Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 квітня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з зазначеним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні належним їй жилим будинком №17-а, розташованим в м.Кодима по вул.Дзержинського, Одеської області, шляхом визнання відповідача [PERSON] втративши право користування цим житлом та виселення з нього без надання іншого житла. Відповідач [PERSON] 04 червня 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому у відповідності з вимогами ст.ст.9,64,156,157 Житлового кодексу України просив визнати за ним право користування спірним жилим будинком. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] (діє на підставі ордера адвоката та угоди про надання правової допомоги) позов підтримали та пояснили, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 1988 року по 2015 рік. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] продовжує проживати у належному позивачеві будинку, при цьому систематично вживає спиртні напої, вчиняє щодо позивача протиправні дії, приводить до будинку підозрілих осіб, постійно ображає позивача та принижує її людську гідність. У звязку з цим, з огляду на неможливість подальшого спільного проживання позивача та відповідача в одному помешканні, у відповідності з вимогами ст.116 ЖК України просили свій позов задовольнити, усунувши створені відповідачем перешкоди у користуванні позивачем належним їй жилим будинком обраним ними способом, зокрема шляхом визнання відповідача [PERSON] втратившим право користування цим житлом та його виселення без надання іншого житла. Зустрічний позов [PERSON] не визнали та просили відмовити у його задоволенні, оскільки відповідач не має жодного права використовувати належне позивачеві житло. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] (діє відповідно до ордера адвоката) в судовому засіданні заявленого позивачем [PERSON] позову не визнали, вказавши, що визначених ст.116 ЖК України підстав для його задоволення позивачем не надано. Натомість свій зустрічний позов просили задовольнити, оскільки відповідач має передбачене законом право користуватись спірним жилим будинком. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову [PERSON] відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити з таких підстав. Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 27 грудня 1988 року по 02 лютого 2015 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦС м.Кодима Одеської області 27 грудня 1988 року, актовий запис №81. 02 лютого 2015 року рішенням Кодимського районного суду шлюб між сторонами розірвано. Позивач [PERSON] є власником жилого будинку №17-а, розташованого в м.Кодима по ул.Дзержинського Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на домоволодіння від 28 листопада 1986 року. Право власності на вказаний будинок позивач [PERSON] набула до укладення шлюбу з відповідачем [PERSON], а тому спірний будинок є її особистою приватною власністю. Відповідно до ст.ст.316 та 319 ЦК України власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні ним цього права (ст.391 ЦК України). Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселився до спірного житла як член сім»ї позивача [PERSON] (ч.2 ст.64 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК, якщо такі особи продовжують проживати в займаному жилому будинку надалі, вони мають такі ж права і обвязки, як наймач і члени його сім»ї, оскільки відповідно до ч.3 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно норм Житлового кодексу України виселення може бути добровільним, або здійснюватись в судовому порядку. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖКУкраїни, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Так, відповідно до ст.9 та 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону або субєктивних прав інших осіб. Підставою для задоволення свого позову позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вказують неможливість подальшого спільного проживання позивача та відповідача в одному помешканні внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій відносно позивача, що відповідно до вимог ст.116 ЖК України є підставою для виселення відповідача [PERSON] без надання йому іншого житла. Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, для застосування цієї правової норми необхідна обовязкова наявність двох умов: а) систематичне порушення правил співжиття, б) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватися відповідними доказами. Однак, таких доказів позивачем [PERSON] та її представником до суду не надано. Зокрема, надані позивачем копії постанов дільничного інспектора міліції Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області №0071123 та №0071122 від 15 грудня 2014 року про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.178 КУпАП (поява у громадському місці у стані алкогольного спяніння) та за ч.1 ст.175-1 КУпАП (куріння у громадському місці) не можуть свідчити про вчинення відповідачем дій, які відповідно до ст.116 ЖК України свідчать про неможливість спільного проживання та є підставою для виселення. Водночас, таким доказом є спричинення відповідачем [PERSON] 15 грудня 2014 року легких тілесних ушкоджень позивачеві [PERSON] (кримінальне провадження №12014160320000775, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 грудня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрите у звязку з примиренням сторін). Інших доказів, які б свідчили про неможливість спільного проживання сторін до суду не надано. При цьому, не є такими доказами свідчення допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які не надали жодних обєктивних відомостей, які б підтверджували цю обставину. В той же час, як зазначалось, відповідно до ст.116 ЖК України виселення можливе за наявності двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Однак, судом не встановлено систематичності вчинення відповідачем [PERSON] дій, які б унеможливлювали їх спільне проживання в одному помешканні. Судом також не встановлена і відсутність реакції відповідача на вжиті щодо нього заходи попередження та впливу, позаяк належних і допустимих відомостей про вчинення ним після грудня місяця 2014 року (побиття позивача) будь-яких протиправних дій відносно позивача до суду не надано. З цих підстав суд вважає необхідним у задоволенні позову [PERSON] про виселення відповідача [PERSON] у відповідності з вимогами ст.116 ЖК України відмовити, позаяк визначених цією нормою правових підстав для виселення відповідача судом не встановлено. З цих же підстав суд у відповідності з вимогами ст.ст.9,64 та 156 ЖК України вважає необхідним задовольнити зустрічний позов [PERSON] та визнати за ним право користування спірним житлом, яке оспорюється позивачем за первісним позовом [PERSON], позаяк за умови недоведеності наявності підстав для його виселення, він, незважаючи на розірвання шлюбу з позивачем, зберігає за собою право проживати у спірному будинку. На підставі викладеного,

Outcome: approved