Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.10.2020 року звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СКМЗ» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 10651 грн. 34 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду. Позов мотивує наступним. У період з 14.09.1918 року до 18.02.2020 року позивач [PERSON] працював на посаді електромонтера СЦРиОО в ПрАТ «СКМЗ. Згідно наказу №19 від 18.02.2020 року був звільнений у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні, йому була видана трудова книжка, однак не було проведено розрахунок по заробітній платі з грудня 2019 року по лютий 2020 року загальною сумою 10651,34 гривень. Остаточний розрахунок до теперішнього часу відповідачем не здійснений, що стало підставою для звернення до суду з позовною заявою. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Також у заяві зазначив, що крім заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить також стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Свої вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача ПрАТ «СКМЗ» в судове засідання не з`явився. Про місце і час судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представником відповідача Чухлєбовим С.О. 02.11.2020 року через канцелярію суду було надано письмові пояснення, відповідно до яких позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 10651,34 гривень та розмір середньоденної заробітної плати - 226,51 гривень визнає. Щодо стягнення середнього заробітку зазначає, що в період з лютого 2020 року кількість робочих днів встановлювалась наказами підприємства та була меншою за п`ятиденний робочий тиждень. Так, у лютому 2020 року у період з дня наступного після звільнення позивача, а саме з 19.02.2020 року до 29.02.2020 року було 8 робочих днів, у березні 2020 року -21 день, у квітні 2020 року - 21 день, у травні 2020 року - 6 днів , у червні - 8 днів, у липні - 10 днів, у серпні - 8 днів, у вересні - 8 днів, у жовтні - 8 днів, у листопаді має бути 8 днів. Вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди вважає необґрунтованими, оскільки, не підтверджені належними доказами. Просив при розгляді справи застосувати принцип співмірності заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, у стягненні моральної шкоди відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим розглянути цивільну справу відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізував обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. На підставі наказу №37 від 14.09.1918 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ПрАТ «СКМЗ». Наказом № 19 від 18.02.2020 року його було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 ст. 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст.116 КЗпП України виплата всіх сум належних працівнику від підприємства сум провадиться в день звільнення, а в разі відсутності працівника в день звільнення - не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 116 цього Кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно довідки ПрАТ «СКМЗ» про заборгованість по заробітній платі № 691 від 28.09.2020 року, позивачу [PERSON] не виплачена заробітна плата за грудень 2019 року в сумі 1766,88 гривен, за січень 2020 року - 1613,11 грн., за лютий 2020 року - 7271,35 грн., а всього: 10651,34 грн. Наявність та розмір заборгованості по зарплаті сторонами не оспорюється, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачений прямий обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Отже, не проведення розрахунку з працівником у зазначені строки в свою чергу є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Ст. 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), далі - Порядок. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати позивача буде період з 19.02.2020 року (наступний день після звільнення) - по 17.11.2020 року (день винесення рішення). Згідно довідки від 28.09.2020 року, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 281, 44 гривень, а після утримання податків та зборів - 226,56 гривень. Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку необхідно проводити саме із суми середньоденної заробітної плати, а саме 281, 44 гривень (без утримання податків та зборів), виходячи з наступного. Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Окрім того, у постанові у справі № 359/10023/16-ц від 18.07.2018 року, Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Відповідно до вказаної позиції - системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, сума середньоденної заробітної плати позивача для розрахунку середнього заробітку складає 281,44 гривень. При розрахунку кількості робочих днів за період з 19.02.2020 року по 17.11.2020 року, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що у лютому 2020 року у період з дня наступного після звільнення позивача, а саме з 19.02.2020 року до 29.02.2020 року було 8 робочих днів, у березні 2020 року -21 день, у квітні 2020 року - 21 день, у травні 2020 року - 6 днів , у червні - 8 днів, у липні - 10 днів, у серпні - 8 днів, у вересні - 8 днів, у жовтні - 8 днів, у листопаді - 8 днів. Таким чином за період з 19.02.2020 року по 17.11.2020 року в ПрАТ «СКМЗ» було 106 робочих дня. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розраховується наступним чином = 281,44 гривень (середньоденна заробітна плата) * 106дні (затримки розрахунку при звільненні) = 29832,64 гривні. Згідно проведеного судом розрахунку позивачу підлягає виплаті середній заробіток за період з 19.02.2020 року по 17.11.2020 року в сумі 29832,64 гривні. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5000,00 грн., слід зазначити наступне. Позивач зазначав, що у зв`язку зі значною затримкою заробітної плати йому було завдано моральної шкоди, що полягала у душевному хвилюванні, нервових зривах, несприятливій атмосфері у стосунках з рідними та оточуючими та стражданнями, які він зазнав особисто. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. У трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди значно завищений позивачем, а тому вимога позивача про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 500,00 гривень. З огляду на зазначене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст.141 ЦПК України) Враховуючи вищевикладене, судові витрати необхідно покласти на відповідача в розмірі 840,80 гривень у зв`язку із задоволенням позовних вимог про стягнення заборгованості, 840,80 гривень у зв`язку із задоволенням позовних вимог про стягнення середнього заробітку, та 84,08 гривень у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог про стягнення моральної шкоди, загальною сумою 1765,68 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial