Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2015 року, з урахуванням уточнень, звернулася до суду з позовом, в якому просила: 1) змінити формулювання причин звільнення її з роботи 16.06.2015 року із «звільнена за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; 2) стягнути з відповідача - КП «Київпастранс» на її користь 23 827,82 грн. вихідної допомоги; 3) стягнути з КП «Київпастранс» на її користь 64 399,50 грн. грошової компенсації за час вимушеного прогулу; 4) стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 2000 р. її було призначено на посаду головного бухгалтера КП «Київпастранс» - Служби енергетичного забезпечення. Зазначає, що 02.07.2015 р. наказом № 320-к її було звільнено з посади 16.06.2015 р. у зв`язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що 22.05.2015 р. вона подала до адміністрації КП «Київпастранс» заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору. Дату звільнення зазначила з 25.05.2015 р. Однак, у зв`язку з хворобою, починаючи з 25.05.2015 р. і до 15.06.2015 р. вона перебувала на стаціонарному лікуванні. Після закінчення лікування , позивачка надала листок непрацездатності роботодавцеві та зазначила, що бажає одержати копію наказу про звільнення та трудову книжку шляхом направлення їх поштою за адресою її проживання. Листом від 02.07.2015 р. № 461 за підписом директора Служби енергетичного забезпечення та зв`язку, вона дізналася про те, що її звільнено наказом Генерального директора КП «Кивївпастранс» № 320-к від 02.07.2015 р. Листом від 03.07.2015 р. № 05/1-76 за підписом начальника управління організаційно-правового та кадрового забезпечення вона була ознайомлена з копією наказу про її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення з даним формулюванням незаконним. Таке формулювання перешкоджало її працевлаштуванню, а тому вона має право на грошову компенсацію за час вимушеного прогулу. Крім того, порушенням законодавства з боку відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 5 тис.грн. 29.06.2016 р. в справі було винесено рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до КП «Київпастранс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києві від 19.10.2016 р. апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2016 р. було відхилено, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2016 р. - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. за касаційною скаргою представника позивача [PERSON] . скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.06.2016 р. та ухвалу апеляційного суду м. Києві від 19.10.2016 р. з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 06.10.2017 р. дана справа була передана на розгляд судді Ларіонові Н.М. В лютому 2018 р. представником відповідача подані письмові заперечення проти позову, в яких сторона відповідача посилається на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки звільнення позивача роботи як дисциплінарне стягнення відбулось у повній відповідності до вимог чинного трудового законодавства. В своїх заперечення х представник відповідача зазначив, що наказом генерального директора Майзеля С.П. № 320-к від 02.07.20154 р., [PERSON] було звільнено з 16.06.2015 р. за прогули без поважних причин з посади головного бухгалтера, оскільки після надання лікарняного листа позивачка не пристула до роботи, як вказано у лікарняному листі та не надала підтверджуючих документів про причини своєї відсутності , оскільки в заяві позивачки про звільнення за власним бажанням вона вказала дату звільнення 25.05.2015 р., а сама перебувала на лікарняному з 25.05.2015 р. по 15.06.2015 р. Звільнити [PERSON] за власним бажанням у період перебування її на лікарняному , за власним бажанням та у зв`язку із неналежними умовами праці за ч. 3 ст. 38 КЗпП України було неможливо, оскільки це суперечить чинному законодавству, враховуючи її заяву , в якій вона просила звільнити її з 08.06.2015 р. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивачка та її представник позовну заяву підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав, наведених в позові, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Позивач додала, що 15.01.2016 р. працевлаштувалась на нову роботу - головним бухгалтером в виробничій кооператив. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в запереченні на позов. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 13.04.2000 р. була прийнята до КП «Київпастранс» - Служби енергетичного забезпечення на посаду головного бухгалтера. 22 травня 2015 року позивач подала заяву про її звільнення за власним бажанням, в якій просила звільнити з 25 травня 2015 року. Дата звільнення не погоджена з роботодавцем. Разом з тим, відповідач не міг звільнити позивача з 25 травня 2015 року, оскільки остання перебувала на лікарняному з 25 травня 2015 року по 15 червня 2015 року, що підтверджується виданим лікарняним листком непрацездатності. Як вбачається з матеріалів справи та визнається обома сторонами у справі, першим робочим днем після закриття листка непрацездатності вважається 16 червня 2015 р. Згідно актів від 16,17,18, червня 2015 року позивач після надання їй листка непрацездатності від 15 червня 2015 року не приступила до роботи, що також підтверджується табелем обліку робочого часу. Згідно акту від 19 червня 2015 року [PERSON] відмовилась від дачі пояснень причин неявки на роботу після закриття листка непрацездатності. Наказом № 320-к від 02 липня 2015 року [PERSON] звільнено за прогул п.4 ст. 40 КЗпП України з 16 червня 2015 р. Листом від 03.07.2015 р. № 05/1-76 за підписом начальника управління організаційно-правового та кадрового забезпечення позивачка була ознайомлена з копією наказу про її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України. 11.07.2015 р. на адресу позивача направлено лист від 02.07.2015 р. № 461 за підписом директора Служби енергетичного забезпечення про те, що її звільнено наказом Генерального директора КП «Кивївпастранс» № 320-к від 02.07.2015 р. З наданої суду копії трудової книжки позивача, яка була їй повернута відповідачем в ході розгляду справи, вбачається, що 16.06.2015 р. роботодавцем внесений запис про звільнення позивача за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу №320-к від 02.07.2015 р.. Позивач вважає, що після виходу з лікарняного 16 червня 2015 року даний день був її останнім робочим днем, а тому відповідач мав звільнити її з роботи з 16 червня 2015 року. Представники відповідача стверджують, що в цей день 16.06.2015 р. [PERSON] не працювала без поважних причин, лише зайшла на роботу, щоб залишити свою заяву від 16 червня 2015 року про направлення їй трудової книжки поштою та пішла з роботи. Перевіряючи доводи сторін, суд виходить з такого. Згідно поданої особисто написаної позивачем заяви від 22.05.2015 року, адресованої генеральному директору КП «Київпастранс» [PERSON] , остання просила звільнити її з роботи за власним бажанням з 25.05.2015 р. (арк.спр.17). З 25.05.2015 р. по 15.06.2015 р. позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності. Як вбачається з матеріалів справи, в своїй заяві від 16 червня 2015 року позивач зазначає, що згідно поданої заяви від 22 травня 2015 року про звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП, її повинно бути звільнено з 08 червня 2015 року (арк.спр.18). Дата 08 червня 2015 року перепадає на час тимчасової непрацездатності позивача. Чинне трудове законодавство забороняє звільнення працівника за ініціативою роботодавця в період тимчасової непрацездатності працівника. Як визначено статтею 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Положеннями статті 43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.40 п.4 КЗпП України (за якою відповідач звільнив позивача) передбачено розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин Підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника та про формулювання за якою просить позивач, передбачені ст.38 КЗпП України. Відповідно до ст.38 ч.1 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ст.38 ч.2 КЗпП України). А відтак, маючи заяву позивача про звільнення за власним бажанням, відповідач в перший робочий день після закінчення листка непрацездатності (16.06.2015 р.) мав звільнити позивача згідно її заяви про звільнення з 16.06.2015 р. Отже, суд не приймає до уваги надані відповідачем акти про відсутність позивача на робочому місці з 16.06.2015 р. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач безпідставно, в порушення вимог трудового законодавства, звільнив позивача саме з формулюванням за ст.40 п.4 КЗпП України. За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 61-1398св18. Надані позивачем докази в цій частині суд визнає належними і допустимими, також достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. А відтак, вимоги позивача в частині зміни формулюванням причин звільнення підлягають задоволенню. Перевіряючи твердження позивача про зміну формулювання причин звільнення саме на ст.38 ч.3 КЗпП України, суд виходить з такого. Відповідно до ст.38 ч.3 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В судовому засіданні не підтверджено належними та допустимими доказами факту того, що відповідач не виконував законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору щодо позивача. Отже, беручи до уваги, що позивачем подавались відповідачу заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, а факт порушення відповідачем законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору щодо позивача не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для формулювання підстав звільнення позивача на ст.38 ч.3 КЗпП України. В зв`язку з чим, до зміни формулювання причин звільнення позивача з роботи 16.06.2015 р. із підлягає на «звільненя за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України». Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, суд виходить з такого. Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за ст.38 ч.3 КЗпП України, а вимоги про стягнення вищевказаної вихідної допомоги є похідними від даних вимог, то відсутні і підстави для стягнення такої допомоги на користь позивача. Тим самим, в задоволенні вимог в цій частині також слід відмовити, оскільки вони є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми грошової компенсації за час вимушеного прогулу, суд виходить з такого. Відповідно до ст.235 ч.3 КЗпП України, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. В судовому засіданні достеменно встановлено, що позивач працевлаштована на нове місце роботи з 15.01.2016 р. На підтвердження своїх доводів про те, що формулювання причин звільнення, яке вказано в трудовій книжці позивача відповідачем, перешкоджало її працевлаштуванню після звільнення і до вказаної вище дати, позивачем не надано жодного доказу. А відтак, такі твердження позивача є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. В зв`язку з чим, в цій частині позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На відміну від ст.57 ч.2 ЦПК України (2004 р.), що діяла під час звернення позивача до суду та яка передбачала, що джерелом доказів є пояснення сторін у справі, ст.76 ч.2 ЦПК України (2017 р.), що діє на час розгляду даної справи, визначено, що засобами доказування є: письмові, речові і електронні докази; висновки експертів, показання свідків. В судовому засіданні позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем прав позивача на правильне формулювання причин звільнення з роботи. А відтак, в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому є безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з даним позовом у встановлений ст.233 ч.1 КЗпП України строк. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст.38, 47, 235 КЗпП України,

Outcome: partial