Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач 19.08.2019р. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] у якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у якому посилаючись на викладені обставини просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2019р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач фактично ухвалу про відкриття спрощеного провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами не отримав, проте за змістом ч.7, п.4 ч.8, ст.128 ЦПК України вищевказані документи вважаються врученими відповідачу, оскільки надсилались за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Позивач є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 21 січня 2004 року приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.М. за реєстровим № Д-28, право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР 05.03.2004 року, реєстраційний № 4005353 (а.с.9-17). Згідно довідки № 770 від 08.08.2019р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , входять: [PERSON] , власник [PERSON] , донька [PERSON] , онука [PERSON] , онук [PERSON] , [PERSON] , онук [PERSON] (а.с.20). Згідно акту від 08.08.2019 року [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але в зазначеному домоволодінні з червня 2017 року не проживає, його речі в домоволодінні відсутні. (а.с.21). Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). У відповідності до ст.. 405 ЦК України Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.29ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанняв Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За змістом ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанняв Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. №6-57цс11. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому слід визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття його із реєстраційного обліку за вказаною адресою. Крім того, згідно статті 141 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позовної заяви були оплачені судові витрати і його вимоги задоволені, з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 гривень.

Outcome: approved