розслідування, після отримання від останніх повідомлення про це. Щодо вирішення питання про відшкодування моральної шкоди та визначення її розміру - [PERSON] повинен звернутись до суду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 Закону № 266/94-ВР із заявою, а суд відповідно до ч. 1 ст. 12 вказаного Закону, повинен винести відповідну ухвалу. Вказані вимоги, на переконання ДКСУ, не можуть вирішуватись в порядку позовного провадження. Вважають позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з ДКСУ моральної шкоди у сумі 150 000 грн. та втраченого заробітку у розмірі 59 296, 94 грн. необґрунтованими та безпідставними, просять в задоволенні позовних вимог відмовити, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2020 року підготовче судове засідання у вказаній цивільній справі закрито, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні 11.01.2021 року позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому було завдано значні моральні страждання, які він оцінює саме у сумі 150 000 грн. На протязі чотирьох місяців він перебував під вартою, внаслідок чого зазнав значних репутаційних ризиків, які є не відновлювальними - позивач тривалий час працює у ПрАТ «МК «Азовсталь», про його затримання стало відомо його керівництву, колегам. Крім того, позивач на час затримання був єдиною особою, яка має постійних заробіток у родині - його дружина не працює, оскільки доглядає за неповнолітнім сином - [PERSON] , [INFO] . Отже його родина залишилась без коштів та внаслідок цього потребувала сторонньої фінансової допомоги. Безпосередньо позивач почував себе безпорадним - оскільки через знаходження під вартою не міг нічим допомогти та підтримати свою родину. Зазначив, що після звільнення з-під варти - в період розгляду судом кримінальної справи щодо нього - його емоційний стан був дуже нестабільним, оскільки він постійно відчував страх, що суд змінить йому запобіжний захід, або візьме під варту у зв`язку із призначенням йому реального покарання за вироком суду. З огляду на викладене, вважає, що у даному випадку розмір моральної шкоди, яка підлягає стягнення відповідно до вимог закону та у даному випадку становить 80 291 грн. підлягає подвоєнню, а тому грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. є розумним та пропорційним його моральним стражданням відшкодуванням. В судовому засіданні представник позивача Д`яконова К.І. підтримала позовні вимоги [PERSON] та наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти стягнення завданої шкоди за рахунок Державного бюджету. Представник відповідача ГУНП в Донецькій області у судове засідання не з`явився, надіслав суду клопотання про слухання справи без його участі з урахуванням правової позиції, викладеної у відзиві ГУНП в Донецькій області. Представник відповідача Донецької обласної прокуратури в судовому засіданні не заперечувала проти відшкодування заподіяної [PERSON] моральної шкоди у сумі 100 800 грн. та втраченого заробітку у розмірі 59 280 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог просила відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. Представник відповідача ДКСУ в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] через відсутність підстав для відшкодування заподіяної [PERSON] шкоди саме ДКСУ, оскільки така шкода була заподіяна не з вини ДКСУ. Крім того підтримав доводи відзиву щодо неможливості розгляду позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди та втраченого заробітку в порядку цивільного позовного провадження. Заявлене ним клопотання про закриття провадження у справі просив рахувати як правову позицію з огляду на викладені заперечення та надати йому оцінку при ухваленні кінцевого рішення по суті справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено що відповідно до повідомлення про підозру від 23.08.2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (далі за текстом ЄРДР) за номером 12018050000000374 від 07.06.2018 року за ч. 3 ст. 189 Кримінального кодексу України, [PERSON] було пред`явлено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (далі за текстом КК України). Правоохоронним органом, який здійснює досудове розслідування даного кримінального провадження зазначено Слідче управління ГУНП в Донецькій області (далі за текстом СУ ГУНП в Донецькій області) 23.08.2018 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу (далі за текстом КПК України), відповідно до протоколу затримання, складеного СУ ГУНП в Донецькій області від 23.08.2018 року. Відповідно до ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.08.2018 року № 263/11563/18, постановлену у наведеному кримінальному провадженні, щодо підозрюваного [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Маріупольському слідчому ізоляторі УДПтСУ в Донецькій області строком на 60 днів, тобто до 21.10.2018 року включно. Одночасно судом визначено розмір застави - 35 240 грн. у разі внесення якої передбачено звільнення [PERSON] з-під варти з одночасним покладенням на підозрюваного певних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. Згідно із довідкою про звільнення серії ДОН № 01516 [PERSON] перебував у Маріупольському слідчому ізоляторі в період з 23.08.2018 року по 28.08.2018 року, звідки був звільнений у зв`язку із внесенням застави у сумі 35 240 грн. за ухвалою Жовтневого районного суду від 25.08.2018 року. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03.09.2018 року у справі № 263/11563/18 було скасовано ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25.08.2018 року та застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розмір застави, строком на 54 доби - тобто до 26.10.2018 року включно. Враховуюче наведене судове рішення, 03.09.2018 року [PERSON] знову було взято під варту. Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 24.10.2018 року № 263/13687/18, постановлену у кримінальному провадженні № 12018050000000374 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, строк застосування запобіжного заході у вигляді тримання під-вартою без визначення розміру застави щодо [PERSON] у цьому кримінальному провадженні було подовжено на 60 днів - тобто до 22.12.2018 року включно. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20.12.2018 року № 263/13687/18 постановлену у вищезазначеному кримінальному провадженні № 12018050000000374 продовжено строк тримання під-вартою обвинуваченого [PERSON] на 60 днів, тобто до 17.02.2019 року включно; визначено розмір застави у сумі 52 860 грн., у разі внесення якої передбачено звільнення [PERSON] з-під варти з одночасним покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. Відповідно до довідки про звільнення серії ДОН № 01578 [PERSON] перебував у Маріупольському слідчому ізоляторі в період з 03.09.2018 року по 21.12.2018 року, звідки був звільнений на підставі наведеної вище ухвали Жовтневого районного суду від 20.12.2018 року у зв`язку із внесенням застави у сумі 52 860 грн. 19.07.2019 року за результатами судового розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12018050000000374 - за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України - Жовтневим районним судом м. Маріуполя було постановлено вирок у справі № 263/13687/18, згідно із яким [PERSON] у пред`явленому йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16.01.2020 року у справі № 263/13687/18 було залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок Жовтневого районного суджу м. Маріуполя від 19.07.2019 року - без змін. З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 532 КПК України, вказаний вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області набрав законної сили 16.01.2020 року. Отже, в період з 23.08.2018 року (дня пред`явлення підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України) по 16.01.2020 року (дата постановлення судом апеляційної інстанції рішення про залишення без змін виправдувального вироку Жовтневого районного суду за ч. 2 ст. 189 КК України) відносно [PERSON] здійснювалось досудове розслідування № 12018050000000374 та судове слідство у даному кримінальному провадженні у зв`язку із вчиненням ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, склад якого у діях [PERSON] відсутній, що було встановлено вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19.07.2019 року у справі № 263/13687/18, який було залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 16.01.2020 року. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешті на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України № 224/96-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Вказана правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові № 61-14833св19 (справа 759/2707/18) від 27.01.2020 року, постанові № 14-514цс19 від 25.03.2020 року (справа 641/8857/17), постанові № 61-24609св18 (справа № 661/246/17) від 06.04.2020 року тощо. Мінімальний розмір заробітної плати, встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» станом на день звернення позивача до суду із даним позовом становив 4723 грн., станом на дату ухвалення судом рішення у даній справі, згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік» складає 6 000 грн. У даному випадку судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством та судом 16 місяців 23 дні, а тому мінімальна сума компенсації моральної шкоди за час перебування заявника під слідством та судом становить на момент розгляду судом даної справи - 100 600 грн. (6 000 грн. помножити на 16 місяців 23 дні). З огляду на викладене, грошова компенсація моральної шкоди, заподіяною [PERSON] у зв`язку із незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності при здійсненні досудового та судового слідства у кримінальному провадженні № 12018050000000374, у мінімальному розмірі визначена відповідно до вимог статті 13 Закону України № 224/96-ВР складає 100 600 грн. В той же час позивачем заявлено вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. Суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав [PERSON] , характеру і обсягу його страждань, вважає визначення розміру моральної шкоди, заподіяної [PERSON] у сумі 150 000 грн. обґрунтованим, справедливим та співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні [PERSON] , виходячи з наступного. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач в період з 23.08.2018 року по 28.08.2018 року та з 03.09.2018 року по 21.12.2018 року перебував під вартою у Маріупольському слідчому ізоляторі, оскільки відносно нього слідчими суддями та судом обирався та подовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (в період з 03.09.2018 року - без застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави). Загальний строк перебування [PERSON] під вартою в рамках кримінального провадження № 12018050000000374 складає 3 місяці 23 дні. На переконання суду перебування позивача під вартою на протязі вказаного часу завдало останньому моральних страждань, оскільки через вказані обставини було суттєво обмежено такі фундаментальні конституційні права [PERSON] , як свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України (ст. 33 Конституції України). Крім того у вказаний період позивач був позбавлений спілкування та можливості перебувати разом зі своєю родиною - дружиною та неповнолітнім сином. Наявність сталих родинних зв`язків у [PERSON] підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи: свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.09.2011 року, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.11.2012 року, довідкою про склад родини від 07.05.2020 року. Ці обставини також на переконання суду завдали додаткових моральних страждань [PERSON] , з огляду на що визначення ним суми морального відшкодування заподіяної шкоди у розмірі 150 000 грн. (при мінімально визначеному законом - 100 600 грн.) - є розумним, співмірним та справедливим у даному випадку. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 226/94-ВР встановлено право позивача на відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які він втрат внаслідок незаконних дій. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] , останній на момент затримання (23.08.2018 року) перебував у трудових відносинах з ПрАТ «МК «Азовсталь» - обіймав посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду цеху обслуговування та ремонту обладнання прокатного виробництва. Відповідно до довідки № 0203/1127 від 10.03.2020 року, виданою ПрАТ МК «Азовсталь» заробітна плата [PERSON] , який працює на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду, за період з 01.06.2018 року по 31.07.2018 року складає 30 321,05 грн., среденьомісячна заробітна плата склала 15 538,15 грн., середнього денна - 83,99 грн. Згідно із довідкою ПрАТ «МК «Азовсталь» Товстолистовий цех, [PERSON] працює за графіком роботи та відпочинку працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» № 2 у бригаді № 4, з дня працевлаштування (23.04.2014 року) - по теперішній час. Згідно із графіком № 2 роботи та відпочинку працівників підрозділів ПрАТ «МК «Азовсталь» на 2018 рік, зокрема, щодо бригади № 4 (у складі якої працює [PERSON] ) в період серпня 2018 року (з 23.08.2018 року по 28.08.2018 року) [PERSON] мав 5 робочих днів: 23.08.2018 року та 24.08.2018 нічні зміни (з 22 год. до 07-00 год.) та 26.08.2018 року; 27.08.2018 року та 28.08.2018 року - денні зміни (з 07-00 год. до 15-00 год.); - у вересні 2018 року ( 03.09.2018 року по 31.09.2018 року) [PERSON] мав 21 робочий день: 03.09.2018 року вечірня зміна (з 15-00 год. до 22-00 год.); 06.09.2018 року - 09.09.2018 року включно нічні зміни (з 22-00 год. до 07.00 год.);з 11.09.2018 року -14.09.2018 року включно денні зміни (з 07-00 год. до 15-00 год.); з 16.09.2018 року по 19.09.2018 року включно вечірні зміни (з 15-00 год. до 22-00 год.); з 22.09.2018 року по 25.09.2018 року включно нічні зміни; з 27.09.2018 року по 30.09.2018 року включно денні зміни. Період жовтня 2018 року - листопада 2018 року також був робочим у [PERSON] , проте враховуючи той факт, що ці повні місяці позивач перебував у Маріупольському слідчому ізоляторі, при розрахунку неодержаного заробітку суд враховую середньомісячну заробітна плата [PERSON] , інформація про яку міститься у довідці, виданою роботодавцем. У грудні 2018 року (період з 01.12.2018 року по 21.12. 