Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] 06 червня 2017 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини, в якій просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у його спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , а також визначити йому - [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , шляхом систематичних побачень і відвідувань сина: кожної неділі місяця з 12 години суботи до 16 години неділі; на свята та день народження сина з 12 години до 18 години. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що з 12.02.2011 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який був розірваний рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2015 року по справі №520/12183/15-ц. За час перебування у шлюбі, вони - сторони мають спільну дитину - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як стверджує позивач, з 07 квітня 2017 року відповідачка виїхала разом з сином зі спільного місця проживання в невідомому напрямку, та з цього часу створює йому перешкоди у відвідуванні та прийманні участі у вихованні сина, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2017 року, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22 червня 2017 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Під час проведення попереднього судового засідання, позивачем було повідомлено суд, що ним здійснені заходи зі звернення до Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради з відповідною заявою для розгляду спірного питання. З урахуванням отриманої інформації, Київським районним судом міста Одеси 12.10.2017 року постановлено ухвалу, якою зупинено провадження по цивільній справі №520/6491/17, до отримання з Київської районної адміністрації Одеської міської ради висновку з розгляду питання щодо визначення способу участі батька [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 18 листопада 2019 року до суду надійшов лист зі Служби у справах дітей Одеської міської ради від 03.10.2019 року за вих. №05/9180, з якого вбачається, що станом на 30.09.2019 року [PERSON] не звертався із відповідною заявою до служби у справах дітей Одеської міської ради для вирішення питання щодо визначення способу участі батька [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.11.2019 року поновлено провадження по справі, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно, постановляючи ухвалу суду, судом було враховано, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Пунктом 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Водночас, згідно з п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Згідно ж усталеної прецедентної практики ЄСПЛ закон повинен бути прогнозованим для учасників провадження. На підставі викладеного, судом в ухвалі суду від 19.11.2019 року було ухвалено продовжити розгляд справи в порядку загального позовного провадження по справі. У підготовчому судовому засіданні 19.11.2019 року представник третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надала до суду висновок за №2333/01-11 від 02.01.2018 року Про визначення способів участі [PERSON] , [INFO] , у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 03.01.2020 року відповідачка [PERSON] надала до суду відзив на позову заяву, в якому частково заперечує проти задоволення вказаного позову, а саме просить суд відмовити у задоволенні позову в частині вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, з підстав необґрунтованості та безпідставності. Щодо вимог позивача про встановлення порядку та способу участі позивача у спілкуванні та вихованні сина, відповідачка просить суд встановити наступний графік зустрічей батька з дитиною: кожної суботи з 10 години до 18 години, з урахуванням того, що дитина відвідує заняття з фізичного розвитку, займається спортом, а відтак встановлений висновком Органу опіки та піклування графік зустрічей позивача з дитиною, може порушити звичайний ритм життя та вплинути на успішність розвитку дитини, а також врахувати те, що вона також працює і єдиним в неї вихідним днем є неділя. Крім того, відповідачка зазначила, що з часу винесення Органом опіки та піклування висновку, а саме з січня 2018 року, позивачем навіть такий графік на протязі двох років жодним чином не витримується. 03.02.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач - [PERSON] позовні вимоги в первісній редакції підтримав та просив суд задовольнити. У судовому засіданні 10.03.2020 року зазначав одночасно, що його вимоги стосовно визначення графіку зустрічей з дитиною стосуються лише кожної неділі кожного місяця, а у судових дебатах просив суд встановити лояльний графік для його зустрічей з дитиною, а також врахувати, що він бажає бачити дитину на дні народження малолітнього та святкові дні. Представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні частково заперечував проти задоволення позовних вимог, а саме просив суд здійснити розгляд справи з урахуванням пояснень викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням думки сторін по справі та їх представників, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 10.03.2020 року за відсутності представника третьої особи Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 12 лютого 2011 року, який був зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №98, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Шлюб між сторонами по справі був розірваний на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 18.12.2015 року по справі №520/12183/15-ц, яке набрало законної сили 04.03.2016 року. За час перебування у шлюбі сторони мають спільну дитину - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис №1593, вчинений 13.09.2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] . На цей час, відповідачка [PERSON] разом з дитиною [PERSON] , [INFO] , мешкає окремо, що було визнано позивачем по справі, не оспорювалось, а відтак не є предметом дослідження та доказування. Позивачем [PERSON] також було підтверджено, що на цей час він одружений та має іншу сім`ю. Щодо вимоги позивача про визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , суд зазначає наступне. Правовідносини з приводу виховання батьків з дитиною та її розвитком регулюється наступним законодавством. Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У принципі 6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю або батьком. Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Відповідно до ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Статтею 159 СК України передбачено вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Вимогами вказаної статті передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Як вбачається в цій справі, сторони добровільно не дійшли згоди щодо встановлення порядку зустрічей батька з дитиною. У той же час, до звернення до суду з цим позовом, жодна зі сторін по справі у відповідності до положень статті 158 СК України до органу опіки та піклування з відповідною заявою щодо вирішення питання про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, не зверталась. Відповідно до ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Під час розгляду справи, Київською районною адміністрацією Одеської міської ради на виконання вимог ст. 19 СК України, було надано до суду висновок за №2333/01-11 від 02.01.2018 року за наслідком розгляду питання щодо визначення способів участі [PERSON] , [INFO] , у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Висновком встановлено, що слід визначити порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] наступним чином: - кожної неділі з 12:00 години до 16:00 години; - на день народження дитини з 12:00 години по 15 :00 години. У зазначеному висновку органом опіки та піклування з поданих [PERSON] документів було встановлено, що останній працює на посаді машиніста насосних установок 2 розряду дільниці №1 ВНС ТОВ «ІНФОКС» з 14.03.2017 року, де характеризується позитивно, що підтверджується довідкою від 31.08.2017 року, виданою Департаментом водопостачання ТОВ «ІНФОКС» за №574 гв-01. Відповідно до довідки адміністрації Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка №6» Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради від 26.10.2017 року за №01-03/566 вбачається, що при проведенні профілактичних оглядів в поліклініці, малолітній завжди був в супроводі матері. Батька хлопчика ані лікар, ані медична сестра не бачили. Відповідно до листа адміністрації Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» №260 Одеської міської ради Одеської області від 22.08.2017 року за №92 вбачається, що малолітній [PERSON] відвідує дошкільний заклад з 09 березня 2016 року. Підтверджено, що вихованням дитини займається його матір, а за період відвідування малолітнім дитячого садочку, батько не з`являвся. На засіданні ради Органу опіки та піклування, де приймалось вищевказане питання, вбачається, що [PERSON] не був присутнім, у зв`язку з перебуванням у відрядженні. Відповідачка [PERSON] була присутня на зазначеному засіданні Органу опіки та піклування, на якому погодилась із запропонованим способом спілкування батька з дитиною. Під час розгляду справи та надаючи оцінку вищевказану висновку, судом приймається наступне. Частиною 6 ст.19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В розумінні положень цивільно-процесуального законодавства України, висновок органу опіки та піклування є одним з видів та способів доказування. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку вищевказаному висновку, разом з іншими доказами які містяться в матеріалах справи, суд доходить до висновку про необхідність відходження від висновку органу опіки та піклування КРАОМР для забезпечення належної участі батька у спілкуванні і вихованні з дитиною, та дотримання рівності прав та обов`язків між батьками щодо дитини, виходячи з наступного. Так, як вбачається з посилань відповідачки, як матері дитини, [PERSON] з моменту винесення Органом опіки та піклування вказаного висновку, а саме з 02.01.2018 року по день надання відзиву на позовну заяву до суду, а саме по січень 2020 року, тобто на протязі двох років, вищевказаний встановлений графік зустрічей з дитиною не дотримується, та взагалі [PERSON] бачився з дитиною лише один раз. Позивачем під час розгляду справи у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, жодним чином не спростовані вищевказані посилання належними доказами, як і не надано доказів на підтвердження того, яким чином позивач, як батько дитини приймає участь у вихованні та навчанні дитини, та доказів, що з боку відповідачки йому створюються перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини. Визначаючи графік зустрічей батька з дитиною, судом враховується, що в судовому засіданні 10.03.2020 року [PERSON] особисто було визнано, що він має бажання залишатись на ніч з дитиною з суботи на неділю, однак у нього не завжди є можливість дотримуватись таких зустрічей, тому він просить встановити йому таку можливість кожного тижня, що є відмінним від встановленого Органом опіки та піклування графіком, який як стверджує відповідачка, останнім також не витримувався, що є не спростованим. Судом враховується, що з моменту винесення Органом опіки та піклування вищевказаного висновку змінились обставини, а саме те, що на цей час [PERSON] є не працевлаштованим, що було особисто визнано позивачем в судовому засіданні 10.03.2020року. Суд приймаює до уваги посилання [PERSON] , викладені у відзиву на позовну заяву, в яких останньою повідомлено суд, що вона є працевлаштованою та має єдиний вихідний день - неділю. З наданих до суду доказів, судом встановлено, що малолітній [PERSON] на цей час навчається в Одеській загальноосвітній школі №65 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради, на підставі наказу №371 від 31.08.2018 року, що підтверджується викладеною інформацією навчальним закладом у характеристиці стосовно дитини (а.с.89), відповідно до якої підтверджено, що дитина також відвідує у школі додатково курси англійської мови та карате. Батька жодного разу не бачили та останній до школи не з`являвся. На підставі викладеного вбачається, що дитина - [PERSON] у будні дні, з понеділка по п`ятницю навчається у Одеській загальноосвітній школі №65 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради. З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що встановлені зустрічі батьку з дитиною у неділю, який є єдиним вихідним днем матері дитини, призводе до порушення прав та інтересів [PERSON] , яка позбавлена можливості, як матір дитини, приділяти необхідний час у вихованні та спілкуванні з дитиною. У той же час, визначення батьку часу для систематичних зустрічей з малолітнім [PERSON] у вихідний день, а саме кожної суботи, суд вважає справедливим та таким, що буде відповідати інтересам дитини, з урахуванням того, що [PERSON] на цей час є не працевлаштованим та має можливість здійснювати такі зустрічі у будь-який з вихідних днів. У підготовчих засіданнях представник відповідача висловлював позицію [PERSON] , яка не заперечувала проти спілкування позивача з сином, коли дитина не спить, а грається, або відвідування батьком дитини, коли вона відвідує спортивні заходи з футболу, карате, тощо, для підтримання емоційного стану дитини. Вирішуючи зазначений спір та визначаючи [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином, судом також враховуються наступні норми законодавства. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», п. 135; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року «M.S. v. Ukraine», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine,п. 100). Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З урахуванням викладених обставин, приймаючи, що малолітній [PERSON] мешкає разом з матір`ю, у будні дні дитина навчається у загальноосвітній школі, має два вихідних дні: суботу і неділю, з яких у матері дитини єдиним вихідним днем є неділя, а також з урахуванням того, що батько дитини [PERSON] є не працевлаштованим на цей час, а відтак має можливість здійснювати побачення з дитиною і приймати участь у її вихованні у будь-який з двох вихідних днів, з метою дотримання балансу між батьками, рівності їх прав та обов`язків, приймаючи стосунки, які склались між сторонами, виходячи з інтересів дитини, враховуючи її вік, суд вважає за необхідне встановити систематичні зустрічі [PERSON] з малолітнім [PERSON] у вихідний день, а саме кожної суботи з 10 годині 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, а також у день народження дитини, а саме [INFO] кожного року, з 10 години 00 хвилин до 13 години 00 хвилин. Встановлюючи графік побачень, суд виходить із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, яке превалює над забезпечення інтересів обох батьків, та враховує її вік, режим дня, потребу у відвідуванні шкілького навчального закладу і розвиваючих гуртків. З наданих [PERSON] посилань в судовому засіданні 10.03.2020 року, вбачається, що між сторонами по справі склались особисті неприязні стосунки. Зазначений факт також підтверджується постановою Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2015 року, відповідно до якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді громадських робіт строком на 30 годин, та встановлено, що 26.11.2015 року близько о 08.00 години за місцем мешкання [PERSON] вчинив сімейний конфлікт відносно дружини [PERSON] , вибивав двері до кімнати, кричав в адресу дружини у присутності малолітньої дитини, чим скоїв насильство в сім`ї психологічного характеру. Отже, нездатність батьків відповідально налагодити конструктивне та толерантне спілкування між собою призвело до скандалів, викликів та звернень до поліції, що в свою чергу відображається на психоемоційному стані дитини, що є неприпустимим. Проте такі стосунки не повинні перешкоджати спілкуванню батьків з їх малолітньою дитиною - сином [PERSON] , та суд враховує, що відповідач, як батько, має право на особисте спілкування з дитиною. Даний висновок не суперечить інтересам дитини, не перешкоджає її нормальному розвитку і відповідає обсягу обов`язків та прав батька щодо його дитини. Дане рішення не є перешкодою в подальшому батьками в добровільному порядку визначити участь у вихованні дитини у інший спосіб, якщо зростання прихильності дитини до батька та належне виконання останнім своїх батьківських обов`язків обумовить це. Сторонам слід взяти до уваги, що згідно із ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, при цьому найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одночасно суд вважає за необхідно зазначити, що у відповідності до ч.4 ст.159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Також частиною 5 цієї ж статті передбачено, що особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Щодо вимоги позивача про зобов`язання [PERSON] не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , суд вважає безпідставною та необґрунтованою, оскільки позивачем не підтверджено будь-яким доказом, що йому створюються з боку [PERSON] такі перешкоди. Під час розгляду справи, судом було навпаки встановлено, що [PERSON] підтримує позицію батька щодо його участі у вихованні та спілкуванні з сином, однак в межах звичайного режиму дитини. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню в частині вимог про визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини, у вищевказаному визначеному судом порядку. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial