Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.03.2014 року звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказав, що 25 лютого 2013 року він прийняв на роботу продавцем продовольчих товарів в магазин «Міні Маркет», який належить йому на праві особистої власності, відповідачку [PERSON]. 25.02.2013 року з нею був укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених матеріальних цінностей в формі і порядку, передбачених законодавством про працю. 18.06.2013 року трудовий договір між сторонами був зареєстрований Лохвицьким райцентром зайнятості, як того вимагає законодавство. 24 червня 2013 року на підставі письмових заяв він прийняв на роботу в той же магазин продавцями продовольчих товарів відповідачок [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 25 червня 2013 року з кожною з ними були укладені контракти та договори про повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених їм матеріальних цінностей в формі та порядку, передбаченому законодавством про працю та допущені до фактичного виконання своїх обов'язків. З ними був проведений відповідний інструктаж, ознайомлення з конкретним робочім місцем, трудовими обов'язками, правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також з іншими вимогами трудового законодавства, що регулює прийом на роботу. Договір про повну матеріальну відповідальність укладений відповідно до законодавства та при повному погодженні сторін і відсутності будь-якого тиску з боку роботодавця. Проведеною перевіркою товаро - матеріальних цінностей, прийнятих ними для реалізації була встановлена нестача на загальну суму 37200 (тридцять сім тисяч двісті) гривень. Факт нестачі був очевидним і безспірним, тому відповідачки умовили його не звертатися в правоохоронні органи, не розголошувати скоєне, зобов'язались відпрацювати безкоштовно розмір нестачі, про що кожна з них надала власноручно написану розписку. При цьому, кожна з них діяла абсолютно добровільно, добре усвідомлюючи значення своїх дій, їхні юридичні наслідки, не були під впливом будь яких обставин матеріального, морального чи психічного стану, що могли змусити написати розписки. Після написання розписок відповідачки декілька разів вийшли на роботу, знов допустили нестачу, на суму 5600 гр. і більше він їх не бачив. Його усні і письмові звернення з проханням погасити нестачу ігноруються. Він звернувся до міліції, але слідчий, не допитавши причетних до скоєного осіб, прийшов до висновку про відсутність у діях відповідачок складу злочину. Тому просив стягнути на свою користь з відповідачок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в рахунок погашення заподіяної матеріальної шкоди по 9300 грн. з кожної та понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON],діюча відповідно довіреності позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснивши при цьому, що 22.09.2013р. відповідачі самі робили ревізію та виявивши недостачу на слідуючий день перевірили разом з нею, але недостача в сумі 37200грн. підтвердилась. Розписки писали всі, лиш [PERSON] була проти. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов не визнали заперечували проти його задоволення, пояснивши при цьому що розписки про погашення боргу в сумі 9300грн. з кожної писали під тиском позивача, оскільки були погрози. Вони не заперечували що контракт та договір про повну матеріальну відповідальність укладали і підписували, вважали їх законними а тому не було необхідності їх оспорювати. Та не заперечували факт виявлення недостачі у вказаній сумі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного; Згідно статті 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, додержання якої є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою (п.6 ч.1 ст.24 КЗпП) і оформляться наказом чи розпорядженням роботодавця про зарахування працівника на роботу. Частина 3 цієї статті проголошує, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Така ж позиція викладена в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» Згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу». Відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: «б) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов'язків. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладено за наявності одночасно двох умов: посада, яку працівник займає, або робота, яку він виконує, має бути зазначена в Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність» робота по продажу товарів (продукції).., незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації)зазначена в Переліку. Судом встановлено, що відповідно до поданих заяв відповідачів; (а.с. 6- 8) з [PERSON] з 24.06.2013р. позивачем був укладений контракт та договір про повну матеріальну відповідальність. З [PERSON] на підставі її заяви ( а.с.13-15) 24.06.2013р. також укладені відповідні документи. З 24.06.2013р. на підставі заяви з [PERSON] (а.с.31-33) також були укладені контракт та відповідний договір. [PERSON] приступила до роботи у позивача з 25.02.2013р. відповідно до поданої заяви та укладених контракту та договору про повну матеріальну відповідальність.(а.с.22-25) В судовому засіданні відповідачки не заперечували що 22,23 вересня 2013р. проведеною перевіркою товарно - матеріальних цінностей, прийнятих ними для реалізації, а потім з участю представника позивача [PERSON] була встановлена нестача на загальну суму 37200 (тридцять сім тисяч двісті) гривень. Посилання відповідачів на те, що позивач під тиском та погрозами змусив їх писати заяви про добровільне відшкодування збитків не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Сторонам роз'яснено положення ст. 10,11,60 ЦПК України, однак як вони пояснили в судовому засіданні не оскаржували недійсність цих розписок. Частина п'ята статті 135-3 КЗпП встановлює, що розмір шкоди, яка підлягає покриттю, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. Отже, матеріальна відповідальність в трудовому праві має характер часткової відповідальності, коли кожна особа, винна у заподіянні шкоди підприємству, несе відповідальність лише за наслідки власних дій і відшкодовує збитки частково. Аналогічне правило діє і щодо колективної (бригадної) матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність може застосовуватися лише у випадках заподіяння шкоди організованою групою працівників, дії яких мають ознаки злочину. Якщо до працівника застосовується повна або підвищена матеріальна відповідальність, покриття шкоди здійснюється лише за рішенням суду, до якого з позовом має звернутися роботодавець. Такий позов подається до суду протягом одного року з дня виявлення факту заподіяння працівником шкоди підприємству. З урахуванням обставин справи та встановленого в судовому засіданні суд вважає що позов підлягає до задоволення, стягненню підлягають матеріальні збитки на загальну суму 37200 грн., які підтверджуються розписками відповідачок, тобто по 9300 грн. з кожної. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено відповідно до заявленого позову судовий збір 372грн.(а.с.1) який необхідно стягнути з відповідачок з кожної по 93 грн. В решті зайво сплачений судовий збір стягненню не підлягає.

Outcome: partial