2018 року) [PERSON] мав 16 робочих днів, відповідно до вказаного вище робочого графіку позивача: з 01.12.2018 року по 03.12.2018 року включно денні зміни; з 05.12.2018 року по 08.12.2018 року включно вечірня зміна; з 11.12.2018 року по 14.12.2018 року включно нічні зміни; з 16.12.2018 року по 19.12.2018 року включно денні зміни; 21.12.2018 року - вечірня зміна. Враховуючи викладене, слід дійти до висновку, що тривалість робочого дня [PERSON] у: - денні зміни складає 8 годин (з 07-00 год. до 15-00 год.); -вечірні зміни - 7 годин ( з 15-00 год. до 22-00 год.); -нічні зміни - 9 годин (з 22-00 год. до 07-00 год.) Середньоденна тривалість робочого дня [PERSON] складає 8 годин. Як вже зазначалось вище, середньогодинний розмір заробітної плати [PERSON] складає 83,99 грн., згідно із довідкою № 0203/1127. Отже середньоденний розмір заробітної плати [PERSON] 671,92 грн. (з розрахунку 83,99 грн. помножити на 8 годин). З огляду на викладене з державного бюджету України на рахунок [PERSON] підлягає відшкодуванню сума втраченого ним заробітку з період перебування [PERSON] в місцях позбавлення волі - Маріупольському слідчому ізоляторі в рамках виконання ухвал суду про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під-вартою: - за період з 23.08.2018 року по 28.08.2018 року включно у сумі 3 359,60 грн. - з розрахунку 671,92 грн. (середньоденна заробітна плата) помножити на 5 (днів); -за період з 03.09.2018 року по 30.09.2018 року включно у розмірі 14 110,32 грн. - з розрахунку 671,92 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] ) помножити на 21 (дні).; -за період жовтня 2018 року - листопада 2018 року включно - 31 076,30 грн. - з розрахунку 15 538,15 грн. (середньомісячна заробітна плата [PERSON] ) помножити на 2 (місяці); -за період з 01.12.2018 року по 21.12.2018 року включно - у розмірі 10 750,72 грн. - з розрахунку 671,92 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] ) помножити на 16 (днів). Суд погоджується з розрахунками суми втраченого заробітку, викладеними позивачем у його позовній заяві, оскільки такий розрахунок ґрунтується на відповідних доказах, арифметична правильність цього розрахунку перевірена судом. Враховуючи викладене, загальна сума втраченого заробітку, яка підлягає відшкодуванню на користь [PERSON] складає 59 296,94 грн. При цьому суд не погоджується з доводами відповідачів - ГУНП в Донецькій області та Донецької обласної прокуратури - про некоректність даного розрахунку, оскільки в обґрунтування такої позиції жодним з відповідачів не надано альтернативного розрахунку, а розрахунок, який наведений стороною позивача, підтверджується зібраними в ході судового розгляду даної справи доказами: довідкою № 0203/1127, графіком № 2 на 2018 рік, довідкою ПрАТ «МК Азовсталь» товстолистового цеху. Судом також відхиляються доводи ДКСУ щодо неможливості розгляду заявлених вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди за правилами цивільного судочинства шляхом звернення до суду із відповідним позовом, враховуючи наступні норми діючого законодавства, а також доводи про неможливість відшкодування такої шкоди ДКСУ через відсутність винних дій вказаного відповідача. Відповідно до ст.ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Як вже зазначалось вище, статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону про відшкодування шкоди (стаття 1 зазначеного Закону). Частиною другою статті 1 Закону про відшкодування шкоди встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону про відшкодування шкоди право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону про відшкодування шкоди в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 4 Закону про відшкодування шкоди відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і СБУ - відповідно до цих органів. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону про відшкодування шкоди ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемляють права громадян. Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди. Відтак не ґрунтуються на вимогах закону доводи ДКСУ про те, що позивачем не доведено незаконності дій з боку ДКСУ, причинного зв`язку між завданою моральною шкодою і діями ДКСУ, оскільки правилами статті 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди. Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди). Оскільки Закон про відшкодування шкоди не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 15.12.2020 року № 752/17832/14-ц. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20);від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)), участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64),від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38),від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). З огляду на що, залучення до участі у справі органів державної казначейської служби при здійсненні судового розгляду справи є правом позивача та визначення [PERSON] ДКСУ в якості відповідача у справі ніяким чином не порушує норм діючого процесуального законодавства. Визначаючи спосіб та механізм відшкодування моральної шкоди та втраченого заробітку [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 року № 753/9824/17. Враховуючи наведене грошові кошти в рахунок відшкодування заподіяної [PERSON] моральної шкоди, а також втраченого заробітку у зв`язку із незаконним притягненням останнього до кримінальної відповідальності слід стягувати саме з Державного бюджету України, без конкретизації суб`єкта виконання (державна казначейська служба країни) та виду рахунку. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді судом даної цивільної справи представництво інтересів [PERSON] здійснювалось адвокатом Д`яконовою К.І., яка діє на підставі укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 29.04.2020 року. Відповідно до визначеного сторонами предмету наведеного договору (п. 1.1), предметом договору є надання правової допомоги на стадії позасудового, досудового та судового супроводження у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій позову про стягнення моральної шкоди, середнього заробітку, які було заподіяно [PERSON] через порушення відносно нього кримінального провадження № 12018050000000374 за ч. 2 ст. 189 КК України. Пунктом 4.10 договору про надання правової допомоги від 29.04.2020 року визначено, що конкретний розмір гонорару за ту чи іншу правову допомогу визначається у Додатках до договору - акті про виконані роботи та звіті про виконані роботи, які є невід`ємною частиною цього договору та підписуються: акт про виконані роботи - сторонами, звіт про виконані роботи - адвокатом, та з метою підтвердження цих витрат узгоджуються між сторонами на підставі акту про виконані роботи та звіту про виконані роботи. Відповідно до акту про виконані роботи за договором про надання правової допомоги від 29.04.2020 року, складеного між адвокатом Д`яконовою К.І. та [PERSON] станом на 10.03.2021 року, на виконання умов вказаного договору адвокатом Д`яконовою К.І. було здійснено наступні послуги з правничої допомоги [PERSON] : 1)надання правової консультації за Предметом договору - вартість послуги 500 грн.; 2) складання адвокатом позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, втраченого заробітку у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності до Жовтневого районного суду м. Маріуполя - вартість послуги 3000 грн.; 3) складання адвокатом апеляційної скарги на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19.05.2020 року № 263/5754/20 - вартість послуги 1000 грн.; 3) участь адвоката у судових засіданнях у справі № 263/5754/20 у Жовтневому районному суді м. Маріуполя - вартість послуги 4000 грн. Фактичне надання послуг на виконання договору про надання правової допомоги від 31.07.2019 року та отримання грошових коштів у загальному розмірі 8500 грн. від [PERSON] підтверджується підписаним сторонами актом прийому-передачі виконаних робіт та звітом адвоката Д`яконової К.І. про надані послуги за договором про надання правової допомоги від 29.04.2020 року: грошові кошти у сумі 6 000 грн. сплачено на рахунок адвоката Д`яконової К.І. згідно із квитанцією від 29.04.2020 року № 26432131, грошові кошти у розмірі 2500 грн. сплачено готівкою 10.03.2021 року. Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів щодо надання адвокатом Д`яконовою К.І. правничої допомоги у даній цивільній справі [PERSON] та документів, які підтверджують об`єм виконаних адвокатом робіт з надання правової допомоги та витрат [PERSON] на оплату такої правової допомоги, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, ці витрати підлягають стягненню на користь [PERSON] шляхом їх компенсації з державного бюджету України, враховуючи суб`єктний склад відповідачів та характер спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягають стягнення витрати на сплату судового збору, понесені позивачем у зв`язку із судовим розглядом даної справи у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved