Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.12.2017 р. звернулась у суд з позовом до відповідача [PERSON] про зміну місця проживання дитини, у якому просила: 1) визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], жителькою [ADDRESS]; 2) відібрати малолітню дитину [PERSON], [INFO], від батька [PERSON], жителя [ADDRESS], і повернути дитину матері [PERSON], допустивши рішення у цій частині до негайного виконання. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що вона з 05.04.2016 р. перебувала у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем [PERSON] [INFO]. у них народилася спільна дитина [PERSON], батьком якої записаний відповідач. У неї була складна вагітність та важкі роди. Після народження у дитини було діагностовано збільшення правих відділів серця, відповідач почав агресивно поводитись по відношенню до неї, звинувачував її у тому, що у дитини кардіопатологія. У зв'язку з такими конфліктними відносинами стан її психічного здоров'я погіршився, приблизно на другий місяць після родів вона стала тривожною, неспокійною, не могла нічого робити, весь час переживала за стан дитини, боялась її втратити. 25.04.2017 р. вона звернулась за медичною допомогою до Івано-Франківської ОПНЛ № 3, де перебувала на стаціонарному лікуванні до 02.06.2017 р. з діагнозом: важкі психічні та поведінкові розлади, пов'язані з післяродовим періодом, депресивно-параноїдний синдром. Пройшовши курс лікування, вона повністю вилікувалась від цього післяродового тимчасового психічного розладу. Після лікарні вона повернулась у с. Вільшаниця до житлового будинку своєї матері, куди 06.06.2017 р. переселився відповідач з дитиною. Протягом тижня вони разом проживали у с. Вільшаниця, а 13.06.2017 р. відповідач під приводом необхідності обстеження стану здоров'я дитини забрав дитину від неї та більше не повернув, змінивши без її згоди місце проживання дитини. З цього часу вона не бачила дитини, оскільки відповідач зі своєю матір'ю взагалі не допускають її до дитини, яка проживає у відповідача в с. Побережжя, не дають їй можливості бачитися, спілкуватися з дитиною, опікуватися нею. Усі її намагання побачитися з дитиною, приймати участь у її вихованні виявились безрезультатними. Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 22.08.2017 р. вирішено вважати за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач та його представники у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що після народження дитини психічний стан позивачки погіршився, вона відмовилась годувати дитину грудним молоком, не хотіла її доглядати, самоусунулася від догляду та виховання дитини. Позивачка мала маячні видіння, говорила, що собі щось зробить, що задушить дитину. 25.04.2017 р. він відвіз позивачку за її згодою до Івано-Франківської ОПНЛ № 3, де вона перебувала на стаціонарному лікуванні до 02.06.2017 р. у зв'язку із психічною хворобою. Під час лікування вона не цікавилась дитиною, не дзвонила. Коли її виписали з лікарні, вона не захотіла повертатися до с. Побережжя, де вони проживали з дитиною. Він з дитиною переїхав проживати до позивачки в с. Вільшаницю, прожив там тиждень. Оскільки позивачка не хотіла доглядати дитину, лише пила таблетки і спала, а її мама відмовилась опікуватися дитиною, він з дитиною повернувся в с. Побережжя. Дійсно з цього часу позивачка не бачила дитини, бо вона сама відмовилась від дитини, сказала, щоб відповідач забирав дитину. Він доклав багато зусиль і коштів, щоб забезпечити належне лікування дитині, у якої з народження були проблеми із здоров'ям; виключно він купував дитині ліки, возив її на масажі та інші процедури. Після пройденого курсу лікування стан здоров'я дитини задовільний. Психічне захворювання позивачки, а саме важкі психічні та поведінкові розлади, пов'язані з післяпологовим депресивно-параноїдним синдромом, не дозволяє їй самостійно виховувати дитину, оскільки її психічний стан може погіршитись, що може загрожувати життю і здоров'ю дитини. Відповідач заперечує, щоб дитина проживала з матір'ю, щодо спілкування матері з дитиною не заперечує. Не було такого, щоб він не допускав позивачку до дитини. Рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 22.08.2017 р. вважають одностороннім та необ'єктивним, оскільки воно прийнято без обстеження умов проживання дитини у відповідача та без врахування вказаних вище обставин. Просили у позові відмовити. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 22.08.2017 р., яким вирішено вважати за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], дійсно було прийнято без обстеження умов проживання дитини у відповідача. Відповідач не допускав членів комісії до такого обстеження. 13.04.2018 р. працівниками служби у справах дітей Тисменицької РДА проведено обстеження житлових та матеріально-побутових умов сім'ї відповідача [PERSON], який проживає зі своєю малолітньою дочкою [PERSON] та матір'ю [PERSON] Умови проживання задовільні в обох сторін. Зазначив, що орган опіки та піклування Тисменицької РДА підтримує позов про зміну місця проживання малолітньої дитини сторін. Заслухавши вступне слово сторін, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що у фактичних шлюбних стосунках сторін - позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] [INFO]. народилась дочка сторін [PERSON]. Після народження дитини сторони проживали за місцем проживання відповідача по [ADDRESS] У зв'язку погіршенням стану свого психічного здоров'я позивач 25.04.2017 р. звернулась за медичною допомогою до Івано-Франківської ОПНЛ № 3, де перебувала на стаціонарному лікуванні з 25.04. до 02.06.2017 р. з діагнозом: важкі психічні та поведінкові розлади, пов'язані з післяпологовим періодом, депресивно-параноїдний синдром, що підтверджується копією виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 1260/17 ОПНЛ № 3 (т.1, а.с.6-7). Після пройденого курсу лікування позивач повністю вийшла із хворобливого стану, вилікувавшись від тимчасового тяжкого психічного розладу, пов'язаного з післяпологовим періодом. Вказану обставину підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] - заступник головного лікаря ОПНЛ № 3 та [PERSON] - лікар-психіатр ОПНЛ № 3, який лікував позивача в лікарні. Зокрема, свідок [PERSON] пояснив, що після пройденого курсу лікування позивач була виписана у задовільному стані, казала, що сумує за дитиною, хоче доглядати її; у процесі лікування вона прагнула вилікуватись, старанно приймала всі ліки та виконувала рекомендації і поради лікаря; у [PERSON] був короткочасний психічний розлад, пов'язаний з післяродовим періодом, з якого вона вийшла. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] у січні 2018 р. була направлена районним психіатром Борисюком на консультативний огляд до ОПНЛ № 3, огляд проведений нею та лікарем-консультантом [PERSON] 02.02.2018 р.; було встановлено, що [PERSON] перенесла важкий психічний розлад, який є короткочасним розладом психіки, так званим післяродовим психозом, який залишився у минулому; на момент огляду розладів психіки та поведінки у останньої не виявлено. Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 02.02.2018 р. (т.1, а.с.102) [PERSON] перенесла важкі психічні та поведінкові розлади, пов'язані з післяпологовим періодом, депресивно-параноїдний синдром; на момент огляду розладів психіки та поведінки немає. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 20.03.2019 р. (т.2, а.с.103-106) [PERSON] перенесла тимчасовий тяжкий психічний розлад у вигляді важких психічних та поведінкових розладів, пов'язаних з післяпологовим періодом, депресивно-параноїдний синдром, з приводу якого перебувала на стаціонарному лікуванні з 25.04.2017 р. до 02.06.2017 р.; на час виписки із стаціонару повністю вийшла з хворобливого стану. Судом встановлено, що після виписки з лікарні, де відповідач провідав її лише два рази і не приїхав забирати її з лікарні, позивач повернулась за місцем своєї реєстрації до житлового будинку матері по [ADDRESS] 06.06.2017 р. до цього будинку переїхав проживати відповідач з дитиною. Протягом тижня сторони разом проживали у с. Вільшаниця, а 13.06.2017 р. відповідач під приводом візиту до лікаря для обстеження стану здоров'я дочки забрав трьохмісячну дитину від матері та більше не повернув, змінивши без згоди матері місце проживання дитини. З цього часу відповідач повністю «ізолював» дитину від матері, не допускає позивача до дитини, яка проживає з батьком у с. Побережжя, не надає матері можливості бачитися, спілкуватися з дитиною, опікуватися нею. Вказані обставини підтверджуються наступними, дослідженими у судовому засіданні доказами. Позивач 19.07.2017 р. звернулась до служби у справах дітей Тисменицької РДА із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею, оскільки [PERSON] забрав у неї дитину та перешкоджає їй брати участь у вихованні дитини (т.1, а.с.169). Свідок [PERSON], яка є сільським головою с. Побережжя Тисменицького району Івано-Франківської області, підтвердила у судовому засіданні, що [PERSON] 10.08.2017 р. звернулась у Поберезьку сільську раду із заявою про те, що батько її дочки [PERSON] [PERSON] не дозволяє їй бачитися з дочкою. Вона, свідок, зібрала комісію, до складу якої ввійшли депутати сільської ради і дільничний, вони разом з позивачкою пішли до господарства відповідача; у житловий будинок їх не впустили; відповідач перешкоджав позивачці у побаченні з дитиною, вона просила його, а він ображав її у відповідь; відповідач тримав дитину на руках на подвір'ї, навіть зразу не погоджувався дати дитину матері на руки; лише 5 хв. позивачка змогла потримала свою дитину на руках. Через кілька днів 14.08.2017 р. [PERSON] знову звернулась у сільську раду з проханням посприяти їй у побаченні з дитиною, однак, вони не змогли зібрати комісію. Свідок брала участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON]. Після засідання комісії 30.08.2017 р. позивачка разом зі свідком, представниками поліції пішли до дитини, зайшли на подвір'я, мама відповідача [PERSON] накинулась на них з лопатою, кричала, погрожувала, що вб'є позивачку, поводила себе агресивно. Працівники поліції викликали швидку допомогу, у результаті лікар Єзупільської лікарні [PERSON] зміг зайти до будинку, де перебувала дитина. Після цього ще не раз позивачка дзвонила у сільську раду і просила піти з нею за місцем проживання відповідача, щоб вона могла побачитись з дочкою. Свідки [PERSON] та [PERSON] - працівники Тисменицького відділу поліції - у судовому засіданні пояснили, що 30.08.2017 р., коли вони чергували у групі швидкого реагування, біля 16 год. поступило повідомлення від [PERSON], що чоловік перешкоджає їй у побаченні та спілкуванні з дитиною; вони приїхали у с. Побережжя до господарства [PERSON], де біля воріт стояли позивачка та сільський голова. З дозволу мами відповідача вони зайшли на подвір'я, попросили показати дитину і попросили, щоб під'їхав відповідач, однак, він так і не приїхав. Коли [PERSON] почала роз'яснювати матері відповідача про рівні права батьків, остання почала ображати всіх нецензурними словами, погрожувати, що вони будуть звільнені з роботи, почала кидатись на них з лопатою, виганяти з подвір'я, а стара бабуся, яка була з нею, проклинала їх. Коли приїхали лікарі швидкої допомоги, мама відповідача дозволила їм і [PERSON] зайти до будинку. За вхідними дверима свідок [PERSON] побачив ніж, що лежав лезом вниз, на його запитання мама відповідача сказала, що ніж для невістки. У кімнаті вони побачили дитину сторін з малолітньою дівчинкою 12 років; мама відповідача пояснила, що це її інша внучка, яка доглядає дитину, бо тато на роботі, а жінки мають роботу на подвір'ї. Після цього свекруха винесла дитину на подвір'я, однак, відмовилась дати дитину матері на руки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що у жовтні 2017 р. вона разом з [PERSON], з якою раніше працювала у банку, на прохання останньої поїхали до відповідача в с. Побережжя, з ними був ще чоловік на ім'я [PERSON], це було в п'ятницю; на подвір'ї їх зустріла мама відповідача, яка погрожувала [PERSON], намагалась вдарити її; [PERSON] став між ними; [PERSON] просила винести їй дитину, щоб вона могла побачити дочку. Мама відповідача кричала, що «горлянку їй перегризе», що сяде в тюрму, але вб'є її; після цього мама відповідача почала виганяти свідка, яка просила не робити цього, пояснювала, що вони приїхали з миром. Мама відповідача навіть не взяла пакетів з памперсами, які [PERSON] привезла для дитини. Після цього вони подзвонили в поліцію. На різдвяні свята 2018 р. [PERSON] просила свідка поїхати до дитини, однак, вона не змогла; [PERSON] їздила з братовою, її побили, свідок бачили у позивача синяки. З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1, а.с.100) вбачається наявність кримінального провадження щодо колишньої свекрухи позивача [PERSON] (на даний час [PERSON]), якій інкриміновано умисне спричинення [PERSON] легких тілесних ушкоджень 09.01.2018 р. Суд піддає сумніву показання у судовому засіданні свідків зі сторони відповідача [PERSON] та [PERSON], які стверджували, що не лікування позивачки було причиною того, що вона залишила дитину, а те, що вона не хотіла забирати дитину, не хотіла опікуватись нею, доглядати її, казала, що дитина їй непотрібна, вона приїздила у с. Побережжя не по дитину, а для того, щоб конфліктувати, битись. При цьому суд враховує, що першого свідка, яка є рідною сестрою відповідача, можна вважати заінтересованим, а другий свідок - матір відповідача, яка фактично доглядає дитину сторін, є заінтересованим у результаті розгляду справи. Показання цих свідків спростовуються показаннями свідка [PERSON] - баби відповідача, яка пояснила, що позивачка, коли приїздила до них, хотіла лише дитину, а проживати у них відмовлялась. Суд критично оцінює показання у судовому засіданні свідків зі сторони відповідача [PERSON], яка стверджувала, що позивачка у її присутності запропонувала здати дитину у дитячий будинок, що вона залишила маленьку дитину і повернулась додому, та [PERSON], яка пояснила, що позивачка залишила дитину, не повідомила нікому, що вона хвора, ніхто не знав, де вона поділась. Вказаних свідків як подруг матері відповідача не можна вважати незаінтересованими особами. Крім того, ці свідки, як і свідок [PERSON], яка є сусідкою відповідача, пояснили обставини щодо залишення позивачем дитини так, як їм повідомили про це відповідач і його матір. Суд зазначає, що вказані обставини відносяться до часу виникнення у позивача тимчасового психічного розладу, пов'язаного з післяродовим періодом. Стосовно посилання відповідача на те, що він доклав багато зусиль і коштів, щоб забезпечити належне лікування дитині, у якої з народження були проблеми із здоров'ям, завдяки чому стан здоров'я дитини на даний час задовільний, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що у зв'язку з тим, що відповідач фактично позбавив позивача права на доступ до дитини, вона як мама була позбавлена можливості піклуватися про здоров'я своєї дитини. При цьому суд враховує, що позивач згідно судового наказу Тисменицького районного суду від 12.06.2018 р. (т.2, а.с.56) належно виконує свій батьківський обов'язок по утриманню малолітньої дитини, сплачуючи щомісячні аліментні платежі, визначені вказаним судовим рішенням. Суд критично оцінює твердження представника відповідача щодо необґрунтованості висновку лікарство-консультативної комісії поліклінічного відділу Тисменицької міської лікарні № 933 від 14.08.2017 р. (т.1, а.с.171), згідно якого [PERSON] практично здорова, з боку психічної сфери патології не виявлено, за станом здоров'я на даний час протипоказань за доглядом дитини не виявлено, на підставі якого прийнято рішення комісії з питань захисту прав дитини від 22.08.2017 р. про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін з матір'ю. Вказане твердження спростовується висновком амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи від 20.03.2019 р. (т.2, а.с.103-106), яка була призначена судом на підставі клопотання обох сторін, згідно якого [PERSON] перенесла тимчасовий тяжкий психічний розлад у вигляді важких психічних та поведінкових розладів, пов'язаних з післяпологовим періодом, депресивно-параноїдний синдром, з приводу якого перебувала на стаціонарному лікуванні; на час виписки із стаціонару повністю вийшла з хворобливого стану. На даний час [PERSON] психічною хворобою не страждає, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, може брати участь у вихованні дитини. Психічний стан [PERSON] не становить загрози для життя чи здоров'я підекспертної та інших осіб. Посилання сторони відповідача на те, що перешкодою для визначення місця проживання дитини сторін з матір'ю є обставина щодо проживання разом з позивачем її рідного брата [PERSON], який зловживає спиртними напоями і перебуває на обліку в Івано-Франківському обласному наркологічному диспансері, суд вважає необґрунтованим. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на безперешкодне особисте спілкування з малолітньою дочкою, на догляд та піклування за нею та на особисте виховання дитини. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності з вимогами ст.9 Конвеції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до положень ст.18 вказаної Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, а ч.1 ст.12 передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст.157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.3 цієї статті той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з вимогами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору суд у відповідності з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначено у п.78 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», яке набуло статусу остаточного 16.10.2015 р., Суд нагадує, що хоча первинною метоюстатті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, додатково існують позитивні зобов'язання, невід'ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. У зв'язку з основною гарантією права взаємного використання батьками та дитиною присутності один одного Суд неодноразово встановлював, що стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи (див., серед інших джерел, рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v, Romania), заява № 31679/96, п. 94, ЄСПЛ 2000-І). Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (див. рішення у справі «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland), від 23 вересня 1994 року, п. 55, Series А № 299, та у справі «Фуска проти Румунії» (<…>), заява № 34630/07, п. 34, від 13 липня 2010 року). Згідно п.100 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини щодо чинення перешкод у спілкуванні з дитиною з боку батька, який не допускає матір до дитини, не надає їй можливості бачитися, спілкуватися з дитиною, опікуватися нею, який фактично позбавив матір права на доступ до дитини, які розцінюються судом як такі, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини, - суд вважає позицію відповідача у забезпеченні найкращих інтересів своєї дитини безвідповідальною та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення першої позовної вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої дитини сторін з матір'ю. При цьому суд враховує рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 22.08.2017 р. (т.1, а.с.92-93), яка вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір'ю. При вирішенні даного спору суд бере до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, стан її здоров'я. Суд враховує позитивну характеристику позивача за місцем проживання (т.1, а.с.177), наявність у неї офіційного місця праці і достатнього рівня доходів, ненадання відповідачем характеристики з місця проживання, те, що відповідач працює неофіційно, маючи достатній рівень доходів; проживання обох сторін у задовільних матеріальних умовах, що підтверджується відповідними актами обстеження житлових та матеріально-побутових умов (т.1, а.с.176, 191), що дозволяє їм забезпечити належні умови для проживання і матеріального утримання дитини. Крім того, суд враховує принципи, закладені у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема, принцип 6, згідно якого дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння; малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, що відповідач самочинно без згоди матері змінив місце проживання малолітньої дочки, що повернення дитини матері відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість другої позовної вимоги про відібрання дитини від батька та повернення її матері відповідно до положень ч.1 ст.162 СК України. Вказаною законодавчою нормою встановлено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Щодо рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», на яке посилався представник відповідача, заперечуючи другу вимогу, суд зазначає, що у цій справі мова йшла за відібрання дітей від батьків та передачу їх під опіку держави, на державне утримання. Сторона відповідача у порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження обставин щодо наявності у позивача психічного захворювання, яке не дозволяє їй виховувати дитину, щодо того, що позивач сама відмовилась від дитини, не бажаючи її забирати, опікуватись нею та доглядати її, що відповідач не заперечував проти спілкування матері з дитиною та допускав її до дитини. На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 9, 18 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р, ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст. 151, 153, 157, 160, 161, 162 СК України, ст. 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 78, 100 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України»,

Outcome: approved