Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

позивач [PERSON] 23 вересня 2014 р. звернулася до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25 жовтня 1997 року по 20 жовтня 2010 рік. Під час даного шлюбу у них народилась дитина - син [PERSON],[INFO]. Після розлучення дитина залишилась мешкати разом з матір'ю. На протязі певного часу після розлучення вона намагалась отримати від відповідача нотаріально засвідчений дозвіл для можливості виїзду дитини разом з нею за кордон України. Відповідач відмовив у її прохані без обґрунтування причин відмови. Позивач просить надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу батька дитини [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, про що в справі є розписка. Представник третьої особи служби по справам дітей Дружківської виконавчої ради не з'явилася в судове засідання, надала заяву з клопотанням розглядати справу у їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 1997 року до 20 жовтня 2010 року, що підтверджується актовим записом про укладення шлюбу № 441 (а.с. 10) Від даного шлюбу сторони мають дитину сина [PERSON], [INFO] , згідно актового запису про народження № 1276 від 05 квітня 2005 року його батьком є відповідач, а позивачка - матір'ю. Сторони з жовтня 2010 року однією сім'єю не проживають, шлюб між ними розірвано, дитина залишилась проживати разом з матір'ю, що підтверджується рішення Дружківського міського суду від 20 жовтня 2010 року (а.с.9) Метою виїзду за межі України разом з дитиною позивачка зазначила необхідність виховання та розвітку дитини, її оздоровлення. Згідно абз.2 ч. З ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними . Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З аналізу вказаної норми впливає, що у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини з України, спір може бути вирішено судом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до принципів 4 і 6, викладених в Декларації прав дитини, прийнятою генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися всіма благами соціального забезпечення, йому належить право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона мають бути забезпечені, як їй так і матері, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як вбачається з матеріалів справи, дитина проживає з матір'ю, це підтверджується рішенням Дружківського міського суду від 20 жовтня 2010 року (а.с.9) Позивач зазначила, що відповідач відмовив у надані дозволу на тимчасовий виїзд дитини. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактично місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] визначене з позивачкою, то, цей обов'язок покладено на матір - позивачку у справі ,яка повинна постійно доглядати дитину. Враховуючи викладене і те, що підстави для відмови в наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон відсутні, то позов [PERSON] слід задовольнити - надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] до Росіі у супроводі матері - [PERSON] на період з 25 листопаду 2014 року по 25 листопада 2016 року.

Outcome: partial