Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі уповноваженого представника у вересні 2018 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним договір позики від 24 квітня 2018 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , посвідчений приватний нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною, зареєстрований в реєстрі за № 971; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, вчинений 14 червня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т. В. №1576 про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] невиплачені в строк на підставі договору позики, посвідченого 24 квітня 2018 року Івакіною Г. В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстр № 971 грошові кошти у розмірі 2011240,00 грн., строк повернення яких настав 24 травня 2018 р., а також витрати пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса у сумі 20112,40 грн., всього 2031352,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір позики, на виконання якого вчинено виконавчий напис, є недійсним, а сам виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з неправомірністю вимог стягувача та порушення встановленої процедури вчинення виконавчих написів. В дійсності, за договором позики ніяких грошових коштів відповідач позивачу не передавав, а позивач їх не отримувала, підписання договору здійснено під впливом обману, який застосував до неї відповідач, який користувався абсолютної довірою, так як сторони є двоюрідним братом та сестрою, усе життя підтримували тісні родинні відносини. У серпні 2017 року позивач повідомила про те, що має намір реалізувати бізнес проект та шукає фінансування, а у відповідача були кошти та він допоміг позивачу. 21.08.2017 року відповідач надав позивачу 20000 доларів США, 28.03.2018 року збільшив цю суму у 2 рази, надавши додатково 520000 грн., які були зараховані як 20000 доларів США. 13.09.2017 року відповідач додатково надав позивачу 18000 доларів США, а 28.09.2017 року відповідач повернула вказану суму, однак згодом відповідач знову збільшив свій внесок на 28000 доларів США. На залишок внеску відповідача позивачка виплачувала проценти із розрахунку 2 % на місяць, виплати здійснювались готівкою. На кінець грудня 2017 року повністю погасити заборгованість позивач не змогла, відповідач пояснив, що це стало причиною напруженості у відносинах з кредитором та попросив у неї скласти розписку про зобов`язання повернути внесок, заборгованість з процентів та проценти за наступні три місяці. 29.12.2018 року позивач склала та передала відповідачу розписку, в якій вказала, що начебто отримала у борг від відповідача 73500 доларів США, які зобов`язується повернути 20.11.2017 року, однак в дійсності грошових коштів не отримувала. В подальшому позивач не змогла погасити свою заборгованість із процентів та належним чином виконувати свої поточні зобов`язання зі сплати процентів, а тому відповідач попросив позивача підписати та посвідчити нотаріально договір позики, який за запевненням відповідача потрібен йому для врегулювання питання з кредитором, на що позивач погодилася. У зв`язку з укладенням договору позики позивач не складала та не надавала відповідачу розписки, які б підтверджували фактичне отримання грошових коштів. Факт наявності у позикодавця після 24.05.2018 року оригіналу договору позики є лише підтвердженням факту не виконання позичальником своїх грошових зобов`язань, але не виключає часткового виконання ним зобов`язань, оскільки у такому випадку оригінал договору позичальнику не повертається. Відповідач надав нотаріусу лише оригінал договору, але не надав будь-яких інших документів, що підтверджували б безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, а тому виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Просить суд позов задовольнити. В судове засідання, призначене на 24.11.2020 року [PERSON] не з`явилася, надавши суду заяву з проханням перенести судовий розгляд та надати строк для укладення договору з адвокатом про надання правової допомоги, та суд задовольнив вказане клопотання сторони позивача, визнав причину неявки позивача до суду поважною та відклав розгляд справи на 02.12.2020 року. У судове засідання, призначене на 02.12.2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Брек Л. О. не з`явилася, надавши суду заяву з проханням перенести судовий розгляд та надати можливість та достатній час для ознайомлення з матеріалами справи, також просила врахувати її зайнятість у інших судових процесах, та суд задовольнив вказане клопотання сторони позивача, визнав причину неявки представника позивача до суду поважною та відклав розгляд справи на 17.12.2020 року. У судове засідання, призначене на 17.12.2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Брек Л. О. не з`явилася, надавши суду заяву з проханням перенести судовий розгляд у зв`язку з хворобою дитини, при цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту суду не надано, суд в черговий раз задовольнив клопотання сторони позивача та з метою забезпечення права на отримання правової допомоги відклав розгляд справи на 28.12.2020 року. У судове засідання, призначене на 28.12.2020 року позивач [PERSON] не з`явилася, надавши суду заяву з проханням перенести судовий розгляд у зв`язку з тим, що договір з теперішнім представником розірвано, а тому наразі у неї відсутній представник її інтересів у суді. Суд наголошує, що у відповідності до частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Пунктом 2 частини 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до пункту 2 частини 3 вказаної норми, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Особа, яка ініціювала розгляд свого позову у суді повинна добросовісно використовувати свої процесуальні права. Процесуальні кодекси, як і інші закони, розраховані на добросовісне їх використання. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків. Таким чином, [PERSON] не позбавлена була обов`язку з`явитися в судове засідання, призначене по справі за її ж позовом, отже нехтування нею своїми процесуальними обов`язками об`єктивними причинами не обумовлено, більш того, справа у провадженні в суді знаходиться з 03.09.2018 року, підготовче судове засідання ухвалою суду закрито ще 10.12.2018 року, а тому суд вважає такі дії зловживанням своїми процесуальними правами, та приходить до висновку про можливість проводити розгляд справи без участі сторони позивача. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сердюк О. В. в судове засідання не з`явився, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі сторони відповідача, а також відзив на позов, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідач дійсно є двоюрідним братом позивача, проте на протязі останніх років вони не спілкуються. Наприкінці 2017 року позивач звернулася до нього з проханням позичити кошти, оскільки потрапила у скрутне становище. На початку 2018 року позивач повідомила, що вона розлучилася з чоловіком і в неї залишилися непогашені борги, однак зважаючи на те, що позивач не володіє жодним нерухомим майном, окрім частини будинку, у якому проживає, відповідач відмовився надавати їй кошти без нотаріального оформлення договору позики. Через деякий час позивач погодилась на укладення договору позики та отримала від нього 2011240 грн., що еквівалентно 77000 доларів США, про що укладено договір позики. При цьому, позивач не відмовляється від виконання боргових зобов`язань, а намагається знизити суму боргу до 73500 доларів США та зарахувати у якості часткового погашення суми боргу кошти, які вона повертала до підписання договору, проте таким чином повертались раніше отримані нею кошти. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна в судове засідання не з`явилася, надала до суду письмові пояснення, згідно яких наголошує, що при посвідченні договору позики нею були виконані усі вимоги діючого законодавства, жодних сумнівів про обсяг цивільної дієздатності сторін, про дійсний намір сторін у нотаріуса не виникло, встановлено однакове розуміння сторонами значення, умов договору та його правових наслідків. Щодо виконавчого напису, то самими умовами договору позики сторони передбачили, що договір укладається у 2 примірниках, один із яких зберігається у нотаріуса, а інший видається позикодавцю, а після виконання позичальником своїх зобов`язань у повному обсязі, позикодавець зобов`язаний передати свій примірник договору з розпискою про повне погашення позичальником позики і відсутність щодо останнього претензій майнового характеру, а наявність у позикодавця після 24.05.2018 року примірника договору є підтвердженням невиконання позичальником своїх грошових зобов`язань за договором. До вчинення виконавчого напису нотаріусом 04.06.2018 року було передано заяву [PERSON] боржнику [PERSON] з вимогою про сплату боргу, вказаною заявою також пропонувалось надати нотаріусу докази виконання зобов`язання, в тому числі часткового, та вказана заява-вимога була отримано особисто [PERSON] 09.06.2018 року, однак доказів виконання зобов`язання так і не надійшло. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович в судове засідання не з`явився, пояснень щодо позову не надав. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності, про що свідчить правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі №6-619цс15 від 01 липня 2015 року. Як встановлено матеріалами справи, між [PERSON] , [INFO] (позикодавцем) та [PERSON] , [INFO] (позичальником) 24.04.2018 року укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 2011240 грн. 00 коп., що еквівалентно 77000 доларів США по курсу Національного Банку України на день підписання договору сума позики, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), але не нижче ніж суму, еквіваленту 77000 доларів США по курсу Національного Банку України на день повернення у строк , визначений даним договором позики. Згідно пункту 2 договору, позичальник отримав від позикодавця суму позики, зазначену у п. 1 даного договору, до підписання цього договору. Своїм підписом на цьому договорі позичальник підтверджує факт отримання ним сум позики і відсутність щодо позикодавця будь-яких претензій фінансового характеру з приводу виконання ним зобов`язань щодо передачі грошових коштів за цим договором. Зазначену вище суму позичальник зобов`язується повернути до 24.05.2018 року включно. Сума позики може повертатися частинами. В такому випадку позикодавець за кожним фактом повернення грошей видає позичальнику розписку. Після виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором в повному обсязі, позикодавець зобов`язаний передати свій примірник даного договору позичальнику з розпискою про повне погашення позичальником позики і відсутність щодо останнього претензій майнового характеру, виданою відповідно до ст. 545 Цивільного кодексу України. Наявність у позикодавця після 24.05.2018 року примірника даного договору є підтвердженням невиконання позичальником своїх грошових зобов`язань за даним договором (пункти 3-5 договору). Вказаний договір містить також пункт 6, відповідно до якого заборгованість за даним договором позики може бути стягнуто також шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом в порядку, визначеному діючим законодавством України. Договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 24.04.2018 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною, зареєстровано в реєстрі №971. 14.06.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] невиплачені в строк на підставі договору позики, посвідченого 24.04.2018 року Івакіною Т. В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим №971, грошові кошти у розмірі 2011240 грн. 00 коп. сума позики, строк повернення яких настав 24.05.2018 року, а також витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису нотаріусом у сумі 20112, 40 грн., а всього 2031352, 40 грн. Виконавчий напис набрав чинності 14.06.2018 року. Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно зі статтею 231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 24.04.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т. В., дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності. Так, сторонами узгоджено істотні умови договору позики, а також факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом договору позики, який нею підписаний. Згідно статті 45 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчуванні правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Разом з тим, договір підписано у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, обсяг їх цивільної дієздатності перевірено, в момент посвідчення договору нотаріусом перевірено волевиявлення сторін щодо укладення правочину, їх дійсні наміри, відсутність заперечень щодо умов договору, встановлене однакове розуміння сторонами умов договору та його правові наслідки, при цьому достовірність підпису сторін договору засвідчена уповноваженою особою (нотаріусом). \~ \~ \~ \~Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору позики з підстав, передбачених статтею 230 Цивільного кодексу України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивальника в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позичальник підтвердила дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, не довела наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати спірний правочин недійсним відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України, вказані твердження позивача про обман є сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, Крім того, сторона позивача була наділена правом на звернення до суду з клопотаннями про витребування доказів, якщо свою позицію вона не могла довести самостійно їх надавши, проте у строк, визначений цивільним процесуальним законодавством, такі клопотання не заявлялись, та ухвалою суду від 10.12.2018 року підготовче провадження закрито. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Івакіної Тетяни Валентинівни суд зазначає наступне. Так, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України). Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»). У частині першій статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (в редакції діючій на час вчинення оспорюваного виконавчого напису). Відповідно до п. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого поставою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172, відповідно до п. 1 якого такими документами є: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що посвідчують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 15 січня 2020 року під час розгляду справи №305/2082/14-ц, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржника мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Судом встановлено, що заборгованість боржника на час вчинення нотаріусом виконавчого напису дійсно була безспірною, протилежного під час судового розгляду не встановлено. Ті докази, на які посилається позивач на підтвердження факту часткового виконання зобов`язання за договором позики, а саме докази перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових сум у розмірі 25000, 00 грн. (квитанція №025737963838 від 20.11.2017 року) та у розмірі 60000, 00 грн. (квитанції №Р24А325363586А18941 від 21.11.2017 року, №Р24А325925104А7477 від 22.11.2017 року, №Р24А331792839А51426 від 03.12.2017 року) суд відхиляє, оскільки вказані сплати не стосуються предмету позову, так як здійснені у період листопада-грудня 2017 року, в той час як договір позики укладено 24.04.2018 року. Доводи позивача [PERSON] про родинний зв`язок з відповідачем, а також спільне написання наукових праць з ним теж підлягають відхиленню, так як вони ні підтверджуються, ні спростовують будь-яких фактів, що стосуються як укладення договору позики, так і вчинення виконавчого напису нотаріусом. Розписка позивача [PERSON] від 29.12.2017 року, згідно якої вона взяла у борг у відповідача [PERSON] грошові кошти на суму 73500 доларів США також не може бути прийнята до уваги судом, адже предмету позову про визнання недійсним договору позики від 24.04.2018 року вказаний документ не стосується. При цьому, навіть за умови укладення договору позики раніше, як стверджує позивач, тобто 29.12.2017 року, хоча і за цим договором вона наголошує, що жодних коштів не отримувала, виникає питання, навіщо дублювати укладення вказаного договору про позику коштів, збільшивши при цьому суму позики. Так, вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Як наголосив у своїх письмових поясненнях приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Т. В., до вчинення нею виконавчого напису, а саме 04.06.2018 року боржнику [PERSON] було передано заяву [PERSON] з вимогою про сплату боргу, вказаною заявою також пропонувалось надати нотаріусу докази виконання зобов`язання, в тому числі часткового, однак доказів виконання зобов`язання від [PERSON] до нотаріуса так і не надійшло, хоча заяву-вимогу було отримано особисто [PERSON] 09.06.2018 року. Вищенаведені доводи нотаріуса позивачем не спростовано, жодних доказів про повне чи часткове погашення заборгованості ні нотаріусу, ні суду [PERSON] не надано, а тому її позовна вимога про визнання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 14 червня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Т. В. №1576 про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] невиплачених в строк на підставі договору позики, посвідченого 24 квітня 2018 року Івакіною Г. В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстр №971 грошових коштів у розмірі 2011240,00 грн., строк повернення яких настав 24 травня 2018 р., а також витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису нотаріуса у сумі 20112,40 грн., всього 2031352,00 грн. таким, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає. Тобто, оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за договором позики на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, суд дійшов висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, а також визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем [PERSON] так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed