Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.04.2020 року звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, в якому зазначив, що він з 03.01.2011 року по 03.03.2020 року перебував у трудових відносинах та був задіяний повний робочий день під землею на підприємстві ВП «Україна» ДП «Селидіввугілля». Внаслідок роботи на підприємствах вугільної промисловості зі шкідливими та небезпечними умовами праці він отримав професійні захворювання, а саме: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пнемофіброз ЛН І-ІІ ст. (один-два), хронічна поперекова-крижова радикулопатія, двобічна в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. За результатами розслідування виникнення хронічних захворювань від 24.02.2020 року підприємством було складено акт за формою П-4. Внаслідок професійних захворювань він був змушений тривалий час проходити курс лікування, після якого йому було встановлено 60 % втрати професійної працездатності за вищевказаними захворюванням, що підтверджується довідкою МСЕК серія 12 ААА № 088137 від 12.03.2020 року. У зв`язку з хронічними професійними захворюваннями було порушено його нормальні життєві зв`язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Перебуваючи на лікуванні він не міг вести повноцінний образ життя, відчував фізичні страждання, фізичну біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху. Все це заподіює йому моральну шкоду яку він оцінює в 150 000 грн. 00 коп.. Просить суд, стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійних захворювань 150 000 грн. 00 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15.04.2020 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду письмову заяву в якій позовні вимоги не визнав через їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] з 03.01.2011 року по 03.03.2020 року перебував у трудових відносинах та був задіяний повний робочий день під землею на підприємстві ВП «Україна» ДП «Селидіввугілля». Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24.02.2020 року, складеного на ВП «шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля, захворювання у [PERSON] у вигляді хронічного бронхіту ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузного пнемофіброзу ЛН І-ІІ ст. (один-два), хронічної попереково-крижової радикулопатії, двобічної в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, виникли внаслідок тривалої роботи в умовах важкої фізичної праці, запиленості повітря робочої зони, яка перевищувала санітарно-гігієнічні нормативи та перевищення на робочих місця прохідника норм підняття вантажів. Згідно довідки МСЕК серія 12 ААА № 088137 від 12.03.2020 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, при первинному огляді [PERSON] встановлено 60 % втрати професійної працездатності за вищевказаними професійними захворюваннями. Відповідно до довідки акту огляду МСЕК серія 12 ААБ № 416857 від 12.03.2020 року, [PERSON] встановлено третю групу інвалідності за професійними захворюванням безстроково. Приписами статті 153 Кодексу законів про працю України та статті 13 Закону України від «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень статей 153, 171 Кодексу законів про працю України та статті 22 Закону України «Про охорону праці» забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на всіх підприємствах, в установах, організаціях покладається на власника або уповноважений ним орган. Роботодавець повинен організувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнським об`єднанням профспілок. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано, що зазначеними законодавчими змінами право цієї категорії громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач у позові, що в результаті отримання ним професійного захворювання у зв`язку з погіршенням стану здоров`я він частково (60 %) втратив професійну працездатність. За станом здоров`я він обмежений у побуті, у зв`язку з отриманим професійних захворювань він знаходиться під наглядом лікарів, проходить систематичні курси стаціонарного і амбулаторного лікування у медичних закладах. Унаслідок цього порушені його звичайні соціальні зв`язки, по теперішній час його здоров`я не покращується, він продовжує хворіти і вимушений для підтримання свого здоров`я знову звертатися до лікувальних закладів. Стан здоров`я постійно погіршується, порушився життєвий ритм, він і його рідні відчувають душевні страждання. Втрата ним працездатності призвела до порушення життєвих зв`язків і потребують для цього додаткових зусиль для організації свого життя. Отриманих виплат у зв`язку з втратою професійної працездатності повною мірою не можуть відшкодувати ті витрати, які понесені ним по теперішній час направлені на поновлення і нормалізацію стану здоров`я. Компенсація моральної шкоди оцінюється позивачем у розмірі 150 000 грн. 00 коп. Крім того, у пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини: факт отримання [PERSON] професійних захворювань на виробництві, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 60 %, необхідність постійного лікування, суд визнає, що професійне захворювання зумовило порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилося на його фізичному та психічному стані, змусили змінити спосіб життя, і таким чином, [PERSON] завдано моральну шкоду. Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги конкретні обставини професійних захворювань, ступінь їх тяжкості, характер та глибину пов`язаних з ними моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди внаслідок професійних захворювань у розмірі 65 000 грн. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлене рішення, звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, виходячи з суми судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру встановленого для фізичних осіб, яка складає 840 грн. 80 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial