Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала і просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 600 гривень щомісячно до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24 квітня 2015 року уклала шлюб з відповідачем, від якого вони мають сина [PERSON] [INFO]. На теперішній час шлюб з відповідачем розірвано, вони проживають окремо і відповідач належної допомоги на утримання сина їй не надає. За більше року окремого проживання відповідач не дав їй ні копійки, а лише іноді привозив памперси та продукти харчування для дитини. Відповідач працює на будівництві мікрорайону «Щасливе» міста Рівне, має нерегулярний та мінливий дохід, а тому аліменти просить суд стягнути у твердій грошовій сумі. Оскільки вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та отримує на дитину лише 860 гривень, відповідач і їй повинен надавати допомогу по утриманню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання позивача визнав частково. Позов у частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1000 гривень щомісячно визнав частково. Не заперечуючи необхідності сплати аліментів на утримання дитини, посилається на те, що фізично не спроможний сплачувати аліменти у вказаній позивачем сумі. Зазначив, що офіційно не працевлаштований та має тимчасові заробітки, а тому спроможний сплачувати аліменти у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а саме, 406,50 гривень. Також зазначив, що часто приїжджає до сина та купує йому речі і продукти харчування, на підтвердження чого надав суду копії товарних та фіскальних чеків. Кошти позивачу дійсно не давав, оскільки вважає, що вона їх використає не в інтересах дитини. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання позивача не визнав. Посилаючись на своє матеріальне становище та на відсутність постійного доходу, вважає, що не в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що сторони з 24 квітня 2015 року перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] [INFO]. Сторони більше року разом не проживають, шлюб між сторонами розірвано 24 січня 2017 року. Судом також встановлено, що на теперішній час відповідач належної матеріальної допомоги позивачу на утримання сина, який проживає разом з нею, в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина. Згідно статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у частині третій статті 181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно статті 184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. На заперечення позовних вимог в частині розміру аліментів на утримання сина відповідач посилається на скрутне матеріальне становище, відсутність постійної роботи та сталого заробітку, погоджуючись при цьому на сплату аліментів у розмірі 406,50 гривень. Наявність інших обставин, що мають істотне значення і які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (інвалідність відповідача, наявність у нього тяжких хронічних захворювань, наявність у нього інших, крім сина [PERSON], утриманців, тощо), судом не встановлена. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», з 01 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років у розмірі 1355 гривень на одну особу в розрахунку на місяць, з 01 травня 2017 року 1426 гривень, а з 01 грудня 2017 року 1492 гривень. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4) Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обовязку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обовязком батьків, тобто матері та батька. За наведених обставин, враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обовязків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сімї, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають аліменти у розмірі 800 гривень, що становить близько половини встановленого прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку, то ці вимоги суд вважає недоведеними та безпідставними, а тому вони задоволенню не підлягають. Частиною другою статті 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Разом з тим, відповідно до вимог частини четвертої статті 84 СК України, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, на відміну від обовязку утримувати дитину до досягнення нею повноліття, який є безумовним, право дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років обумовлюється можливістю чоловіка надавати матеріальну допомогу. Враховуючи встановлені по справі обставини щодо матеріального становища відповідача, суд прийшов до висновку, що відповідач не має можливості та не може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини.

Outcome: partial