Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.05.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], Відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції в Донецькій області, третя особа ТОВ «Рамірент Україна», про визнання права власності на автомобіль та звільнення майна з-під арешту, зазначивши на підтвердження своїх позовних вимог, що 29 березня 2011 року [PERSON] продав йому автомобіль марки ВАЗ 21150 120 20, 2006 року випуску, реєстраційний № [NUMBER], шасі № ХТА21150074311522, двигун № [NUMBER], який належав відповідачу на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 908462, виданого Красноармійським МРЕВ Донецької області 12.1.2007 року. В цей же день відповідач отримав обумовлену між ними грошову суму і видав позивачу розписку про отримання грошей на підтвердження сплати за проданий автомобіль в сумі 30000 грн. Але в травні 2015 року позивачу стало відомо, що 23.04.2015 року постановою про арешт майна боржника та заборону відчуження від 23.04.2015 року відділом ДВС Красноармійського МРУЮ на вказаний автомобіль накладено арешт. Таким чином, відповідач [PERSON] позбавлений можливості зняти автомобіль з обліку в підрозділі ДАІ. Спірний автомобіль фактично переданий позивачу, він сплатив за нього обумовлену суму, володіє, користується та розпоряджається ним, сплачує відповідні платежі. Таким чином між ним та відповідачем виконані всі істотні умови договору, а саме обумовлення вартості автомобіля та сплати за нього відповідної грошової суми, що зафіксовано у письмовій формі і передача автомобіля йому у власність. Згідно ч. 2 ст. 181 ЦК України автомобіль є рухомим майном, тобто договір купівлі-продажу не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. В результаті того, що на його автомобіль накладено арешт, він опинився у такому становищі, коли не може розпорядитися майном, яке фактично належить йому з березня 2011 року. Відповідно до ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі викладеного позивач просив визнати його право власності на автомобіль марки ВАЗ 21150 120 20, 2006 року випуску, реєстраційний № [NUMBER], шасі № ХТА21150074311522, двигун № [NUMBER] та звільнити його з-під арешту. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача відділу ДВС Красноармійського міськрайонного управління юстиції заперечував проти задоволення позову в судовому засіданні, надав письмові заперечення проти позову, пояснив, що в даному випадку державним виконавцем не були порушені права позивача [PERSON], оскільки вищезазначений автомобіль належить боржнику [PERSON], стосовно якого згідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень у Красноармійському відділі ДВС на примусовому виконанні перебувало ще 16 виконавчих проваджень на загальну суму боргу 40186,65 грн. Представник третьої особи ТОВ «Рамірент Україна» в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 21150 120 20, 2006 року випуску, реєстраційний № [NUMBER], шасі № ХТА21150074311522, двигун № [NUMBER], належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 908462, виданого Красноармійським МРЕВ Донецької області 12.1.2007 року (а.с. 6). На зазначений автомобіль 23.04.2015 року постановою про арешт майна боржника та заборону відчуження в.о. начальника відділу ДВС Красноармійського МРУЮ накладено арешт, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 5). Позивачем [PERSON] надана суду ксерокопія розписки від 29.03.2011 року про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в розмірі 30000 грн. за автомобіль № ХТА21150074311522, марки ВАЗ 21150, тип ТЗ легковий седан, 2006 року випуску (а.с. 4). Оцінюючи надану розписку, суд враховує, що з аналізу положень ст. 220 ЦК України вбачається, що в судовому порядку дійсним може бути визнаний лише договір, який підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. В той же час законом не передбачено обовязкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Згідно вимогам п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачена необхідність вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 р. № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» також передбачена письмова форма договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Як встановлено судом, зазначена вимога виконана не була, відповідач [PERSON] не знімав належний йому автомобіль з обліку. В позовній заяві, з якою позивач [PERSON] звернувся до суду, він просить визнати його право власності на зазначений автомобіль та звільнити його з-під арешту, посилаючись на вимоги ст. ст. 391, 392 ЦК України, але згідно норм ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, та відповідно до норм ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, але судом встановлено, що позивач [PERSON] не являється власником автомобіля, а його власником згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є відповідач [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed