Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач 19 грудня 2014 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 18 лютого 2014 року. 15 листопада 1999 року позивачу був подарований будинок [ADDRESS]. У 2010 році позивач разом з відповідачкою зареєструвався у вказаному будинку. З листопада 2013 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, відповідачка стала мешкати у квартирі [ADDRESS]. З листопаду 2013 року відповідачка у будинку не мешкає, забрала свої речі, всі комунальні послуги сплачує позивач, відповідач жодних витрат на себе не бере. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]; зобов`язати Головне управління Державної міграціонної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку вказану особу за адресою: [ADDRESS]. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Від відповідача надійшла письмова заява з проханням відкласти судове засідання на іншу дату, у зв'язку з перебуванням у службовому відрядженні. Однак, жодних доказів суду не надала. Тому, враховуючи строки розгляду справи, суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутність відповідача належним чином повідомленого про день і час проведення слухання справи. Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 18 лютого 2014 року (а.с.9). Матеріалами справи встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 15 листопада 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетрвоського міського нотаріального округу Якушевою Г.С., за реєстровим № 2652 (а.с.8). Встановлено, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується записами домової книги (а.с.4-7). Однак, судом встановлено, що відповідач в житловому будинку [ADDRESS] не проживає з листопада 2013 року, в ньому відсутні її особисті речі, про що свідчить довідка про не проживання за місцем реєстрації за підписом голови квартального комітету (а.с.13). Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В сулу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Отже, оскільки відповідач вже на протязі тривалого часу не проживає у спірному житловому будинку, то суд вважає, що є всі підстави визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], що є підставою для зняття її з реєстрації за вказаною адресою. Разом з тим, вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстрації місця проживання є таким, що не ґрунтуються на законі, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області є третьою особою по справі та права позивача не порушував та в матеріалах справи відсутня відмова Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на звернення позивача. Крім того, суд вважає неспроможними заперечення відповідача, у яких відповідач посилається на те, що позивач її вигнав з дому та не пускає до житла, оскільки жодних письмових доказів в підтвердження обґрунтованості заперечень суду не надано, жодних позовних заяв про усунення перешкод тощо суду не подавалося. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у належному позивачу житловому будинку порушує його право як власника, і тому вважає, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, і

Outcome: partial