Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку № 11 по пров. Вишневому в м. Люботин Харківської області, а також стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору. В обґрунтування позову представник позивача вказував, що з між позивачем і відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір позики. В забезпечення виконання грошового зобовязання відповідач передав свій житловий будинок позивачу в іпотеку. Але через невиконання відповідачем зобовязань за договором позики, позивач змушена була звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності. Після втрати права власності на житловий будинок відповідач [PERSON] не звільнив житлові приміщення, не зважаючи на її вимоги. Тому позивач змушена була звернутися до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, але її представник [PERSON] подав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання відповідач не сповістив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась за неповажних причин. Заяв про перенос розгляду справи відповідач до суду не подавав. Суд, зі згоди позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні. Дослідивши в судовому засіданні наявні у справі та подані позивачем докази, суд встановив наступне. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 57941232 від 22 квітня 2016 року, [PERSON] 21 квітня 2016 року набула право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Харківська область, пров. Вишневий, 11, на підставі іпотечного договору № 582 від 26 серпня 2015 року та договору позики № 581 від 26 серпня 2015 року. Цей будинок належав відповідачеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 червня 2015 року, та який він передав в іпотеку [PERSON], позивачу по даній справі, за договором іпотеки № 582 від 26 серпня 2015 року в якості забезпечення виконання зобовязань за договором позики № 581 від 26 серпня 2015 року. Вказані обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 39415149 від 20 червня 2016 року і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 42829228 від 26 серпня 2016 року. В спірному житловому будинку відповідач [PERSON] зареєстрований з 01 квітня 2009 року, що підтверджується відомостями, наданими адресно-довідковим підрозділом ГУ ДМС України в Харківській області станом на 04 серпня 2016 року. Як вказує позивач в своєму позові, не зважаючи на її вимоги, відповідач житлового будинку після втрати права власності не звільнив. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Проаналізувавши обставини, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, суд приходить до переконання, що належним засобом захисту прав позивача є предявлення вимоги до відповідача про виселення. Але такої вимоги позивачем при звернення до суду або до початку судового розгляду не заявлено. Суд також не погоджується з доводами позивача про відсутність у позивача підстав для проживання в житловому будинку, оскільки в справі відсутні докази, які б підтверджували те, що між сторонами не було досягнуто угоди про подальше проживання відповідача в житловому будинку. До того ж відповідач не здійснював відчуження належного йому права власності за власною волею, що притаманно для цивільно-правових угод. Більш того, позовна вимогу про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, може вказувати на існування певної домовленості між сторонами про проживання в будинку, що викликає необхідність для позивача довести належними доказами добровільну відмову відповідача від наданого йому права на проживання. З огляду на вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed