Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 серпня 2019 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про виселення з житлового приміщення. Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що 08.07.2019 ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації майна боржника [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] , вона є переможцем торгів, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. 05.08.2019 видано свідоцтво. Вказувала, що в квартирі зареєстрований та фактично проживає відповідач [PERSON] , який не є членом родини позивача і втратив право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна. В поданій до суду позовній заяві просила виселити [PERSON] з житлового приміщення - однокімнатної квартири загальною площею 29,6 кв.м., що розташована в [ADDRESS] , а також стягнути з нього понесенні судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 серпня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем [PERSON] 27 вересня 2019 року подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що позивач не здійснила державну реєстрацію правочину та своїх прав на нерухоме майно, придбане на електронних торгах, тому не набула права власності на квартиру [ADDRESS] . З цих підстав вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач та його представник щодо задоволення позову заперечували з підстав, викладених в поданому відзиву на позовну заяву. Окрім того відповідач зазначив, що спірне жиле приміщення є його єдиним житлом. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків. Судом встановлено, що 22.09.2005 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0040/74/31293 від 22.09.2005 відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 19300,00 дол. США строком до 22.09.2025 із сплатою відсотків. На забезпечення виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору укладено договір іпотеки від 22.09.2005 № 014/0040/74/31293, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу за реєстровим № 7480, за яким в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] , що належала на праві приватної власності [PERSON] . Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 11 травня 2018 року в справі № 530/1832/17 стягнуто солідарно, в тому числі з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» достроково, заборгованість за кредитним договором №014/0040/74/31293 від 22.09.2005 у сумі 416979 гривень 02 коп. Судове рішення пред`явлено на примусове виконання. 08.07.2019 відбулися електронні торги, проведені Державним підприємством «СЕТАМ» Міністерств юстиції України, з реалізації предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] , переможцем яких було визнано позивача [PERSON] 15.08.2019 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво, яким посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, яке складається з квартири [ADDRESS] . Встановлено, що відповідач [PERSON] проживає та у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується повідомленням Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради. Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст. 391 ЦК України. Разом з тим, в даному випадку мало місце відчуження майна, яке було передане в іпотеку та відчужене примусово з метою забезпечення вимог кредитора. Умови виселення осіб з такого майна передбачені нормами ст. 109 ЖК. Стосовно застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року та від 05 червня 2019 року в цивільних справах № 753/12729/15-ц та № 643/18788/15-ц відповідно, не відступаючи від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, дійшла таких висновків. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» , так і норма статті 109 ЖК Української РСР. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР . Звертаючись до суду з відповідним позовом про виселення відповідача, позивач [PERSON] не надала до суду доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира [ADDRESS] , яка була предметом іпотеки в забезпечення кредитного договору, була придбана за кредитні кошти. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] з житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При вирішенні справи суд також виходить з того, що дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Разом з тим, спірне житлове приміщення позивачем придбане в результаті проведених електронних торгів 08.07.2019, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Крім того, 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки приватним виконавцем. Приватний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника. Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесенні нею судові витрати відповідно до норм ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed