Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач\~19.05.2016 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів\~\~\~\~, в якому просив\~ стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] \~ суму боргу по нарахованим процентам\~ за користування кредитом за період з 13.02.2008 року по 19.05.2016 року в розмірі 10\~261,20 гривень та інфляційні з січня 2013 року по квітень 2016 року в сумі 1\~512,45 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 12.04.2007 року між КС «Хортиця» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого , остання отримала кредит в сумі 1700 гривень строком на 12 місяців. Вказаний договір кредиту забезпечено договором поруки , що було укладено з відповідачем [PERSON] .. З огляду на невиконання своїх зобов»язань за договором, позивач вимушений був звернутися за захистом порушеного права до суду. 05.06.2008 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було ухвалене рішення, яким було стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 4\~832,39 гривень, в тому числі суму боргу за тілом кредиту . Разом з тим, внаслідок невиконання відповідачами взятих на себе зобов»язань, сума боргу з моменту ухвалення рішення суду значно збільшилася і позивачем з 13.02.2008 року по 19.05.2016 року нараховані проценти в розмірі 10\~261,20 гривень та інфляційні з січня 2013 року по квітень 2016 року в сумі 1\~512,45 гривень. Просили суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачів в солідарному порядку 11\~773,65 гривень. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явилися повторно, в зв»язку з чим, на підставі ст. 169 ЦПК україни справу розглянуто у їх відсутність , на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Так судом встановлено, що 12 квітня 2007 року між КС «Хортиця» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит в сумі 1700 гривень на строк до 12 квітня 2008 року зі сплатою 0,1973 % за кожен день користування кредитом . П. 2.3 вказаного договору встановлено , що у випадку несвоєчасної виплати передбачених договором сум , кредитор має право отримати від позичальника додаткові проценти у розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожен день прострочення (а.с.11). Зазначений договір кредиту забезпечено договором поруки, який був кладений між КС «Хортиця» та [PERSON] 12 квітня 2007 року (а.с.12). Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2008 року з відповідачів на користь позивача , з огляду на невиконання останніми умов договору кредиту, стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 12.02.2008 року у сумі 4\~832,39 гривень (а.с.14). На теперішній час рішення суду не виконано. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов»язання припиняється виконанням , проведеним належним чином. Таким чином, аналіз вищенаведених норм чинного законодавства та встановлених судом фактичних обставин справи у їх сукупності, дає суду дійти підстави до висновку, що позивач має право на отримання від позичальника [PERSON] процентів за користування кредитом за з 13.02.2008 року по 19.05.2016 року в розмірі 10\~261,20 гривень та інфляційні з січня 2013 року по квітень 2016 року в сумі 1\~512,45 гривень. Вирішуючи позовні вимоги до поручителя [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами або у звязку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту. Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року по справі № 6-1077 цс 15 та відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України \~є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Вищенаведене, дає суду дійти підстави до висновку, що звернення позивача з позовом до суду , після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за договором 05 червня 2008 року , до поручителя [PERSON] здійснене поза межами шестимісячний строку, встановленого ст. 559 ЦК України , що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя [PERSON] через припинення поруки. Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial