Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Позивач 29.02.2016 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, вказуючи на те, що між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 160000 грн., про що [PERSON] власноруч написав розписку. За умовами боргового договору відповідач зобов'язувався кожного року протягом шести років сплачувати борг та відсотки від суми боргу. Відповідач свої зобов'язання за договором позики до теперішнього часу не виконав, а тому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 95 997,00 грн. - борг за три роки щорічних відсотків та стягнути на його користь судовий збір. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Проти заяви представника відповідача про відмову у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строків позовної давності заперечив, та просив у її задоволенні відмовити, оскільки вважає що строк його довірителем не пропущений, він дізнався про порушення свого права лише в 2015 році, коли побачив оголошення в газеті «Трудова слава», щодо визнання державного акту втраченим. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що він гроші не брав, розписку не писав, але для проведення почеркознавчої експертиза, не має достатньо матеріалів вільного підпису та почерку. Просили відмовити в його задоволенні, у зв'язку із пропуском строків позовної давності. Вислухавши пояснення сторін в обґрунтування та заперечення проти позову, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дані відносини відносяться до цивільних правовідносин і регулюються нормами цивільного законодавства, предметом спору являється право на стягнення боргу в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] 16000,00 гривень, які зобов'язався повернути через шість років з виплатою 20% від суми відсотків кожного року, про що написав розписку (а.с.5). Кінцевої дати повернення боргу у розписці не зазначено. Відповідач протягом чотирьох років боргових зобов'язань не виконує, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду, після того як у 2015 році дізнався із повідомлення в газеті «Трудова слава» про визнання державного акту на земельну ділянку [NUMBER], який йому передав [PERSON], втраченим. Між сторонами склались договірні відносини. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з зазначеної норми права, розписка, яку [PERSON] надав [PERSON] є належним доказом у підтвердження договору позики, хоча в судовому засіданні відповідач [PERSON] стверджував, що він не отримував кошти від [PERSON], не писав розписку на суму 160 000 грн.. Позику брав лише на суму 20 000 грн. Вказані пояснення відповідача суд, розцінює як голослівні пояснення, які ні чим не обґрунтовані і не підтвердженні, оскільки почеркознавчу експертизу не можливо провести, за відсутності вільних зразків підпису відповідача періоду 2012 року, тобто на момент коли складалася розписка. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовий доказ розписка не може бути спростований поясненнями свідків. Як вказано у правовій позиції, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як зазначено в ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відносно заяви представника відповідача, щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України, встановлює загальну позовну давність тривалістю три роки. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В даному випадку кінцева дата виконання зобов'язання в розписці не вказана, а лише зазначено строк виконання протягом шести років з моменту написання розписки тобто 27.12.2013 року, який за підрахунками суду спливає у 2018 році. Крім того, відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов'язують не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення права особи. Отже, на підставі вищевказаних норм закону, суд приходить до висновку, що позовна давність дотримана, оскільки про порушення свого права позивачу [PERSON] стало відомо з 2015 року, коли дізнався що [PERSON] дав повідомлення в газету «Трудова слава» про визнання державного акту на землю втраченим. Даний факт не заперечується сторонами, а отже не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сукупність наведених доказів приводить суд до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі вимог ст.88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved