Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач 26.10.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], предметом якої є стягнення боргу за Кредитним договором №140704-150445 від 04.007.2014 року в загальному розмірі 58839,62 грн. Як на підставу позову позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 1800,00 грн. і була зобовязана повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 504,00 грн. у строк до 17.07.2014 року. Відповідач частково сплатила відсотки пені за прострочення заборгованості та відсотки за користування кредитом, проте, станом на 15.10.2018 року вона не виконує свої зобовязання щодо повернення грошових коштів, а тому до неї застосовано штрафні санкції у виді неустойки пені. В судове засідання представник позивача не зявився, надав письмову заяву, в якій зазначив, що позов підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує, просить справу слухати за його відсутності (а.с.60,62). Відповідач у судове засідання не зявилась. На підставі ч.11 ст.128 ЦПК України, суд здійснив її виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 24.01.2019 року, тобто не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви з додатками, направлялась судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача, але судова кореспонденція повернулася до суду без вручення адресату, за закінченням терміну зберігання /а.с.52-53/. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України, не здійснювалась. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 04.07.2014 року відповідач [PERSON] уклала з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» Кредитний договір №140704-150445 та отримала кредит в розмірі 1800,00 грн. Відповідно до п.3.3 договору, відповідач була зобовязана повернути отримані грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 504,00 грн. у строк до 17.07.2014 року. /а.с.6-7/. За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до норм якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору. Відповідно до ст.ст.526 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 536 ЦК України зазначає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В ст.599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд встановив, що відповідач у встановлений договором строк до 17.07.2014 року свої зобовязання в повному обсязі не виконала, відсотки за користування кредитом повернула, а грошові кошти не повернула, тому позивач застосував до неї штрафні санкції у виді неустойки пені, яку в період часу з 17.07.2014 року по 16.08.2014 року відповідач сплатила в загальному розмірі 72,00 грн., пролонгувавши договір. При цьому, за пролонгування договору відповідач сплатила відсотки за користування кредитом в розмірі 504,00 гривень. Проте, станом на 15.10.2018 року сума заборгованості разом з процентами та пенею становить 57060,00 грн. /а.с.11-37/. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що відзиву відповідачем не надано, доводи позивача щодо невиконання відповідачем зобов'язань за договором, а також розміру прострочених платежів нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що був сплачений ним при зверненні до суду у розмірі 1762,00 грн., адже відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача комісії банку у розмірі 17,62 грн., оскільки статтею 133 ЦПК України не передбачений такий вид судових витрат, як комісія банку На підставі викладеного,

Outcome: partial