Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 грудня 2018 року звернувся в суд з цим позовом та наполягав на розірванні шлюбу з відповідачем [PERSON], який вони зареєстрували 20 листопада 2012 року виконавчим комітетом Куяльницької сільської ради Котовського району Одеської області, за актовим записом №06. Свої вимоги мотивував тим, що життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з різними характерами та поглядами на життя. В результаті чого між ними виникали постійні сварки. Все це призвело до того, що перестали розуміти один одного, втратили почуття любові та поваги. Вважає, що подальше спільне життя, збереження сім'ї та примирення є не можливим. Позивач в судове засідання не з'явився. Надав заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність. Відповідачка у судове засідання не з'явилась. Її представник адвокат [PERSON] надав заяву, згідно якої вказував, що відповідачка позов визнає та просить залишити їй після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище. Справу просив розглянути у його відсутність. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20 листопада 2012 року виконавчим комітетом Куяльницької сільської ради Котовського району Одеської області, за актовим записом №06. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], і сина [PERSON], [INFO]. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сімейно-шлюбні відносини сторони не підтримують та не мають наміру поновлювати їх. Мають спільне бажання розірвати шлюб, за обставин, що склалися, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають. Згідно з ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дослідивши обставини справи, беручи до уваги положення ст.24 СК України про те, що шлюб є добровільним союзом чоловіка і жінки, примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню, оскільки сім'ї між сторонами фактично не існує і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Згідно вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно вимог ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд знаходить всі підстави для ухвалення за результатами підготовчого провадження рішення про задоволення позову. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. Однак, доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу не надано (договір про правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг), також не надано розрахунку розміру витрат на правову допомогу, тому підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу відсутні.

Outcome: partial