Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач 31.08.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2012 року, позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість, яка виникла по договору позики в сумі 86133,37 грн. Дане судове рішення на даний час не виконано. З огляду на зазначене, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором по донарахованих процентах та штрафних санкціях, а саме: суму інфляційних втрат в розмірі 64132,84 грн., три відсотки річних 6775,04 грн., збитки внаслідок несвоєчасного виконання у розмірі 142162,63 грн., моральну шкоду 25000,00 грн., а всього разом 238070,51 грн. У судовому засіданні 25.12.2015 року, представник позивач [PERSON], позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просив вимоги задовольнити. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленим, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК). Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2012 року, позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість, яка виникла по договору позики в сумі 86133,37 грн. (а.с. 12-13). Як стверджує представник позивача, дане судове рішення на даний час не виконано. На підтвердження даної обставини, надає копію виконавчого листа. Як вбачається з копії виконавчого листа, останній виданий 20.02.2013 року на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2012 року (а.с.14-15). 04.03.2013 року на підставі виконавчого листа відкрито виконавче провадження (а.с.16). Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. Належним є той доказ, який містить інформацію, що має значення для справи. В якості доказу невиконання рішення суду по стягненню боргу, представником позивача надано відповідь ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві від 18.12.2015 року, згідно якої, станом на 22.12.2015 року борг за виконавчим листом №2/2608/5060/12 від 20.02.2013 року не сплачено (а.с. 39). Разом з тим, суд критично ставиться до належності даного доказу, як підтвердження невиконання рішення суду в силу того, що останній не містить жодної печатки установи, яка видала цей документ. Таким чином, належних доказів, проте, що рішення суду не виконано і є наявна заборгованість по даному виконавчому провадженню, позивачем суду не надано. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України\~\~засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зважаючи на те, що позивачем не доведено, належними доказами, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2012 року не виконано, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Окрім того позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Правовідносини між сторонами, пов'язані зі стягненням моральної шкоди, є\~\~ похідними від завдання моральних страждань позивачу неправомірними діями зі сторони відповідача, а оскільки суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, щодо стягнення заборгованості за договором позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях, то вимоги щодо стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню також. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, однак обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed