Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.05.2012року звернулася до суду із вище вказаним позовом до [PERSON] у якому після зміни позовних вимог просить: встановити факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS]; визнати [PERSON] особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]; зобов'язати Московський відділ по справам громадянства та реєстрації фізичних осіб м.Харкова зняти з реєстрації [PERSON] за вище вказаною адресою. В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона за обмінним ордером №3273 від 12.06.1987року є основним квартиронаймачем квартири, яка знаходиться в міській комунальній власності за адресою: [ADDRESS]. В вище вказаній квартирі зареєстрована її дочка [PERSON] яка з 1994року по день звернення до суду не проживає за адресою реєстрації, а постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] за рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06.03.2001року. З моменту повноліття дочка продовжила мешкати за цією адресою. З 1995року вона постійно оформляє субсидію на квартиру №30 в якій зареєстрована та проживає, але починаючи з 2008року у неї немає можливості надати документи про дохід дочки, а також зняти її з нарахувань на комунальні послуги, що є перешкодою для оформлення субсидії і тягне за собою накопичення боргу за комунальні послуги. Починаючи з 12.10.2010року по день звернення до суду [PERSON] продовжує не сплачувати та не проживати по [ADDRESS], що у відповідності до ст.ст.71,72 ЖК України є підставою для визнання відповідачки, такою що втратила право користування житловим приміщенням. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, просили в його задоволення відмовити та зазначили, що [PERSON] з листопада 2010року проживає у спірній квартирі. Треті особи: Сектор у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області, КП «Жилкомсервіс» в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши сторони, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакші як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином не підлягають доказуванню обставини встановлені рішенням колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 12.10.2010року. Яким встановлено та вбачається з матеріалів справи, що спірним приміщенням являється чотирьохкімнатна ізольована квартира [ADDRESS], жила площа якої становить 47,43 кв.м. Згідно обмінного ордеру №3273 від 12.06.1987 року надавалася вона [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В спірній квартирі зареєстрована позивач [PERSON] та її донька [PERSON] Квартира неприватизована, перебуває у віданні КП «Жилкомсревіс». В спірній квартирі [PERSON] прописана з 2003року. Згідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 12.10.2010року в задоволенні позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщенням відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] / Том 1, а.с.55-57/. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 27.04.2011року було зобов'язано начальника Московського ВДВС ХМУЮ [PERSON] скасувати постанову державного виконавця Якубович В.Ю. від 01.12.2010року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-902, виданого Московським районним судом м.Харкова 23.11.2010року про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] /Том 1, а.с.59/. Постановою державного виконавця Живага О.В. від 11.10.2012року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-902, виданого Московським районним судом м.Харкова 21.08.2012року про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] /Том 1, а.с.102/. Як вбачається із Акту державного виконавця Живага О.В. від 27.11.2012року, щодо виконання виконавчого листа №2-902, виданого Московським районним судом м.Харкова 21.08.2012року, виходом за адресою: [ADDRESS], встановлено, що рішення суду боржником виконано /Том.1, а.с.178/. Представлені суду акти від 02.12.2008року, від 04.01.2010року не проживання [PERSON] в спірній квартирі, суд не бере до уваги, оскільки останні виходять за межі заявленого періоду не проживання. Акти від 10.10.2010року та від 31.10.2011року не спростовують висновків суду щодо не проживання [PERSON] в спірній квартирі понад 6 місяців та не можуть слугувати беззаперечним доказом, оскільки подані у вигляді ксерокопій, вказані в ньому особи не допитувались у судовому засіданні у якості свідків, окрім [PERSON] яка є позивачем по справі та заінтересованою особою у вирішенні даного спору на її користь /Том 1 а.с.6,7,8,79/. Із постанови ДІМ СВМ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 28.04.2012року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] вбачається, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу вирішення питання про перепланування жилого приміщення, з метою його приватизації /Том 1, а.с.131/. Статтею 256 ЦПК України передбачає право суду встановлювати факти, що мають юридичне значення. Разом з тим, це можливо за наявності певних умов, а саме: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; 2) встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Позивачем не надано суду доказів, чому встановлення факту не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] має юридичне значення, не зрозуміло яка мета встановлення цих фактів, та які вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. П. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст..7 цього Кодексу підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України ). У даному випадку позивач посилається як підставу для зняття з реєстрації на ст.ст. 71,72 ЖК України, вказує, що [PERSON] не мешкає в спірній квартирі, починаючи з 12.10.2010 року по день звернення до суду, тобто більше чим один рік. Позивачем не надано будь яких доказів відсутні [PERSON] за місцем проживання понад шість місяців у спірній квартирі в зазначений період. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не були доведені ті обставини, на які вона посилались як на підставу свої вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed