Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач 31.08.2016 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання нікчемними договорів фінансового лізингу і повернення коштів. Після зміни позову 19.12.2016 р. просив визнати оспорювані договори фінансового лізингу з додатками недійсними та стягнути з відповідача на свою користь сплачені кошти в сумі 40000 грн., комісію за платіж у сумі 165 грн. та 900 грн. витрат на правову допомогу. Змінені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19.11.2015 р. та 21.11.2015 р. між ним та відповідачем укладено договори фінансового лізингу № 003115 та № 003116, згідно п.1.1 яких відповідачлізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договорів, а позивачлізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цих договорів. Предметом договорів згідно п.3.1 є трактори Foton FT 244. Відповідно до додатку № 1 до договорів вартість предмета лізингу становить 200000 грн., кожний авансовий платіж 100000 грн., щомісячний платіж 8333,33 грн., комісія за організацію (10%) 20000 грн., комісія за передачу (3%) 6000 грн. Тоді ж 19.11.2015 р. та 21.11.2015 р. він здійснив два платежі на розрахунковий рахунок відповідача по 20000 грн. кожен, що підтверджується квитанціями № 13168702-1 від 19.11.2015 р. та № 0.0.465498733 1 від 21.11.2015 р. Вважає оспорювані договори недійсними, оскільки їх умови є незаконними і такими, що не відповідають принципу справедливості і добросовісності та ставлять у дисбаланс договірні права і обовязки на шкоду йому як споживачеві, обмежуючи його права як споживача. Це, зокрема, п.3.5 договорів, який суперечить положенням ч.1 ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця (постачальника) та лізингодавця за зобовязанням по продажу (поставці) предмета лізингу щодо його якості, комплектності, справності. Згідно п.3.7 лізингоодержувач підтверджує, що його повідомили та попередили про всі особливі властивості транспортного засобу, які можуть бути небезпечними для життя, здоровя, майна лізингоодержувача та третіх сторін, навколишнього середовища або призвести до пошкодження транспортного засобу під час його використання і в подальшому візьме на себе всю відповідальність за будь-яку шкоду фізичним, юридичним особам, будь-яким іншим установам внаслідок використання, зберігання, володіння або інших дій з транспортним засобом; при цьому на підставі п.10.3 договорів страхування предмета лізингу та ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. Згідно п.8.13 він як лізингоодержувач позбавлений права відмовитися від зміни (збільшення) лізингових платежів, а за таку відмову встановлена його відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Положення розд. 12 встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише щодо лізингоодержувача, усуваючи відповідальність відповідача, надаючи йому, зокрема, право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового його розірвання споживачем (п.12.12), у результаті чого останній позбавлений можливості захистити свої права і інтереси у випадку порушення лізингодавцем умов договору. Несправедливими є також умови договорів щодо ціни договору, яка визначена у 200000 грн., оскільки вона значно перевищує ринкову ціну такого трактора. З урахуванням правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, вважає, що умови оспорюваного договору є несправедливими відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною; у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансової діяльності, що є підставою для визнання договорів недійсними згідно ч.1 ст.227 ЦК України; за своєю правовою природою оспорювані договори є змішаним договором і містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню; у разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України є нікчемним. Позивач у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, змінений позов підтримав і просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, у надісланому на адресу суду запереченні відповідач просив справу розглянути у відсутності свого представника, змінений позов не визнав, посилаючись на те, що твердження позивача про те, що умови договорів є несправедливими і завдають йому шкоди, не відповідають дійсності та є необґрунтованими. Оспорювані договори фінансового лізингу вчинені з дотриманням норм ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містять встановлені законом основні істотні умови, вчинені у передбаченій законом письмовій формі, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Позивач погодився з усіма їх умовами під час підписання договорів і здійснив оплату комісії з організації та оформлення договорів. Вважає, що наявні підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 16.12.2015 р. в справі № 6-2766цс15, оскільки діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» внесена до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Укладені між сторонами договори є договорами фінансового лізингу, а не договорами найму транспортного засобу; договір фінансового лізингу нотаріальному посвідченню не підлягає, форма договору фінансового лізингу визначена у ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де вказано, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі; у даному випадку підлягає застосування вказана спеціальна норма. Просив у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 19.11.2015 р. та 21.11.2015 р. між сторонами укладено два договори фінансового лізингу № 003115 та № 003116 з додатками, згідно п.1.1 яких відповідачлізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договорів, а позивачлізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цих договорів (а.с.67-72, 73-78). У відповідності з вимогами ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом лізингу згідно п.3.1 обох договорів є трактор Foton FT 244. Відповідно до додатку № 1 до договорів вартість предмета лізингу становить 200000 грн., кожний авансовий платіж 100000 грн., щомісячний платіж 8333,33 грн., комісія за організацію (10%) 20000 грн., комісія за передачу (3%) 6000 грн. Згідно п.5.1 договорів предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 8.2.1 договорів визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі комісія за організацію), яка визначена у додатку № 1; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1. Згідно п.8.2.3 договорів лізингоодержувач зобовязаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, періодичний лізинговий платіж складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. 19.11.2015 р. та 21.11.2015 р. позивач здійснив два платежі на розрахунковий рахунок відповідача по 20000 грн. кожен, що підтверджується наданими позивачем та долученими до матеріалів справи оригіналами квитанцій № 13168702-1 від 19.11.2015 р. та № 0.0.465498733 1 від 21.11.2015 р. (а.с.54, 56). Відповідно до п.3.5 оспорюваних договорів лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо; за цими зобовязаннями відповідає продавець. Згідно вимог ч.1 ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) вказаного предмета. З огляду на те, що вибір продавця предмета лізингу за оспорюваними договорами здійснює відповідач, так як у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися позивач у випадку порушення якості, комплектності, справності та інших умов з продажу товару, то п.3.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності у частині порушення умов продажу предмета лізингу суперечить положенням ст.808 ЦК України. Згідно п.3.7 оспорюваних договорів лізингоодержувач підтверджує, що його повідомили та попередили про всі особливі властивості транспортного засобу, які можуть бути небезпечними для життя, здоровя, майна лізингоодержувача та третіх сторін, навколишнього середовища або призвести до пошкодження транспортного засобу під час його використання і в подальшому візьме на себе всю відповідальність за будь-яку шкоду фізичним, юридичним особам, будь-яким іншим установам внаслідок використання, зберігання, володіння або інших дій з транспортним засобом. Таким чином, лізингодавець звільняється від такої відповідальності. Однак, на підставі п.10.3 договору страхування предмета лізингу та ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. Пунктом 8.13 оспорюваних договорів встановлено, що у разі зміни лізингових платежів сторони укладають додаткову угоду до основного договору і підписують акт коригування вартості предмета лізингу; при цьому передбачено, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, після чого лізингоодержувач забовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом пяти діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Пунктами 12.212.14 оспорюваних договорів встановлена відповідальність лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, жоден з цих пунктів не передбачає такої відповідальності лізингодавця перед лізингоодержувачем. Вказані пункти розділу 12 встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою (п.12.12). Суд вважає, що наведені положення оспорюваних договорів є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності і добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні даного спору суд враховує викладену нижче правову позицію Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч.2 ст.18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи вказану норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно вимог ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З урахуванням вказаної правової позиції Верховного Суду України; враховуючи встановлену судом обставину, що передбачений оспорюваними договорами обовязок позивача сплатити авансовий платіж, комісію за організацію і оформлення договору та комісію за передачу трактора містить ознаки фінансової послуги, повязаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб, яка потребує відповідної ліцензії, та обставину щодо відсутності у відповідача такої ліцензії; виходячи з аналізу змісту оспорюваних договорів, що дає підстави для висновку про те, що у договорах виключені або обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договорами і законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно всупереч вимогам чинного законодавства значно розширені права лізингодавця, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання недійсними договорів фінансового лізингу з додатками та повернення сплачених за договорами коштів у розмірі 40000 грн. Суд вважає необґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача 165 грн. комісії за послуги банку, яка є комісійною винагородою банку за перерахунок грошових коштів і зараховується на рахунок банку як його дохід. З відповідача слід стягнути у користь позивача 900 грн. витрат на правову допомогу згідно оригіналу квитанції (а.с.57) та в дохід державного бюджету 1102,40 грн. судового збору ( по 551,20 грн. за кожну з двох задоволених вимог). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3 ч.1 п.6, 215, 216, 220 ч.1, 227, 509 ч.3, 628 ч.2, 799, 806, 808 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: partial