Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач 23 жовтня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказав, що його батьку [PERSON] на праві власності належала ? частина домоволодіння [ADDRESS]. Інша ? частина вказаного домоволодіння належить родичам батька [PERSON] та [PERSON] У домоволодінні впродовж з 1974 року по теперішній час були зареєстровані та проживали відповідач [PERSON], позивач [PERSON] - з дня свого народження, його мати [PERSON] - з 1974 року, а також, є зареєстрованим, але не проживає з 1995 року відповідач [PERSON] З 1998 року позивач є інвалідом Першої групи з діагнозом: компресійний перелом шийного відділу хребта, з порушенням функції опори та ходьби, є непрацездатним, потребує постійного стороннього догляду, який надає мати позивача [PERSON] У теперішній час між позивачем його матір'ю та батьком склалися складні стосунки, бо батько, який зловживає спиртними напоями став їх виганяти з будинку, створювати штучні перешкоди у проживанні у будинку. Тому, бажаючи позбавити позивача можливості спокійно проживати у будинку, де він мешкає з народження, батько вирішив переоформити належну йому частину на брата позивача. 12 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого належну [PERSON] частину домоволодіння [ADDRESS], він подарував [PERSON] Зазначений договір посвідчено Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-451. Проте, даний договір суперечить інтересам позивача, бо він є інвалідом Першої групи та вважає, що даний договір суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, а також моральним засадам суспільства. При укладанні спірного договору дарування, відповідачі не повідомили нотаріуса про наявність реєстрації та проживання у будинку, що відчужується, особи, переліченої у ч. 6 ст. 203 ЦК України. Позивач просив встановити, що договір дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS], укладений 12.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 2-451, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за записом № 6644212 від 12.08.2014 року, є нікчемним; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на ? частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], за записом № 6644212 від 12.08.2014 року. Представники позивача в судовому позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву не визнав та заперечував проти її задоволення. Співвідповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовну заяву не визнали в повному обсязі та заперечували проти її задоволення. Третя особа у судове засідання не з'явилися, про день, місце і час розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідачів, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року, яке набрало чинності, визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку А-1, загальною площею 63,3 кв.м., та господарські будівлі та споруди (підвал А-1, А1-1 прибудова, А1-1 підвал, а-1 прибудова, а-козирок, Б-літня кухня, б-літня кухня, В-гараж, Г-гараж, Д-сарай, Е-убиральня, Ж-душ,З-вольєр, К-навіс), розташованих в [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку А-1, загальною площею 63,3 кв.м., та господарські будівлі та споруди (підвал А-1, А1-1 прибудова, А1-1 підвал, а-1 прибудова, а-козирок, Б-літня кухня, б-літня кухня, В-гараж, Г-гараж, Д-сарай, Е-убиральня, Ж-душ,З-вольєр, К-навіс), розташованих в [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку А-1, загальною площею 63,3 кв.м., та господарські будівлі та споруди (підвал А-1, А1-1 прибудова, А1-1 підвал, а-1 прибудова, а-козирок, Б-літня кухня, б-літня кухня, В-гараж, Г-гараж, Д-сарай, Е-убиральня, Ж-душ,З-вольєр, К-навіс), розташованих в [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] (а.с.46-49). Матеріалами справи встановлено, що 12 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS], згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну йому на праві власності, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2014 року ? частину домоволодіння [ADDRESS]. Вказаний договір дарування посвідчений Другою дніпропетровською державною нотаріальної конторою, за реєстровим № 2-451 (а.с.59). Встановлено, що в домоволодінні [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.29). В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини. У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Змістом ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Статтею 209 ЦК України передбачено нотаріальне посвідчення правочину, обов'язкове щодо договорів дарування нерухомих речей згідно ст. 719 ЦК України. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Встановлено, що [PERSON] є інвалідом Першої групи, інвалідність з дитинства за порушенням функції опори та ходьби (а.с.10). Представники позивача у своїх вимогах посилаються на ту обставину, що договір дарування укладено з порушенням норм чинного законодавства, а саме, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 224 ЦК України, тобто на момент укладання спірного договору не було проведено жодних дій щодо перевірки прав третіх осіб на права користування (проживання) у домоволодінні та під час укладення вищевказаного договору відсутній дозвіл органу опіки та піклування, оскільки позивач є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього нагляду, а зазначене житло є єдиним постійним його місцем проживання. Проте, з доводами представників позивача суд погодитись не може за нижченаведеним. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. У п. 4 ст. 722 ЦК України вказано, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. Разом з тим, суд до спірних правовідносин не може застосовувати ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 224 ЦК України, на які посилається позивач, оскільки відповідно до ст. 34 ЦК України, позивач має повну цивільну дієздатність та цивільну правоздатність. У зв'язку з чим, у позивача відсутній піклувальник або опікун. Так, статтею 6 Сімейного кодексу України визначений вичерпний перелік поняття «дитина», правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття; малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років; неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відтак, позивач згідно чинного законодавства України не може бути дитиною, а навпаки є громадянином України з повною цивільною дієздатністю. Докази, в підтвердження того, що позивача виселяють з спірного домоволодіння, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою, або обмежують його в праві користуванням домоволодінням, матеріали справи не містять. Крім того, позивач розпорядився належною йому частиною домоволодіння відповідно до вимог діючого законодавства, при цьому жодних прав позивача не порушив. В судовому засіданні були допитані свідки, однак суд до їх свідчень ставиться критично, оскільки нічого конкретного стосовно предмета спору свідки не пояснили. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, спірний правочин був вчинений у визначеній законодавством формі; особою, яка мала повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі; він був спрямований на реальне настання правових наслідків. Тобто спірний договір був укладений у повній відповідності норм чинного законодавства. Підстав для відмови у вчинення нотаріальних дій, зазначених у ст. 49 Закону України «Про нотаріат» судом не виявлено. Також, не ґрунтуються на законі позовні вимоги в частині скасування реєстрації права власності за [PERSON] на ? частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], за записом № 6644212 від 12.08.2014 року. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. .Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави На підставі викладеного,

Outcome: dismissed