Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON], зазначивши як підставу позовних вимог ст. 71, 72 Житлового Кодексу України , звернулася до суду з позовом за захистом свого порушеного права до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням в с. Застінка вул.. Берегова, 18 Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області В обґрунтування позову посилається на ту обставину, що позивач є власником спірного житла, й відповідач, котрий позивачу є сторонньою особою, має зареєстроване місце проживання за даною адресою, з моменту реєстрації проживання з 05.05.2015 року, не проживає в будинку, а тому є всі підстави визнати його таким, що втратив право на житло. В судове засідання позивач зявився, позовні вимоги підтримує в повному обсязі . Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ст.224 ЦПК України суд розглядає справу у його відсутності, на підставі наявних в ній доказів. Всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами, судом встановлено наступні обставини справи. Відповідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. В свою чергу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. (ч.1 ст.16 ЦК України.) . Судом встановлено, що позивач з 2000 року є власником будинку в в с. Застінка вул.. Берегова, 18 Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, котрий він успадкував після смерті [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.01.2000 року. У спірному будинку має зареєстроване місце проживання відповідач [PERSON] з 05.05.2015 року. В судовому засіданні позивач пояснив суду, що є знайомим матері відповідача (прізвища суду не назвав), котра проживала в [INFO], і котра попросила його надати згоду на реєстрацію місця проживання відповідача в спірному житлі, й позивач погодився на прохання, проте з моменту реєстрації проживання з 05.05.2015 року, відповідач [PERSON] не проживає в будинку. Як доказ відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання позивач надав суду [PERSON] засвідчення на предмет проживання від 08 грудня 2015 року, складений за участі секретаря Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області [PERSON], та жителів села [PERSON], [PERSON], про те, що відповідач зареєстрований, але не проживає в [INFO] Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, з травня 2015 року, та довідку за №764 від 08 грудня 2015 року Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про те, що відповідач зареєстрований, але не проживає в [INFO] Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, з травня 2015 року. Отже з приводу підставності вимог суд наголошує таке. В обґрунтування вимог, як підставу позову, позивач просить суд застосувати ст. 71, 72 Житлового Кодексу України. Очевидно, що дані статті ЖК України, врегульовують питання визнання особи такою, що втратила право користування житлом, однак з фонду державної або комунальної власності в даному ж випадку спір виник відносно користування будинку, що перебуває у приватній власності позивача. Відтак суд зауважує, що позивач невірно визначився з підставою позовних вимог. Натомість суд наголошує, що оскільки спір сторін спору виник щодо права на користування чужим майном, що перебуває в приватній власності позивача, в даному випадку мають місце сервітутні відносини, врегульовані гл. 31 ЦК України «Право користування чужим майном». Згідно частини першої ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому, відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак судом встановлено, що відповідач не є членом сімї позивача, а тому на його сервітутне право не поширюються гарантії, передбачені ч.2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки обовязок доказування покладається на кожну із сторін спору, належними та допустимими доказами стороною позивача не наведено, передбачених в частинах першій та другій ст. 406 ЦК України, підстав припинення права користування відповідачем майном позивача, як от: спливу строку на який встановлено сервітут, відсутності в спірному приміщенні відповідача понад три роки, наявності будь яких обставин, що мають істотне значення для припинення сервітуту. Окремо суд констатує, що допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача [PERSON], та [PERSON] суду показали, що про відсутність відповідача в спірному приміщенні їм відомо виключно зі слів позивача, зокрема свідок [PERSON] взагалі зазначив, що [PERSON] засвідчення на предмет проживання від 08 грудня 2015 року, складений за участі секретаря Товстолузької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області [PERSON], свідок не читав, а підписав, оскільки «так сказали в сільській раді»; а свідку [PERSON] про факт реєстрації відповідача в будинку, позивач повідомив лише в грудні 2015 року, і зазначений вище [PERSON] від 08.12.2015 року він підписав, оскільки його також попросили в сільській раді. За відсутності належних та допустимих доказів на доведення зазначених в позові обставин, та за відсутності законних підстав, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed