Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані наступним. Відповідно до ордеру № 02205 від 30 квітня 1988 року на сім`ю, яка складалась з чотирьох осіб, була надана квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира є неприватизованою, належить до державного житлового фонду і складається з однієї житлової кімнати площею - 19,1 м2. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 09 жовтня 2007 року. В період з 2008 року [PERSON] в квартирі за зазначеною адресою не проживає. Комунальні платежі сплачував виключно [PERSON] 23 серпня 2018 року Деснянський районним судом м. Києва у справ 754/16583/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] ,третя особа - Деснянська РДА в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням було ухвалене заочне рішення. Зазначеним рішенням, позовні вимоги задоволені частково, [PERSON] , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Донька [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] (після розірвання власного шлюбу - [PERSON] ) померла [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі 754/16583/17, заочне рішення скасоване, справу призначено до нового судового розгляду. Таким чином, станом на 13 листопада 2019 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані дві особи: [PERSON] ; [PERSON] 13 листопада 2019 року [PERSON] , яка з 2008 року не проживала в квартирі, приїхала за адресою: [ADDRESS] та в присутності свого адвоката та працівників патрульної поліції здійснила аварійне відкриття дверей. [PERSON] мотивувала свої дії тим, що в неї в паспорті стоїть відмітка про реєстрацію в зазначеній квартирі та вона ніби то втратила ключі. Після того, як двері було відкрито, [PERSON] змінила замки, не надаючи [PERSON] дублікату цих ключів чи навіть можливості зробити такий дублікат, чим свавільно та протизаконно позбавила його законного права користування житловим приміщенням На момент подачі цього позову, [PERSON] не бажає мирного врегулювання ситуації, що склалася за наслідками її незаконних дій та відмовляється пускати [PERSON] . Посилаючись на викладене, позивач просив: зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до квартири за зазначеною адресою та надання йому можливості зробити дублікат ключів. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року відкрито провадження в справі та призначено справу до підготовчого засідання. Наданно строк для подання Відповідачем відзиву на позов. Протягом підготовчого розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач не скористалася своїм правом в порядку ст..178 ЦПК України та не надала суду Відзив на позовну заяву. Представник 3-тьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації протягом розгляду справи не з`являлись, причини неявки суду не повідомили. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Протягом судового розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач, в судові засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Будь-яких клопотань чи заяв не надходило. Представник 3-тьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації протягом розгляду справи не з`являлись, причини неявки суду не повідомили. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є , та можуть підтвердити факт того, що У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні майном підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ордеру № 02205 від 30 квітня 1988 року на сім`ю, яка складалась з чотирьох осіб, була надана квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира є неприватизованою, належить до державного житлового фонду і складається з однієї житлової кімнати площею - 19,1 м2. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 09 жовтня 2007 року, що встановлюється Свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянськог районного управління юстиції у м.Києві. Відповідно до Актів від 12.07.2017, 13.09.2017, 24.11.2017 року складеному у м.Києві мешканцями будинку про те, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі за зазначеною адресою не проживають. 22 серпня 2018 року Деснянський районним судом м. Києва у справ 754/16583/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] ,третя особа - Деснянська РДА в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням було ухвалене заочне рішення, зазначеним рішенням, позовні вимоги задоволені частково, [PERSON] , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Донька [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] (після розірвання власного шлюбу - [PERSON] ). [PERSON] померла [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у справі 754/16583/17, заочне рішення скасоване, справу призначено до нового судового розгляду. Таким чином, станом на 13 листопада 2019 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані дві особи: [PERSON] ; [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи час на укладення договору купівлі - продажу, суд вважає за необхідне застосувати норми діючого на час виникнення правовідносин законодавства, саме норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. Відповідно до вимог ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У справах про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд відповідно до ст. 28 КпШС може в окремих випадках, з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу (зокрема, якщо один із подружжя за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї) або коли це передбачено шлюбним контрактом. Інтереси неповнолітніх дітей або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від начала рівності часток (ст. 29 КпШС). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Частина 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення. Зважаючи на заявлену позивачем вимогу про усунення перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача, суд дійшов висновку про можливість задоволення даної вимоги, оскільки це не порушує прав [PERSON] . Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial