Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивач 15.07.2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 18.04.2019 року позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США, що в еквіваленті на день складення розписки складає 372400 грн., та зобов`язалась повернути вказану суму у строк до 18.04.2021 року. Проте [PERSON] порушує взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у зв`язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом. Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 18.04.2021 року у розмірі в розмірі 14000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 382060,00 грн., та судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2021 року призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] адвокат Сорока Т.В. у заяві від 18.10.2021 року просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Рижик Р.О. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 18.04.2019 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США, що в еквіваленті на день складення розписки складає 372400 грн., для придбання будинку за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] зобов`язалась повернути вказану суму у строк до 18.04.2021 року, що підтверджується розпискою (а.с. 6). 18.04.2019 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. за реєстровим № 1134 (а.с. 17-18, 19). При цьому, [PERSON] надав своїй дружині [PERSON] згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 20). Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини третьої\~статті 61 СК України,\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України\~встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої\~статті 65 СК України\~дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20). Відповідачі всупереч положенням ст. ст. 12-13, 81 ЦПК України не надали суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості перед позивачем. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики від 18.04.2019 року в розмірі 14000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.04.2019 року в еквіваленті становить 382060,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3820,60 грн. покладається на відповідачів у рівних частках. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved