Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 25.11.2016 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі договору дарування посвідченого 03.07.2002 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. їй належала квартира [ADDRESS] . Посилається на те, що у 2016 році у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, хвилюючись за свій стан здоров`я та життя, вона з відповідачем, яка є її донькою, досягли домовленості про укладення договору довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувалася допомагати їй та в разі необхідності утримувати. Вказує, що через виявлення в неї ряду хронічних захворювань та суттєве погіршення фінансового стану в січні 2020 року звернулась до відповідача з проханням допомогти. Однак остання повідомила [PERSON] , що не зобов`язана її утримувати, оскільки квартира [ADDRESS] вже й так належить їй на підставі договору дарування, укладеного 25.11.2016 року. В позові [PERSON] зазначає, що вона уклала договір дарування квартири внаслідок помилки, оскільки неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Посилається на те, що наявність помилки при укладенні договору дарування квартири підтверджується такими обставинами як: вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , який укладений 25.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М. та зареєстрований в реєстрі за №9523, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на дану квартиру, номер запису про право власності 17631610 від 25.11.2016 року. Ухвалою від 06.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 10 квітня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, від представника позивача до суду надійшла заява, в якій просить розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, наслідки визнання позовних вимог їй відомі. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до вимог ч. 3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст.206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Судом встановлено, що 25.11.2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М., зареєстрований в реєстрі за №9523, згідно якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняла у власність належну [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 квітня 1989 р. [PERSON] народилася [INFO] , батько - [PERSON] , матір [PERSON] (а.с.10). 15 березня 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області 15.03.2017 року (а.с.11). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №201798582 від 25.02.2020 р. квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності., номер запису про право власності: 17631610, підстава виникнення права власності: договір дарування, реєстровий №9523, виданий 25.11.2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М. (а.с.14). Відомості про стан здоров`я [PERSON] підтверджується виписками з медичної карти амбулаторного хворого (а.с.15-36). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті\~203 цього\~Кодексу. \~Недійсним є\~правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.717\~ЦК України\~за договором\~дарування одна\~сторона (дарувальник)\~передає або\~зобов`язується\~передати в\~майбутньому другій\~стороні (обдаровуваному)\~безоплатно майно\~(дарунок)\~у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч.1\~ст.229\~ЦК України\~якщо особа,\~яка вчинила\~правочин,\~помилилася щодо\~обставин,\~які мають\~істотне значення,\~такий правочин\~може бути\~визнаний судом\~недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В пункті\~19\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» роз`яснено,\~що правочин,\~вчинений під\~впливом помилки,\~обману,\~насильства,\~зловмисної домовленості\~представника однієї\~сторони з\~другою стороною\~або внаслідок\~впливу тяжкої\~обставини,\~є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.\~Не є\~помилкою щодо\~якості речі\~неможливість її\~використання або\~виникнення труднощів\~у її\~використанні,\~що \~сталося після\~виконання хоча\~б однією\~зі сторін\~зобов`язань,\~які виникли\~з правочину,\~і не\~пов`язане\~з поведінкою\~іншої сторони\~правочину.\~Не має\~правового значення\~помилка щодо\~розрахунку одержання\~користі від\~вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 р. по справі № 6-372цс16 викладено правовий висновок, згідно якого наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За вищенаведених обставин та норм права, враховуючи визнання відповідачем викладених у позові обставин та позовних вимог у повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved