Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] зазначає, що працював у відповідача. При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата. Це зумовило позивача звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Ця заява була задоволена судом. Пізніше, згідно до судового наказу грошові кошти були виплачені. Зважаючи на затримку у розрахунку позивач звернувся до суду з позовом, згідно до якого просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Представник позивача позов в суді підтримала. Погодилася із розрахунком заборгованості, який вказаний у відзиві. Крім того пояснює, що не заслуговують на увагу пояснення представника відповідача з приводу невизнання позову через скрутне матеріальне становище відповідача та посилання при цьому на норми ЦК України, оскільки дані правовідносини регулюються КЗпП України. Просить стягнути з відповідача, понесений позивачем судовий збір. Представник відповідача позов не визнав з підстав, які вказані у відзиві. Просить суд звільнити відповідача від відшкодування шкоди, заподіяної затримкою розрахунку при звільненні позивача. Пояснив суду, що невиплата заробітної плати була викликана обєктивними причинами: зупинкою виробництва, заборгованість інших підприємств перед відповідачем. Крім того, пояснив, що у відзиві наведений розрахунок сум, які відповідач мав би виплатити позивачу. Вислухаавши учасників справи, дослідиши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи №570/3883/17 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював у відповідача та був звільнений з роботи 31.03.2017 року наказом №867-ВК від 27.03.2017 року. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. При цьому суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, зазначаються без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника. В день звільнення позивачеві належало до виплати 18567 грн. 09 коп. Розрахунок з ним в день звільнення відповідач не провів, а тому позивач вимушений був звертатися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. На виконання судового наказу гроші були перераховані підприємством тільки 12 лютого 2018 року, що підтвердили учасники справи в суді. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Спору стосовно належних до виплати сум не було, а тому відповідач зобовязаний виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач вважає, що відсутня його вина, оскільки виплата не була проведена вчасно через відсутність коштів, наявності заборгованості контрагентів перед відповідачем. Проте суд вважає, що посилання відповідача є безпідставними. Відповідно до ст. 9 Цивільного Кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідальність за невиплату з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України регулюється ст.117 Кодексу Законів про працю України і саме положеннями цієї норми закону необхідно керуватися при вирішенні спору. Відсутність коштів у відповідача для розрахунку не є підставою для звільнення його від відповідальності за затримку виплати розрахункових при звільненні працівника. Отже, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності грошей на розрахунковому рахунку. Щодо позиції відповідача відносно визначення суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, то сторона позивача погоджується з розрахунком, наведеним представником відповідача, а саме, із зазначеним розміром середнього заробітку за період з 01.04.2017 по 11.02.2018 року у сумі 80635 грн. 20 коп. Кількість робочих днів в період з 01.04.2017 року по 11.02.2018 року 214 робочих днів, у тому числі: ●квітень 2017 р. 19 робочих днів, ●травень 2017 р. 20 робочих днів, ●червень 2017 р. 20 робочих днів, ●липень 2017 р. 21 робочий день, ●серпень 2017 р. 22 робочих дні, ●вересень 2017 р. - 21 робочий день, ●жовтень 2017 р. - 21 робочий день; ●листопад 2017 р. - 22 робочих дні; ●грудень 2017 р. - 20 робочих днів; ●січень 2018 р. - 21 робочий день; ●з 01.02.2018 р. по 11.02.2018 р. - 7 робочих днів. На думку суду, підстав сумніватися у правильності проведених розрахунків немає. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами ЦПК України, та враховуючи положення Закону України Про судовий збір судові витрати складають 640 грн. 00 коп. згідно квитанції №9 від 07.02.2018 року.

Outcome: approved