Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивач 16.02.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором №97076-CАRD від 29.10.2007 року у розмірі 4927,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.12.2014 року становить 77704,37 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 29.10.2007 року з відповідачем-1 було укладено кредитний договір №97076-CАRD, відповідно до умов якого відповідач-1 отримав кредит у розмірі 4000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом терміном до 20.10.2009 року. Згідно до умов договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач-1 сплачує банку відсотки за кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання виконав та надав позичальнику кредит на умовах визначених кредитним договором. В порушення умов договору, позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 17.12.2014 року за відповідачем-1 числиться заборгованість у розмірі 7124,56 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 1895,34 долари США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 5229,22 долари США. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 2446,94 долари США, яка була задоволена до стягнення з відповідача на користь позивача рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26.11.2009 року, а різниця становить 4677,62 долари США, а також штрафи відповідно до умов договору : 15,85 долари США - штраф (фіксована частина); 233,88 долари США - штраф (процентна складова). Отже, заборгованість відповідача-1 становить 4927,35 долари США, що за курсом НБУ станом на 17.12.2014 року становить 77704,37 грн.. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між Банком та [PERSON] 29.10.2007 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно у повному обсязі за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплату процентів за користування кредитом, комісій та інших платежів, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Відповідачі не виконують свої зобов'язання за кредитним договором, що змусило банк звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 07.09.2015 року представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві. Відповідачі до суду в черговий раз не з'явились, про день та час розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому суд вважає за можливе слухати справу у їх відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.11.2009 року у справі №2-3898/09 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №97076-CАRD від 29.10.2007 року у розмірі 2446,94 долари США, що за курсом НБУ становило 19592,14 грн. (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідачів відсотки за кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с. 5). Дані вимоги суперечать вищезгаданим вимогам Закону, а відтак, задоволенню не підлягають. Серед іншого, суд не знаходить також обґрунтованими вимоги позивача щодо пред'явлення вимог до поручителя в силу того, що договір поруки припинив свою дію, з огляду на наступне. Як вбачається з договору поруки, у п. 1 цього договору визначено, що термін повернення кредиту встановлюється до 20.10.2009 року. Відповідно до п.11 цього ж договору поруки, сторони прийшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом 5 років (а.с. 16). З позовом до суду позивач звернувся 16.02.2015 року, в той час, як договір поруки припинив свою дію 21.10.2014 року. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed