Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач 22.12.2015 р. звернулася до суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку під будинком. Вимоги мотивує тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду, Сумської області, від 28.05.2015 року в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 171,5 м2, житлова площа 80,2 м2, з надвірними спорудами. Право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.09.2015 року. Проте земельна ділянка площею 0,0547 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за зазначеною адресою на праві приватної власності належить її колишньому чоловіку [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію обмеження. При розгляді справи про розподіл майна відповідач приховав інформацію про те, що ним було використане своє право на приватизацію та дана земельна ділянка належить йому особисто. Дана інформація стала відома позивачці із матеріалів виконавчого провадження. Із урахуванням того, що право власності на об'єкт нерухомості, що розташований на зазначеній земельній ділянці, перейшло до неї, враховуючи норми ст. ст. 81, 116, 120, 125 ЗК України, просить задовольнити заявлену нею вимогу. У судове засідання позивач та її представник не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. У поданій до суду письмовій заяві представник позивача просить судове засідання розглянути без його участі, вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що рішенням Охтирського міськрайонного суду, Сумської області, від 28.05.2015 року в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 171,5 м2, житлова площа 80,2 м2, з надвірними спорудами. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачкою було зареєстровано право власності на зазначений будинок із господарськими спорудами. За відповідачем [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], площею 0,0547 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - [NUMBER]. Відповідно до ч. 1, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, згідно з ч. 1, ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, згідно з ч. 3, ст. 10, ч. 1, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] з посиланням на ст. 120 ЗК України просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, на якій розміщено будинковолодіння, що належить їй на праві власності. Згідно з ч. 1, ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1, 4, ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Аналогічна правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 № 6-2цс15. Беручи до уваги вищевикладене, позивач [PERSON] набувши права власності на будинок за адресою: [ADDRESS], в силу ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України набула права власності на земельну ділянку під ним. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України). З урахуванням викладеного, вимоги позивача про визнання за нею права власності відповідають способу захисту її порушеного права та підлягають задоволенню. На підставі викладеного ст. 120, 125 ЗК України, ст. 377, 392 ЦК України,

Outcome: approved