Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.01.2015 року звернулася в суд із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право одноосібної власності на житловий будинок № 596 (позначений у технічному паспорті літерою А-1) з тамбуром (позначений у технічному паспорті літерою «а») та з господарською будівлею - сараєм (позначений у технічному паспорті літерою Б), розташований по [ADDRESS], у порядку спадкування за заповітом після смерті бабці [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її бабця за життя володіла вказаним вище житловим будинком з господарською будівлею, однак таке право не було зареєстроване у встановленому порядку. Це пов'язано з тим, що житловий будинок побудований ще у 1947 році із добудовою до нього господарської будівлі у 1949 році. Вказане домоволодіння було придбане бабцею позивача 14.08.1982 року згідно договору купівлі-продажу, що був нотаріально посвідчений посадовою особою Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області. Про необхідність реєстрації договору купівлі-продажу бабця не знала. Спадкоємцем після смерті бабці згідно заповіту є вона, інших спадкоємців, які б претендували на обов'язкову частку у спадковому майні і таких, які прийняли спадщину у встановленому порядку, немає. Таким чином, на даний час вона є єдиним спадкоємцем прав та обов'язків, що залишилось після смерті бабці, у тому числі і права на спірне домоволодіння, однак оформити таке право на нього вона не може у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно та реєстрації права власності на таке нерухоме майно. З огляду на вказане, отримавши відмову державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, пов'язаної із видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона була змушена звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Належним чином уповноважені представники позивача [PERSON] - гр. [PERSON] та адвокат [PERSON] у судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 4). Належним чином уповноважений представник відповідача Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області - сільський голова Костище М.В. у судове засідання з'явився, проти задоволення позовних вимог не заперечував, оскільки позивач [PERSON] дійсно являється єдиним спадкоємцем майна, що залишилося після смерті її бабці [PERSON] згідно складеного заповіту і прийняла спадщину, так як фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б претендували на обов'язкову частку у спадковому майні і які прийняли у встановленому порядку спадщину, немає. Заповіт до дня смерті [PERSON] не змінювався та не скасовувався. Спірний житловий будинок з добудованою господарською будівлею самочинним будівництвом не являється, а, навпаки, був збудований свого часу на законних підставах, а згодом його придбала нині покійна бабця позивача на підставі договору купівлі-продажу. За будинком та присадибною земельною ділянкою доглядає позивач, такий догляд здійснюється нею одразу після смерті бабці. З огляду на вказане, та враховуючи, що за будинком закріплена земельна ділянка, яка свого часу виділялась бабці позивача для обслуговування спірного домоволодіння, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення належно уповноважених представників сторін, давши належу оцінку доказам по справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що бабця позивача [PERSON] - [PERSON], після смерті якої вона має намір оформити спадщину, померла [INFO], що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого повторно Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 11.09.2014 року (а. с. 6). За життя, а саме 17.08.1983 року, бабця позивача [PERSON] - [PERSON] у сільській раді склала заповіт (а. с. 7), згідно якого остання все належне їй майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, у тому числі і житловий будинок, і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй внучці [PERSON]. Зазначений заповіт був належним чином посвідчений уповноваженою посадовою особою Орівської сільської Ради народних депутатів Сколівського району Львівської області, він до дня смерті спадкодавця [PERSON] не змінений і не скасований, що стверджується довідкою, виданою 01.04.2014 року Орівською сільською радою Сколівського району Львівської області за вих. № 270 (а. с. 8). Чинний ЦК України вступив у дію 01.01.2004 року. Відповідно до п. п. 4 та 5 Прикінцевих і перехідних положень вказаний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої «Спадкове право» ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Спадкове майно, що є предметом спору, вважається прийняте спадкоємцем до набрання чинності ЦК України. Таким чином, позивач [PERSON] мала прийняти спадщину за заповітом за правилами ЦК Української РСР 1963 року. Спадщина після смерті бабці позивача [PERSON] - [PERSON] відкрилася у день її смерті, у відповідності до вимог ст. 525 ЦК Української РСР1963 року. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 зазначеного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном і якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З часу відкриття спадщини, впродовж подальших шести місяців і до цього часу позивач [PERSON] хоча і не подала до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини після смерті бабці [PERSON], однак у матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження факту вступу позивача [PERSON] в управління та володіння спадковим майном після смерті бабці. Зокрема, після смерті бабці [PERSON] у січні 1994 року позивач [PERSON], як внучка спадкодавця, взяла участь у її похованні, після чого визначила собі особисті речі останньої, володіла та користувалася спадковим майном у межах своїх потреб, заяви про відмову від спадщини ані до виконавчого комітету сільської ради, ані до нотаріальної контори за місцем її відкриття після смерті бабці не подавала. Детально перевіряючи права та обов'язки, які належали спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а також входили до складу спадщини, зокрема прав на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS], що є предметом спору у межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. Зокрема, розмежовуючи під час вирішення спору час і підстави виникнення права власності у спадкодавця [PERSON], які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, судом з'ясовано, що відповідне свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння відсутнє, реєстрація такого домоволодіння не здійснювалась. Так, з копії технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого на замовлення позивача [PERSON] КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 23.10.2014 року (а. с. 10-12) вбачається, що вказаний будинок збудований у 1947 році із зведенням господарської будівлі у 1949 році. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою А-1 загальною площею 38, 5 кв. м.. Наявна господарська будівля - сарай, позначений у технічному паспорті літерою Б. Такий будинок в цілому не являється самочинним будівництвом і відповідна відмітка з вказаного приводу на технічному паспорті відсутня. Інформація про забудовника також відсутня. Разом з тим, судом встановлено, що забудовником спірного домоволодіння являвся гр. [PERSON], який 14.08.1982 року продав його спадкодавцю [PERSON] і такий факт стверджується договором купівлі-продажу будинку, який був нотаріально посвідчений компетентною посадовою особою органу місцевого самоврядування, зареєстрований у реєстрі за № 6 (а. с. 5). З цього ж документа вбачається, що вказаний житловий будинок належав гр. [PERSON] на підставі запису у по господарській книзі виконавчого комітету Орівської сільської Ради народних депутатів за № 621, він розташований на присадибній земельній ділянці розміром 500 кв. м., що заздалегідь виділялась під забудову. Після укладення зазначеного договору купівлі-продажу відповідні зміни про власника були внесені у згадану вище погосподарську книгу. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, у даному випадку, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, та інших нормативно-правових актів.Якщо право власності на спірне домоволодіння, незважаючи на відсутність свідоцтва про право власності, підтверджувалося належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, як про це стверджують сторони, то орган місцевого самоврядування в особі Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області зобов'язаний видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Судом також встановлено, що, незважаючи на внесення записів у погосподарську книгу, спадкодавець [PERSON] своє право власності в органах БТІ не зареєструвала (не оформила). Разом з тим, вже згадана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відтак, при вирішенні питання щодо визнання права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування, суд оцінює наявність записів у погосподарській книзі та правомірність забудови земельної ділянки у сукупності з іншими доказами, зібраними у матеріалах справи, у тому числі наявністю укладеного договору купівлі-продажу, посвідченого у встановленому порядку, а також виготовленого на замовлення позивача технічного паспорта на спірне домоволодіння, де відсутня відмітка про самочинне будівництво. Зазначені обставини повністю підтверджують право спадкодавця [PERSON] на спірне домоволодіння, яке не залежало від його реєстрації на момент здійснення забудови і придбання на підставі договору купівлі-продажу. Судом також встановлено, що позивач [PERSON], яка прийняла спадщину у встановленому порядку, зверталася до державного нотаріуса Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак одержала відмову у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через відсутність всіх необхідних правовстановлюючих документів, а також довідки Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві [PERSON]. Після вчинення вказаних дій позивач звернулася до суду. Позивач вправі успадкувати усі права спадкодавця [PERSON], охоплені заповітом, оскільки інших спадкоємців після смерті зазначеного спадкодавця, які б могли претендували на обов'язкову частку у спадщині і які б у встановленому порядку прийняли спадщину, немає. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що визнання відповідачем позовних вимог є безумовним, не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд, переконавшись у правильному розумінні належним чином уповноваженим представником відповідача змісту обставин справи, у відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції з цього приводу, роз'яснивши йому при цьому наслідки відповідної процесуальної дії, приходить до висновку про те, що позов слід задовольнити. На підставі вказаного вище, суд вважає за необхідне визнати за позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок № 596 (позначений у технічному паспорті літерою А-1) з тамбуром (позначений у технічному паспорті літерою «а») та з господарською будівлею - сараєм (позначений у технічному паспорті літерою Б), розташований по [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті бабці [PERSON], яка померла [INFO].

Outcome: approved