Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.05.2017 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 14.08.2014 року між [PERSON] та ПВКФ «СТРОЙІНДУСТРІЯ» укладено Договір №18 купівлі-продажу транспортного засобу, за яким останній зобов'язувався передати позивачу у власність належний йому транспортний засіб - автомобіль «Fiat Linea», 2013 року випуску, державний номер [NUMBER], а позивач зобов'язувалася його прийняти та сплатити 207991,66 гривень. В період з 15.08.2014 року по 20.08.2014 року позивач виконала взяті на себе зобов'язання і сплатила 208000,00 гривень згідно квитанцій 2Р1572 від 15.08.2014 року на суму 28000,00 гривень, квитанцією 1Р1919 від 19.08.2014 року на суму 149000, 00 гривень, квитанцією до прибуткового касового ордеру №4 від 20.08.2014 року на суму 31000,00 гривень. Після повної сплати вартості за транспортний засіб відповідач передав позивачу транспортний засіб, оригінал свідоцтва про право власності та ключі. Починаючи з 20.08.2014 року, позивач фактично володіє, користується та розпоряджається транспортним засобом. В кінці серпня 2014 року позивач звернувся до працівників МРЕВ ДАЇ з метою перереєструвати на себе транспортний засіб, однак отримала відмову у зв'язку з тим, що вказаний транспортний засіб, починаючи з 21.05.2014 року, знаходився в заставі ПАТ «ПОЛТАВА-БАНК». Позивач позбавлений можливості перереєструвати вказаний транспортний засіб на себе, що відповідач ухиляється від виконання зобов'язання договору, всупереч п.2.1 Договору передав їй у власність транспортний засіб, що знаходився під обтяження, відмовляється підписувати [PERSON] приймання-передачі транспортного засобу та з'явитися до сервісного центру МВС і перереєструвати транспортний засіб на ім'я позивача. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.04.2017 року у цивільній справі №766/12136/16-ц за позовом [PERSON] до ПВКФ «Стройіндустрія», НФГ «РУСЛАН» про визнання права власності на транспортний засіб та за зустрічним позовом ПВКФ «Стройіндустрія» до [PERSON] про визнання правочину недійсним у задоволені первісного позову про визнання права власності відмовлено та відмовлено ПВКФ «Стройіндустрія» в задоволені зустрічної позовної заяви про визнання правочину недійсним. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області зазначене рішення Херсонського міського суду Херсонської області залишено без змін. У звязку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом та зазначає, що, починаючи з 20.08.2014 року по 11.05.2017 року має право стягнути з відповідача загальну суму заборгованості в розмірі 353728,45 гривень, яка складається із: 208000,00 гривень - сума боргу, 17085,45 гривень 3 % річних, 128643,00 гривень - інфляційні втрати. Просить стягнути з відповідача зазначені суми та понесені судові витрати за сплату судового збору. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.05.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. З врахуванням п.9 Перехідних положень нової редакції ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, ухвалою суду від 18.12.2017 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заявлені позовні вимоги не визнає, не заперечував факт отримання від позивача коштів в розмірі 28000,00 гривень та 149000,00 гривень, проте, вважає зазначені грошові кошти набутими з правових підстав, як відшкодування збитків за пошкоджений транспортний засіб. Спірний транспортний засіб, будучи під керуванням чоловіка позивача [PERSON] отримав з його вини механічні пошкодження. Останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.124, ч.1 ст.130 КупАП. Відповідач вважає, що грошові кошти в сумі 177000,00 гривень, були перераховані позивачем в рахунок погашення збитків, завданих спірному автомобілю. Крім того, відповідач зазначає, що грошові кошти в сумі 31000,00 гривень відповідач не отримував, квитанція до прибуткового касового ордеру №4 від 20.09.2014 року про прийняття 31000,00 грн. підписаний стороньою особою [PERSON] Також відповідач заперечує щодо стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат, оскільки нормами ч.1 ст.1212, ч.2 ст.1214 ЦК України передбачено стягнення процентів за безпідставне одержання або збереження грошей, а не 3% річних та інфляційних втрат. Просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 28.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 18.12.2017 року представник позивача [PERSON] збільшила заявлені позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 380206,85 гривень, з яких: 208000,00 гривень сума боргу, 21561,85 гривень 3% річних, 150645,00 гривень інфляційні втрати, а також судові витрати за сплату судового збору. Представники позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги з урахуванням збільшень, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги з урахуванням збільшень не визнала, проти їх задоволення заперечувала, з підстав зазначених у відзиву. Зазначила, що доказів того, що 31000,00 грн. не надходила, рахунку відповідач не має. Позивач в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.08.2014 року між Приватною виробничо-комерційною фірмою «Стройіндустрія» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Fiat Linea», 2013 року випуску, державний номер [NUMBER]. Згідно умов якого продавець передає покупцю [PERSON] у власність автомобіль за ціною 207991,66 гривень, в тому числі ПДВ в розмірі 34665,28 гривень, а покупець сплачує загальну суму договору частками або повністю безготівковим платежем не пізніше 60 календарних днівз моменту підпису цього договору. Відповідно до рахунку-фактури №СФ-0000240 від 15.08.2014 року кошти прийнято [PERSON], на зазначеній квитанції мається печатка відповідача. Згідно квитанції 2Р1572 від 15.08.2014 року [PERSON] перерахувала ПВКФ «Стройіндустрія» грошові кошти за автомобіль [PERSON] в сумі 28000,00 гривень з0а договором від 14.08.2014 року. Згідно квитанції 2Р1919 від 19.08.2014 року [PERSON] перерахувала ПВКФ «Стройіндустрія» грошові кошти за автомобіль [PERSON] в сумі 149000,00 гривень за договором від 14.08.2014 року. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №4 від 20.08.2014 року [PERSON] сплатила ПВКФ «Стройіндустрія» 31000,00 гривень в згідно рахунку №240 від 15.08.2014 року. З довідки ПВКФ «Стройіндустрія» автомобіль «Fiat Linea» знаходиться на балансі підприємства, його первісна вартість становить 195900,00 гривень, разом з послугами нотаріуса, податком з власників транспортних засобів, чохлів, фар протитуманних, тонування скла, загальна вартість складає 207991,66 гривень. З довідки відповідача від 05.06.2015 року ПВКФ «Стройіндустрія» видано [PERSON] довіреність на право керування автомобілем «Fiat Linea», державний номер [NUMBER], який належить ПВКФ «Стройіндустрія», строком на один рік. 06.05.2015 року [PERSON] було направлено ПВКФ «Стройіндустрія» претензію, в якій просить підписати [PERSON] приймання-передачі транспортного засобу «Fiat Linea», державний номер [NUMBER], або повернути грошові кошти в сумі 207991,66 гривень. Посилаючись на те, що нею умови договору від 14.08.2014 року виконані, переховано ПВКФ «Стройіндустрія» грошові кошти в сумах 149000,00 гривень, 28000,00 гривень, 31000,00 гривень, а всього 208000,00 гривень. 14.04.2017 року [PERSON] було направлено ПВКФ «Стройіндустрія» вимогу, в якій просить в семиденний термін з дня отримання вимоги підписати [PERSON] приймання-передачі транспортного засобу, призначити день для спільної участі в проведенні реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на імя [PERSON] З договору застави від 24.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського місткового нотаріального округу [PERSON], вбачається, що, зокрема, легковий автомобіль «Fiat Linea», державний номер [NUMBER], передано ПВКФ «Стройіндустрія» у заставу Публічному акціонерному товариству «ПОЛТАВА БАНК» в рахунок забезпечення повернення ПВКФ «Стройіндустрія» грошових коштів в розмірі 1200000,00 гривень за кредитним договором №4384 від 24.02.2015 року. Що також підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №52133842 від 28.04.2017 року. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.04.2017 року у справі №766/12136/16-ц в задоволенні позову [PERSON] до ПВКФ «Стройіндустрія», Насінневого фермерського господарства «Руслан» про визнання права власності на транспортний засіб відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ПВКФ «Стройіндустрія» до [PERSON] про визнання правочину недійсним відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 03.05.2017 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06.04.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26.09.2018 року по цивільній справі №766/12136/16-ц рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06.04.2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03.05.2017 року залишені без змін. На підставі вищезазначених рішень 12.04.2017 року ПВКФ «Стройіндустрія» направлено [PERSON] вимогу про повернення автомобіля «Fiat Linea», державний номер [NUMBER], оскільки він належить на праві власності ПВКФ «Стройіндустрія» на підставі свідоцтва про перереєстрацію транспортного засобу серії САТ №213519, виданого ВРЕВ ДАІ м.Херсон 20.05.2014 року. Судом встановлено, що позивач на виконання умов Договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнаного згодом неукладеним, сплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 208000,00 гривень. Статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви та розгляду справи судом не повернув сплачені позивачем гроші в розмірі 208000,00 гривень. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позивач вважав, що зокрема, якщо в законі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Зазначена позиція суду узгоджується з правовим висновком [PERSON] Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/1, відповідно до якої у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань та [PERSON] Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Доводи сторони відповідача про те, що припис частини другою статті 625 ЦК може бути застосований судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання, судом не береться до уваги, бо відповідачем якраз порушене позадоговірне грошове зобов'язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. З урахуванням встановленого, суд дійшов переконання щодо стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу - 208000,00 гривень, яка є сумою вартості спірного транспортного засобу, а також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 21561,85 гривень та інфляційні втрати в сумі 150645,00 гривень, а всього 380206,85 гривень. Суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо того, що позивачем були перераховані грошові кошти відповідачу в рахунок погашення збитків, оскільки вони не відповідають обставинами справи. Так рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06.04.2017 року у цивільній справі №766/21136/16-ц встановлено укладення між сторонами договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу та сплату [PERSON] грошових коштів в сумі 208000,00 гривень на його виконання. Зазначене рішення набуло чинності. Відповідачем ПВКФ «Стройіндустрія» зазначене рішення суду не оскаржувалось в тому числі щодо встановлених судом обставин в ході розгляду справи про укладання договору купівлі-продажу та сплату [PERSON] грошових коштів. Крім того, в квитанціях міститься призначення платежу «за автомобіль [PERSON] відповідно договору від 14.08.2014 року» та рахунку №240 від 15.08.2014 року. Крім того, відповідач ПВКФ «Стройіндустрія» звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом (цивільна справа №766/7296/17) про стягнення з [PERSON] збитків, завданих транспортному засобу Fiat Linea, д.н.[NUMBER], зазначивши, що шкода відповідачем в добровільному порядку не відшкодована. Доводи відповідача, що кошти у розмірі 31000,00 гривень за квитанцією до касового ордеру №4 від 20.08.2014 року, відповідачем не отримані, [PERSON], яка на підтвердження прийняття коштів підписала від імені гол.бухгалтера та касиру, ніколи на цій посаді не працювала, суд до уваги не приймає. Так як відповідно до фінансових звітів у 2013 та 2014 роках [PERSON] підписувала звіти від ПВКФ «Стройіндустрія» як гол.бухгалтер разом з керівником [PERSON] У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 5147,09 гривень, понесені позивачем згідно наступних квитанцій: №18713 від 14.05.2017 року в сумі 3537,29 гривень, №21177 від 16.05.2017 року в сумі 320,00 гривень, платіжне доручення №Р24А339861858А16784 від 18.12.2017 року в сумі 265,00 гривень, квитанція №37121 від 18.12.2017 року в сумі 320,00 гривень, №71963 від 01.07.2018 року в сумі 352,40 гривень, №52583 від 05.11.2018 року в сумі 352,40 гривень. Судовий збір за квитанцією №98169 від 14.04.2017 року в сумі 3803,80 гривень, доданою позивачем до заяви про збільшення позовних вимог, з відповідача на користь позивача стягненню не підлягає, оскільки був сплачений на рахунок Апеляційного суду Херсонської області, тому не можливо встановити доцільність надання цієї квитанції до заяви про збільшення позовних вимог, в якій дана квитанція зазначена в додатках під пунктом «1» як доказ сплати судового збору за первісним позовом.

Outcome: approved