Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач 23.05.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. За даною адресою зареєстрований відповідач, який є членом сім'ї колишнього власника квартири. Відповідач з серпня 2015 року виїхав разом із колишнім власником квартири, тобто не проживає без поважних причин. Вона сплачує всі витрати, пов'язані з утриманням квартири. Просить суд визнати відповідача, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.08.2018 року відкрито провадження по справі та розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог та не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Відповідно положень ст. 280-282 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши інші докази, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області 24.06.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №545. Згідно довідки, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради від 31.05.2018 року, [PERSON], 2000 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акта від 10.05.2018 р., складеного головою ОСББ «Комфорт м.Гірник» Лосевою Н.В. в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] перевіркою встановлено, що за адресою [ADDRESS], зареєстрований [PERSON], але не проживає за даною адресою з серпня 2015 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статі 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача, щодо визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач більше року без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS], і створює перешкоди позивачу у користуванні житлом, тому втратив право на користування вказаним житлом. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved