Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач 18.04.2016 року звернувся до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод в користуванні власністю та скасування арешту, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON], вона являлась матір'ю [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з 1/2 частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1017 га , розташованої за цією ж адресою. 02 липня 2015 року [PERSON] звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON]. Нею було надано до нотаріальної контори всі необхідні документи, що підтверджують родинні відносини та документи, що підтверджують право власності на майно. 19 лютого 2016 року державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори видала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно 1/2 частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS], свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 7-182 та свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно земельну ділянку, площею 0,1017 га., яка розташована за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 7-183. 19 лютого 2016 року після видачі свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом дванадцятої Київської державної нотаріально контори було повідомлено, що на жилому будинку є заборона. Відповідно до інформаційної довідки № 56292249 від 30.03.2016 року, розділ Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, на житловий будинок [ADDRESS] 20.07.2006 року було накладено обтяження(заборону на нерухоме майно), підставою виникнення обтяження є лист, серія та номер: 046-75, виданий 21.01.1998 року, видавник Київська міська держадміністрація. Позивачка звернулася до Київської міської державної адміністрації із заявою про вжиття заходів щодо зняття заборони від 21.01.1998 року, однак станом на 14 квітня 2016 року відповіді так і не надійшло. Таким чином, позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав, та на підставі наведеного просив, скасувати заборону накладену Першою Київською державною нотаріальною конторою на житловий будинок [ADDRESS] на підставі листа № 046-75 Київської міської державної адміністрації від 21.01.1998 року. У судовому засіданні представник позивача та позивач, позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. У судове засідання представник Київської міської державної адміністрації не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, надали суду письмові пояснення по справі та просять слухати справу у відсутності їх представника на підставі норм чинного законодавства. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, однак направив до суду заяву в якій просить, слухати справу за його відсутності, та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом 1/2 частина жилого будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS], свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 7-182 та свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно земельну ділянку, площею 0,1017 га., яка розташована за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 7-183 належить [PERSON]. (а.с. 8, 9). Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав та нерухомого майна та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, на будинок [ADDRESS] накладено заборону на нерухоме майно, підстава обтяження лист №046-75 Київської міської державної адміністрації від 21.01.1998 року (а.с.10). Згідно листа № 056-2342 Департаменту Будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 29.08.2016 року, Відповідно до рішення виконкому міськради від 14 квітня 1972 року № 587 «Про відведення земельної ділянки управлінню капітального будівництва виконкому міськради під житлове та культурно-побутове будівництво» управлінню капітального будівництва виконкому міськради відведено земельну ділянку під житлове та культурно-побутове будівництво. Відповідно до пункту 1 рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26 січня 1989 року № 57 «Про відселення громадян з будинків, що підлягають знесенню у зв'язку з комплексною забудовою XVI кварталу житлового масиву Біличі та надання їм жилих приміщень» виконавчий комітет Київської міської Ради народних депутатів зобов'язав управління по обліку, розподілу житлової площі і керівництво ЖБК відселити громадян з будинків, що підлягають знесенню у зв'язку з забудовою XVI мікрорайону житлового масиву Біличі, які дали згоду на відселення, зокрема, по вулиці Жовтневій, 5. (а.с. 76). Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26 листопада 2001 року № 2524 «Про ліквідацію управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації» управління капітального будівництва ліквідовано без правонаступника. Таким чином, позивач маючи право власності позбавлений можливості ним вільно розпоряджатись через незалежні від нього обставини. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач не має претензій до відповідача щодо розподілу судових витрат, та не заявляє такої вимоги у позовній заяві, відтак, судові витрати у виді судового збору з відповідача не стягуються на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved