Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.02.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб без самостійних вимог ТОВ «Південа торгова компанія», приватного нотаріуса ОМНО Несвітайло І.І., про стягнення боргу за договором позики, згідно якого просив стягнути із відповідача 140000 доларів США як заборгованість за договором позики та 12047,67 доларів США як 3% відсотки річних за період прострочення повернення боргу за договором позики за період із 07 квітня 2017 року по 17 лютого 2020 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем був укладений договір позики від 11 вересня 2013року, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І.І., відповідно до якого позивач позичив відповідачу в борг грошові кошти в сумі 799300,00 грн., що було еквівалентно 100000 доларам США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу до 11 березня 2014року. Згодом між позивачем та відповідачем був укладений договір від 06 березня 2017 року про внесення змін до договору позики від 11 вересня 2013року, за яким відповідач отримав в позику додаткові грошові кошти, які в загальному розмірі з попередньо отриманими грошовими коштами склали суму 3 796 688,00 грн., що було еквівалентно 140 000 доларів США за курсом НБУ на 06 березня 2017 року, та відповідач зобов`язався повернути позику у повному розмірі до 06 квітня 2017 року. Також зазначив, що відповідно до договору позики належне виконання зобов`язань із повернення позики було забезпечено заставою, про що 11 вересня 2013року між позивачем та ТОВ «Південна торгова компанія» було укладено договір застави майна загальною вартістю 803 243,90 грн. Проте, відповідач свої зобов`язання у вказаний строк не виконав. На даний час, відповідач вказану за договором позики суму не повернув, ухиляється від зустрічей, та добровільного повернення коштів, майновий поручитель ТОВ «Південна торгова компанія» позику також не погашав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року провадження у справі було відкрито у порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні на 13 квітня 2020 року. Ухвалою суду від 16.03.2020 року за клопотання представника позивача було забезпечено позов шляхом накладення арешту на автомобіль, належний відповідача (а.с45-46). Через неявку сторін та за наявності відповідних клопотань, розгляд справи 13.04.2020 року був відкладений на 19.05.2020 року. У підготовче засідання призначене на 19.05.2020 року [PERSON] не з`явився, представник позивача адвокат Турута Є.І. надав суду заяву про відкладення слухання справи. У підготовче засідання [PERSON] не з`явився, представник відповідача адвокат Христюк Ю.Г. надав суду заяву про перенесення слухання справи. У підготовче засідання з`явився представник третьої особи - ТОВ «Південна торгова компанія» - Кірпельський В.В., просив прийняти та долучити до матеріалів справи пояснення до позовних вимог, надані суду 19.05.2020 року (а.с.81-84). У підготовче засідання приватний нотаріус ОМНО Несвітайло І.І. не з`явився, розгляд справи відкладено на 06.07.2020 року. Представник відповідача адвокат Христюк Ю.Г. 22.05.2020 року надав суду відзив, в якому просив відмовити в задоволені позову [PERSON] (а.с.90-93). Також, 22.05.2020 року представником відповідача адвокатом Христюк Ю.Г. було надано зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійним договору про внесення змін до договору позики від 06.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Несвітайло І.І. за реєстровим номером 127 (а.с.94-101). Просив визнати недійсним договір про внесення змін у договір позики із підстав не надання позивачем за первісним позовом доказів отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у позику, які б свідчили про передання грошових коштів у встановленому договором розмірі та що підписи сторін даного договору не можуть бути доказами отримання грошових коштів у встановленому розмірі. Представником [PERSON] адвокатом Турута Є.І. 19.06.2020 року було надано відповідь на відзив, в якій останній просив задовольнити позов в повному обсязі (а.с.106-117). 25.06.2020 року представник позивача адвокат Турута Є.І. надав суду заперечення на пояснення третьої особи ТОВ «Південна торгова компанія», в яких також просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі (а.с.127-131). У підготовче засідання, призначене на 06.07.2020 року, з`явився представник ТОВ «Південна торгова компанія» - Кірпельський В.В., просив приєднати до матеріалів справи письмові пояснення щодо позовних вимог від 19.05.2020 року. У підготовче засідання з`явився представник відповідача [PERSON] адвокат Христюк Ю.Г., заявив клопотання про прийняття відзиву на позов. Також просив прийняти до розгляду зустрічний позов [PERSON] .. У підготовче засідання з`явився представник позивача [PERSON] адвокат Турута Є.І., заявив клопотання про прийняття заперечень на пояснення третьої особи. У підготовче засідання приватний нотаріус ОМНО Несвітайло І.І. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд протокольною ухвалою від 06.07.2020 року задовольнив зазначені клопотання та приєднав до матеріалів справи: пояснення третьої особи ТОВ «Південна торгова компанія» щодо позовних вимог [PERSON] ; відзив відповідача [PERSON] ; відповідь на відзив та заперечення на пояснення третьої особи надані представником позивача [PERSON] адвокатом Турута Є.І. Також протокольною ухвалою від 06.07.2020 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] .. Розгляд справи відкладено на 23.07.2020 року, та надано час сторонам по справі для надання відзиву, відповіді на нього, заперечення та пояснення. 15.07.2020 року представником [PERSON] - адвокатом Турута Є.І. було надано суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Окрім того, адвокат Турута Є.І. прохав суд застосувати строки позовної давності до вимог зустрічного позову. 22.07.2020 року представник [PERSON] - адвокат Христюк Ю.Г. надав суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у задоволенні первісного позову [PERSON] .. У підготовче засідання призначене на 23.07.2020 року з`явився представник [PERSON] адвокат Турута Є.І., просив прийняти відзив на зустрічний позов. У підготовче засідання з`явився представник відповідача [PERSON] адвокат Христюк Ю.Г., просив приєднати до матеріалів справи заяву про застосування строків позовної давності. Також зазначив, що не отримував відзив на зустрічний позов. У підготовче засідання з`явився представник ТОВ «Південна торгова компанія» - Кірпельський В.В., також зазначив, що не отримував відзив на зустрічну позовну заяву. У підготовче засідання приватний нотаріус ОМНО Несвітайло І.І. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд протокольною ухвалою від 23.07.2020 року задовольнив зазначені клопотання та приєднав до матеріалів справи: відзив на зустрічний позов та заяву про застосування строків позовної давності. По справі оголошено перерву до 14.09.2020 року для ознайомлення з відзивом та надання часу для надання відповіді на нього. 09.09.2020 року на адресу суду від представника [PERSON] адвоката Христюк Ю.Г. надано клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у приватного нотаріуса ОМНО Несвітайло І.І. інформацію щодо звернення [PERSON] до нотаріуса з заявою про видачу виконавчого напису відповідно до договору позики від 11.09.2013 року, реєстровий №554. У підготовче засідання призначене на 14.09.2020 року [PERSON] не з`явився, представником позивача адвокатом Турута Є.І. через канцелярію суду було надано заперечення на заяву відповідача [PERSON] щодо застосування строків позовної давності, в яких останній просив відмовити представнику відповідача [PERSON] адвокату Христюк Ю.Г. в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Також надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю, закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. Щодо клопотання представника [PERSON] адвоката Христюк Ю.Г. про витребування доказів, вказав, що заперечує проти зазначеного клопотання, оскільки дана інформація по-перше, може бути надана позивачем, а визнані сторонами обставини не підлягають доказуванню; по-друге, вважає, що така інформація не впливає на розгляд справи. У підготовче засідання [PERSON] не з`явився, адвокатом Христюк Ю.Г. було надано суду відповідь на відзив, в якому просив відхилити заперечення, викладені у відзиві представника [PERSON] адвоката Турути Є.І. на зустрічну позовну заяву, та вважати їх необґрунтованими. Також надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю, закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. У підготовче засідання представник ТОВ «Південна торгова компанія» не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю, закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду по суті. У підготовче засідання приватний нотаріус ОМНО Несвітайло І.І. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 06 жовтня 2020 року. У судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 06 жовтня 2020 року, позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , третя особа приватний нотаріус ОМНО Несвітайло І.І., представник відповідача [PERSON] адвокат Христюк Ю.Г., представник третьої особи ТОВ «Південна торгова компанія» не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник відповідача [PERSON] адвокат Христюк Ю.Г. надав суду клопотання про відкладення розгляду справи. Представник позивача [PERSON] адвокат Турута Є.І., який з`явився у судове засідання, щодо клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Христюк Ю.Г. про відкладення розгляду справи заперечував, оскільки наведені у клопотанні причини відсутності не є поважними та подано з метою затягування розгляду справи. Суд протокольно 06.10.2020 року відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адв. Христюк Ю.Г. про відкладення розгляду справи як безґрунтовне, оскільки підстав для такого відкладення суд не вбачає. Проте, з метою дотримання вимог Конвенції з прав люди та основоположних свобод щодо доступу до суду, по справі оголошено перерву до 28 жовтня 2020 року для повторного виклику всіх учасників справи для її розгляду по суті. У судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 28 жовтня 2020 року, позивач [PERSON] не з`явився, з`явився представник позивача адвокат Турута Є.І., який позовні вимоги за первісним позовом підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з урахуванням обставин, вказаних у позові та заявах по суті справи, заперечував проти застосування строків позовної давності, пославшись на те, що позов поданий у межах строків позовної давності та доводи представника відповідача адвоката Христюк Ю.Г. є безґрунтовними. Також звертав увагу суду на відсутність з боку відповідача за первісним позовом [PERSON] належних доказів на підтвердження його заперечень щодо не отримання грошей за договором позики. Проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] , щодо визнання договору про внесення змін у договір позики недійсним, заперечував, з підстав, що ці вимоги не ґрунтуються на законі та обставинах справи, в підтвердження цих вимог не надано жодного належного доказу. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Христюк Ю.Г. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог за первісним позовом та просив відмовити із урахуванням його пояснень, наданих у заявах по суті справи. Наполягав на тому, що вимоги є необґрунтованим та пропущені строки позовної давності. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив зустрічний позов задовольнити із урахуванням його пояснень, наданих у заявах по суті. Представник ТОВ «Південна торгова компанія» Кірпельський В.В. проти задоволення первісного позову заперечував та просив відмовити із урахуванням його пояснень, наданих у заявах по суті справи. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив зустрічний позов задовольнити з підстав, наведених у зустрічному позові. У підготовче засідання приватний нотаріус ОМНО Несвітайло І.І. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, за згодою присутніх у судовому засіданні осіб, на підставі положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності приватного нотаріуса Несвітайло І.І., сповіщеного належним чином. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи,вислухавши пояснення учасників справи, вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, обґрунтований і підлягає задоволенню; у свою чергу зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору про внесення змін до договору позики, слід залишити без задоволення за його безпідставності, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 11 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І.І. (а.с.11-13), за яким (пункти 1, 2, 3 договору): позикодавець (позивач [PERSON] ) позичає, а позичальник (відповідач [PERSON] ) приймає у позику грошову суму у розмірі 799300,00 грн., що було еквівалентно 100000 доларам США за курсом НБУ на момент укладення цього договору. Позичальник засвідчує, що до підписання цього договору він отримав від позикодавця у повному обсязі вказану грошову суму. Позичальник зобов`язується у строк до 11 березня 2014 року у порядку, передбаченому цим договором, повернути позикодавцю таку ж суму грошей. Для належного забезпечення виконання договору позики 11 вересня 2013року між позивачем та ТОВ «Південна торгова компанія» було укладено договір застави майна загальною вартістю 803243,90 грн. (а.с.16-19), посвідчений приватним нотаріусом Несвітайлом І.І.. зареєстрований в реєстр за №556. 06 березня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін у договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І.І. (а.с.14-15), згідно з яким (пункти 1, 2 договору): позикодавець (позивач) позичає позичальнику (відповідачу) 3 796 688,00 грн., що еквівалентно 140 000 доларів США, згідно курсу НБУ станом на 06 березня 2017 року. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у повному розмірі (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), згідно умов цього договору у строк до 06 квітня 2017 року. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача за первісним позовом, відповідач [PERSON] суму позики в строк за договором позивачеві [PERSON] не повернув, майновий поручитель ТОВ «Південна торгова компанія» позику не погашав. Доказів на спростування доводів та обставин, викладених в первісному позові, відповідачем [PERSON] не надано. Факт укладання між позивачем і відповідачем договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів у сумі еквівалентній 140000 доларів США у позику, обов`язок повернути позивачеві позику в повному розмірі підтверджується нотаріально посвідченими письмовими договором позики від 11.09.2013р., договором від 06.03.2017р. про внесення змін у договір позики від 11.09.2013р та їх змістом. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 24.02.2016, справа 6-50цс16. Крім того, отримання відповідачем [PERSON] суми позики у повній сумі договору підтверджується тим, що відповідач не заперечував факту отримання за договором позики та договором про внесення змін до договору позики грошей в сумі еквівалентній 140000 доларів США, що вбачається з його Листа-відповіді від 15.01.2019р., наданої [PERSON] на письмову вимогу останнього про повернення боргу в зазначеній сумі (а.с.137). Із цих підстав доводи представника відповідача адвоката Христюк Ю.Г., що позивач за первісним позовом не надав суду доказів отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] вказаної суми грошових коштів у позику, судом не приймаються, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Також відповідачем за первісним позовом [PERSON] не надано суду і доказів на підтвердження повернення позики, як цього вимагають умови пунктів 9, 20 договору позики. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, позивач за первісним позовом [PERSON] згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики, передав відповідачу [PERSON] суму позики, а відповідач свого зобов`язання не виконав - у визначений термін суму позики не повернув. Із урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем за первісним позовом [PERSON] у борг від позивача [PERSON] коштів в еквіваленті 140000 доларів США у якості позики та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених договором. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно розрахунку позивача за первісним позовом [PERSON] , заборгованість відповідача [PERSON] за договором позики від 11 вересня 2013року, договором від 06 березня 2017року про внесення змін у договір позики складається із 140000 дол. США як загальна сума позики та 12047,67 доларів США як 3% відсотки річних за період прострочення повернення боргу за договором позики за період із 07 квітня 2017 року по 17 лютого 2020 року. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Також суд вважає неприйнятними доводи представника відповідача [PERSON] адвоката Христюк Ю.Г. що розрахунок боргу за договором позики зроблений позивачем [PERSON] з порушенням норм матеріального права, зокрема статей 192, 523, 524, 624 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України №15-93, постанов правління Національного Банку України №200 від 30 травня 2007року та №520 від 29 грудня 2000року, оскільки зазначене не відповідає положеннями чинного законодавства та спростовується матеріалами справи. Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до частини 2 пункту 5 Договору позики сторонами було встановлено, що при поверненні позики позикодавець (позивач) має право прийняти виконання зобов`язання в національній валюті або в доларах США за власним вибором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідного висновку дійшов Верховний суд у Постанові від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18). Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові погодилась із висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Визначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Аналогічна позиція також підтверджуються і Постановою ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18).. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є уповноваженим вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Позивачем заявлено до стягнення 3% річних від простроченої суми у розмірі 12047,67 доларів США. Виходячи із того, що суд розглядає справу у межах позовних вимог, то вважає за можливе стягнути суму 3% річних, визначених позивачем. Проведені позивачем розрахунки не ставляться судом під сумнів та відповідачем за первісним позовом жодних доказів на їх спростування не надано. Також, представником відповідача за первісним позовом адвокатом Христюк Ю.Г. було подано заяву про застосування позовної давності на підставі частини 3 статті 267 ЦК України. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність складає три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Як встановлено судом договором позики від 11 вересня 2013 року строк повернення позики встановлений 11 квітня 2014 року, у межах трирічного строку відповідачем за первісним позовом [PERSON] та позивачем [PERSON] був підписаний договір від 06 березня 2017 року про зміну строку повернення позики до 06 квітня 2017 року. Первісний позов [PERSON] було подано 17 лютого 2020 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, згідно з частиною 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Судом встановлено і сторонами визнається, що відповідачем за первісним позовом [PERSON] особисто були вчинені дії, що засвідчують визнання боргу за договором позики. Такими діями виявилися: підписання відповідачем за первісним позовом [PERSON] договору від 06 березня 2017 року про внесення змін у договір позики, за змістом якого відповідач підтвердив наявність грошового зобов`язання з позики за договором позики від 11 вересня 2013 року та договором від 06 березня 2017 року про внесення змін у договір позики. Вчинення наведених дій, які підтверджують визнання відповідачем за первісним позовом свого грошового зобов`язання за договором позики перед позивачем призвело до переривання строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача за первісним позовом. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору від 06 березня 2017 року про внесення змін у договір позики, суд виходить з наступного. Згідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. У відповідності до пункту 7 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно до п. 23 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Вимагаючи визнати договір від 06 березня 2017 року про внесення змін у договір позики недійсним, представник [PERSON] адвокат Христюк Ю.Г. у зустрічному позові посилається на те, що [PERSON] не отримував від [PERSON] 140000 доларів США у позику, і що позивачем [PERSON] не надано в підтвердження цього жодного доказу. Проте, суд не погоджується з цими доводами представника [PERSON] , оскільки останні спростовуються матеріалами справи та свого належного підтвердження за розглядом справи не знайшли. Отримання [PERSON] у позику грошових коштів підтверджується пунктом 2 договору позики та пунктом 2 договору про внесення змін у договір позики, та тим, що відповідач не заперечував факту отримання за договором позики та договором про внесення змін до договору позики грошей в сумі еквівалентній 140000 доларів США, що вбачається з його Листа-відповіді від 15 січня 2019року, наданої [PERSON] на письмову вимогу останнього про повернення боргу в зазначеній сумі Доказів протилежного, як цього вимагає стаття 1051 ЦК України, а також доказами про повернення позики згідно пунктів 9, 20 договору позики, представником [PERSON] адвокатом Христюк Ю.Г. до зустрічного позову не надано. Тобто позивачем за зустрічним позовом належними та допустимими доказами не доведено факт не одержання від позикодавця [PERSON] грошових коштів в еквіваленті 140000 доларів США, або ж їх повернення. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про внесення змін у договір позики, укладеного між сторонами. Відповідно позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі. Представником відповідача за зустрічним позовом [PERSON] адвокатом Турута Є.І. було також заявлено у відзиві на зустрічну позовну заяву про пропуск позивачем за зустрічним позовом [PERSON] строку позовної давності щодо визнання недійсним договору від 06 березня 2017 року про внесення змін у договір позики. Зазначив, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] є стороною договору позики від 11 вересня 2013 року та договору від 06 березня 2017 року про внесення змін у договір позики, однак зустрічний позов про визнання недійсним укладеного договору від 06 березня 2017року про внесення змін у договір позики з посиланням на неотримання коштів позики підписано та подано до суду 29 травня 2020року, тобто поза межами трирічного строку, який сплинув 06 березня 2020 року. Суд досліджено заяву представника позивача - адв. Турути Є.І. щодо пропуску позивачем за зустрічним позовом [PERSON] строку позовної давності на визнання недійсним договору від 06 березня 2017 року, проте, враховуючи що суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову саме за відсутності підстав для визнання недійсним договору від 06 березня 2017 року про внесення змін у договір позики, суд не застосовує до зустрічного позову наслідки пропуску строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення первісного позову [PERSON] та вважає, що з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 11 вересня 2013 року з врахуванням договору від 06 березня 2017року про внесення змін у договір позики у розмірі 14000 доларів США та 3% відсотки річних за період із 07 квітня 2017 року по 17 лютого 2020 року за прострочення повернення боргу за договором позики у розмірі 12047,67 доларів США. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору від 06 березня 2017 року відмовити в повному обсязі. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 10510,00 грн. (згідно квитанції №ПН 2070 від 17.02.2020 року (а.с.4), а тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення за первісним позовом з відповідача на користь позивача вказаних судових витрат. На підставі викладеного й

Outcome: approved