Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач 12.06.2017року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS] Вказує, що 04.09.2014року між ним та відповідачем по справі був укладений договір про здачу в найм житлового приміщення у зазначеному будинку розміром 42,1 кв.м. Стверджує, що з початку 2016 року відповідач в його будинку не проживає та жодних особистих речей в ньому не зберігає. Разом із цим, відповідач по даний час зареєстрований у зазначеному будинку і добровільно знятися з реєстрації не бажає. Зазначає, що реєстрація відповідача в будинку негативно відображається на його (позивача) матеріальному становищі, оскільки впливає на оплату комунальних послуг та отримання субсидій. З огляду на наведене, просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON], та його адвокат -Москалик Б.С., зазначили, що позовні вимоги підтримують у в повному обсязі та не заперечують щодо постановлення заочного рішення уданій справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, а також від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Представник третьої особи - Мостиського РС ГУДМС України у Львівській області в судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності. Вирішення спору покладає на розсуд суду. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача, який не заперечує щодо можливості ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.02.1992року. У зазначеному житловому будинку на даний час є зареєстрований але фактично не проживає з початку 2016 року відповідач [PERSON], [INFO], який був зареєстрований за вищевказаною адресою з 04.09.2014року на підставі Договору найму житлового приміщення від 04.09.2014року укладеного між ним та позивачем [PERSON] Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.02.1992року; копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 15.01.2014року; копією Договору найму житлового приміщення від 04.09.2014року укладеного між ним та позивачем [PERSON]; листом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №02.18-259 від 28.04.2017року. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, особа вважається такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, якщо вона без поважних причин відсутня більше 6 місяців за місцем проживання. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] як власником житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час його відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачу житловому будинку, факту чинення йому перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій, які б свідчили про його намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач [PERSON] без поважних причин був відсутній у спірному жилому приміщенні понад шість місяців, тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останній самостійно залишив дане жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком йому не чинилось і він добровільно обрав собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені ним права користування своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] Щодо позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, то суд зазначає, що вирішення цього питання залежить, зокрема, від вирішення питання про його право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто питання зняття особи з реєстрації місця проживання є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Наявність же остаточного рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. З огляду на наведене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на суму 640 гривень.

Outcome: partial