Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 березня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснили, що з лютого 2008 по 2011 р.р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За час перебування у шлюбі спільно придбали житловий будинок в [ADDRESS], вартістю 55000 грн., телевізор, вартістю 2500 грн., персональний комп'ютер, вартістю 7500 грн., холодильник вартістю 3800 грн., скутер, вартістю 12000 грн. та домашній кінотеатр, вартістю 1700 грн. Після розлучення вказане майно добровільно поділили з відповідачем, зокрема їй виділили будинок, а відповідачеві - побутову техніку та скутер. У зв'язку з цим, з метою мінімізації витрат на переоформлення будинку, вирішила звернутись до суду для захисту свого права в судовому порядку, тому просила свій позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву в якій фактично підтвердив факт добровільного поділу з позивачем спільного подружнього майна, внаслідок чого йому в якості компенсації належної йому частини житлового будинку була передана побутова техніка та скутер. У зв'язку з цим, просив розглянути справу без його участі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі письмові докази суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ст.10, 11 та 60 ЦПК повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх вимог. Судом встановлено та підтверджено матеріалами цивільної справи, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 02 лютого 2008 року по 04 березня 2011 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №09 від 02 лютого 2008 року. 13 лютого 2008 року на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу відповідачем [PERSON] був придбаний житловий будинок в [ADDRESS], право власності на який було відповідним чином зареєстроване в органах державної реєстрації (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17727001 від 13 лютого 2008 року). Сторонами добровільно погоджено, що вказаний будинок, а також персональний комп'ютер, вартістю 7500 грн., холодильник вартістю 3800 грн., скутер, вартістю 12000 грн. та домашній кінотеатр, вартістю 1700 грн., придбані ними за час перебування у шлюбі, а тому є їхнім спільним сумісним майном. Сторонами також добровільно погоджена вартість цього майна. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таке ж положення міститься у ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до роз'яснень, що є у п.22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що є їхнім спільним. Подружжя таким майном відповідно до ч.1 ст.65 СК України та ст.358 ЦК України розпоряджається за взаємною згодою. Згідно зі ст.71 СК України спір між подружжям щодо поділу майна вирішується судом, якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу цього майна. В той же час, на підставі позовної заяви позивача, наданих нею пояснень в судовому засіданні та письмової заяви відповідача [PERSON] від 20 травня 2014 року встановлено, що зазначене спільне майно добровільно поділене сторонами при розірванні шлюбу, зокрема, за згодою сторін житловий будинок був виділений позивачеві [PERSON], а побутова техніка та скутер - відповідачеві [PERSON] як компенсація належної йому частини житлового будинку. Таким чином, ще у 2011 року (при розлученні) сторони добровільно поділили власне спільне майно, що свідчить про відсутність між ними спору щодо поділу цього майна, а тому позовні вимоги позивача у відповідності до вимог ст.71 СК України задоволені бути не можуть, позаяк права позивача судовому захисту не підлягають, а мають бути захищені в позасудовому порядку шляхом перереєстрації (переоформлення) житлового будинку у передбаченому законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed