Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , 05.07.2019 року, звернувся до суду із позовною заявою до Краматорського МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області про зняття арешту з нерухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що їй та доньці [PERSON] на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Під час оформлення угоди у нотаріуса, вона дізналася про те, що 03.12.2009 року на вищевказану квартиру відділом державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції в м. Донецьку накладено арешт. Листом Краматорського МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 23.04.2019 року № 14-6788/27326 позивачу було відмовлено у знятті арешту з майна, оскільки підстави, передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», за якими державний виконавець має право на зняття арешту відсутні. Просить суд, зняти арешт з нерухомого майна, квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить їй та донці [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 10032166 від 14.10.2010 року, що накладений на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Хноєвим С.Г. 03.12.2019 року у виконавчому провадженні № 16398240. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 08.07.2019 року позовну заяву [PERSON] до Краматорського МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області про зняття арешту з нерухомого майна передано на розгляд Селидівського міського суду Донецької області. Згідно ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.08.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30.08.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.09.2019 року визнано явку позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.10.2019 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.11.2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] . Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. В судове засідання представник відповідача Краматорського МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що з метою забезпечення діяльності відділів державної виконавчої служби м. Донецьк, які знаходяться на непідконтрольній українській владі території, постановою про утворення виконавчої групи при органах ДВС управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, начальником управління юстиції в Донецькій області Могильним Ю.В. 22.02.2016 року створено групу з органів державної виконавчої служби Донецької області. На Краматорський МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області покладено функції по проведенню виконавчих дій підвідомчих Калінінському, Будьнівському, Київському, Ленінському районним відділам державної виконавчої служби м. Донецьк. Відомості про боржників вносяться до Єдиного реєстру боржників, що є складовою АСВП. Механізм функціонування АСВП визначає положення про АСВП, яке затверджено наказом Міністерства юстиції України № 2432/5 від 05.08.2016 року. Згідно даних АСВП на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 16398240 стосовно стягнення з [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , заборгованості у сумі 95 901 грн. 60 коп. 30.08.2012 року вищезазначене виконавче провадження закінчено відповідно до п. 4 ст. 49 Закону України про виконавче провадження», у зв`язку із скасуванням ухвалою Київського районного суду м. Донецька № 2п/0523/12с/2012 від 31.07.2012 року. Надати будь-яку вичерпну інформацію не уявляється можливим, оскільки приміщення, матеріальна-технічна база та документація Київського районного відділу державної виконавчої служби м. Донецьк були захоплені в результаті проведення активної фази АТО. Виконавчі провадження, матеріальна технічна база та інше майно відділу ДВС знаходиться за місцем їх попередньої реєстрації на непідконтрольній українській владі території. Здійснити вивезення майна та виконавчих проваджень не уявляється можливим. Просить прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. В судове засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, будучи повідомленими у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Вирішуючи питання про предметну підсудність справи суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 22 квітня 2019 року в справі № 661/624/16-ц, зазначила, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому ЦПК України щодо оскарження дій державного виконавця. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 640/7794/16-ц та від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що вищевказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив на позовну заяву та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 19.01.2000 року, виданого Київським відділом реєстрації актів громадянського стан м. Донецька, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 19.01.2000 року, про що здійснено відповідний актовий запис № 20. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24.01.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Омельченко М.М., [PERSON] та [PERSON] придбали у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Як видно з наданої позивачем копії ухвали Київського районного суду м. Донецька від 31.07.2012 року, судом було задоволено заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову та скасовано арешт на квартир, що належить [PERSON] , [PERSON] на підставі купівлі-продажу квартири від 24.01.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Омельченко М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 56, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Краматорського МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 23.04.2019 року № 14-6788/27326 [PERSON] було відмовлено у знятті арешту з майна, оскільки підстави, передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», за якими державний виконавець має право на зняття арешту відсутні. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 57 вищевказаного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арештна майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 189285412 від 19.11.2019 року, 30.10.2009 року Шостою Донецькою державною нотаріальною конторою накладено арешт на 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі ухвали Київського районного суд м. Донецька від 27.10.2009 року, реєстраційний номер обтяження - 9198929. В інформації про власника майна зазначено: [PERSON] , [INFO] . 16.11.2012 року Шостою Донецькою державною нотаріальною конторою вилучено відомості про обтяження № 9198929 на підставі ухвали Київського районного суду м. Донецька про скасування забезпечення позову від 31.07.2012 року у справі № 6/0523/434/2012. Крім того, згідно вищевказаної інформаційної довідки, 14.07.2010 року реєстратором: Донецька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Хноєва С.Г. про відкриття виконавчого провадження № 16398240 від 03.12.2009 року, реєстраційний номер обтяження - 10032166. В інформації про власника майна зазначено: [PERSON] . З наданих Краматорським МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області даних АСВП видно, що виконавче провадження в якому було накладено арешт на спірну квартиру, 30.08.2012 року закінчено відповідно до п. 4 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції № 606-XIV від 21.04.1999 року, тобто у зв`язку із скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 2 червня 2016 року № 1404-VIII ) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 2 червня 2016 року № 1404-VIII . Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) у всіх інших випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналогічна норма міститься в ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 2 червня 2016 року № 1404-VIII . Згідно зі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 57 вказаного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арештна майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Пунктом 2 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України,держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Слід також зауважити, що в своїй постанові від 07.02.2018 року в справі № 522/11850/15-ц, звернув увагу на те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За таких підстав розгляд скарги на рішення державного виконавця у позовному провадженні само по собі не є підставою для скасування правильного по суті рішення, та не є законним обґрунтуванням відмови у захисті порушеного права. Таким чином враховуючи те, що позивач є співвласником квартири, на яку накладено арешт в межах виконавчого провадження, по якому вона не є стороною та зважаючи, що виконавче провадження 30.08.2012 року закінчено відповідно до п. 4 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року), арешт майна наразі є безпідставним та порушує цивільні права позивача щодо реалізації права власності належного йому майна, а тому позов в частині скасування арешту на майно позивача, накладеного в рамках вищевказаного виконавчого провадження є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved