Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.05.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа ПАТ «Дельта Банк», в якому просила визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 19 травня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації одружень м. Миколаєва зареєстрований шлюб, актовий запис №356 від 19.05.2001 року. На день звернення до суду шлюб не розірваний. За час шлюбу чоловіком за згодою дружини було придбано трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. за реєстровим №793 від 02.09.2005 року, зареєстровану у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 12.09.2005 року у книзі №93 за №16886 та у державному реєстрі прав власності за реєстраційним №8719159. За спільною згодою подружжя вказана квартира була передана в іпотеку за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за №736 від 20.02.2008 року у забезпечення кредитного договору №23/018/08-G від 12.02.2008 року, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] У 2014 році ВАТ «Кредитпромбанк» відступило право вимоги за вказаними кредитним та забезпечувальними зобов`язаннями на користь ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується відомостями з реєстру іпотек. Позивач вказує, що вона постійно проживає у квартирі з дня її придбання, що означає факт набуття квартири подружжям під час шлюбу в інтересах сім`ї, відтак діє презумпція права власності позивача на Ѕ частку вказаної квартири. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Нікітіна Д.Г. від 15.06.2018 року було відкрито провадження у справі і призначено підготовче судове засідання. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2019 року було замінено суддю Нікітіна Д.Г. на суддю Карташеву Т.А. Ухвалою судді від 22.01.2019 року було прийнято цивільну справу до провадження і призначено підготовче судове засідання. 12.03.2019 року було закрито підготовче провадження по справі і призначений її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач не була присутньою в судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач також не був присутнім в судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність та про визнання позовних вимог. Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, пояснень щодо позову не надав. Неявка сторін не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 19 травня 2001 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації одружень міста Миколаєва у книзі актів про одруження за №356 від 19.05.2001 року. 2 вересня 2005 року [PERSON] придбав трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №793, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 02.09.2005 р. за №809512 та зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 12.09.2005 р. за №16886 в книзі 93 за реєстраційним №8719159. Відповідач [PERSON] відповідно до заяви від 12.03.2019 р. визнав позовні вимоги про поділ майна подружжя, тобто погодився, що зазначена квартира є їх спільною з позивачем сумісною власністю подружжя. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Оскільки судом встановлено, що спірна квартира була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі із позивачкою [PERSON] , квартира підлягає поділу із визнанням за [PERSON] права власності на 1/2 частку цієї квартири. Також судом встановлено, що за умовами іпотечного договору від 12 лютого 2008 року, укладеного [PERSON] із ВАТ «Кредитпромбанк», у забезпечення зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за кредитним договором від 12 лютого 2008 року №23/018/08-G іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . В подальшому ПАТ «Кредитпромбанк» відступило право вимоги за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Разом з тим, положення Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись квартирою без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням майном. Визнанням права на частку у спільній власності за позивачем обтяження не припиняється. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права та інтереси третьої особи, а також принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає, що позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню. Судові витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 1893,75 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved