Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач 18 лютого 2015 року звернулась до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа: Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування (а.с.2-6). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], яка від попереднього шлюбу мала дітей: [PERSON] та [PERSON]. В грудні 1999 року позивач придбав квартиру [ADDRESS], в якій разом із родиною він проживає з 2001 року. На сімейній нараді було вирішено переоформити вищевказану квартиру на сина [PERSON], який перебував у шлюбі із [PERSON], та від шлюбу яких народився [PERSON], [INFO], вирішивши укласти договір довічного утримання між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 08.10.2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], який позивачем було підписано без вагань та не читаючи його, так як договір було складено на українській мові, якою він не володіє. 27 липня 2014 року [PERSON]В помер, після його смерті позивачу стало відомо, що квартира належала померлому на праві власності на підставі договору дарування. Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] Наголошуючи на тому, що він як особа, що придбала спірну квартиру не має жодних на неї прав та враховуючи те, що іншого житла позивач не має позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 08.10.2013 року за реєстровим №5-1930. Ухвалою суду за згодою позивача до участі у справі залучено у якості співвідповідача [PERSON] та третю особу, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради. Позивач разом із своїм представником за договором адвокатом [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] діюча також в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], разом із своїм представником за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі. У задоволенні позову просила відмовити. Співвідповідачка [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала. Третя особа Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі. Третя особа - орган опіки та піклування Ленінської районної у м.\~Дніпропетровську ради в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без присутності свого законного представника не надсилала. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення позивача, співвідповідачів, свідків, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що зареєстрований 04\~червня 1999 року (а.с.13). [PERSON] від попереднього шлюбу мала двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.16,18). [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] (з.а.с.129), від якого народився [PERSON], [INFO] (а.с.127). 08 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири №8, що знаходиться у м. Дніпропетровську по вул..Ногинська, буд.4. посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 5-1930 (а.с.7,8). В квартирі були зареєстровані та проживали: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.74,75) 27 липня 2014 року [PERSON] помер (а.с.17). Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори звернулися [PERSON] та [PERSON] діюча також в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO]. [PERSON] відмовилась від своє частки спадщини на користь сина [PERSON] (а.с.114,125, 128). Постановою державного нотаріуса Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13 лютого 2015 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] діючої також в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 27.07.20214 року (а.с.131). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що укладаючи договір із [PERSON] вважав, що укладає із ним договір довічного утримання, а тому даний договір дарування є недійсним та таким, що укладений помилково, так як він невірно розумів предмет договору, природу та помилився стосовно прав і обовязків сторін цього договору, що суттєво вплинуло на його волевиявлення. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ст..717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Із договору дарування вбачається, що [PERSON] подарував, \~а \~[PERSON] прийняв у дар квартиру №8, що знаходиться за адресою: м.\~Дніпропетровськ, вул.. Ногинська, буд. 4. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до ст.. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно із п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Всі, без винятку, допитані в судовому засіданні свідки суду пояснювали, що за життя [PERSON] завжди матеріально допомагав, піклувався про батьків, стосунки між ним та сторонами ґрунтувалися на почуттях взаємодопомоги, підтримки, любові. Посилання позивача на необізнаність, невірне розуміння предмету договору, його природу, прав та обовязків сторін відповідно до цього договору, тобто неправильне тлумачення та розуміння, не можуть бути прийняті судом як підстави для визнання договору дарування від 08.10.2013 року недійсним, а тому вважає, що не заважаючи на покладений обовязок доказування своїх вимог, згідно зі ст..60 ЦПК України, позивач не надав жодних доказів в обґрунтування того, що договір дарування від 08.10.2013 року вчинений ним помилково. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed