Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON], 09 жовтня 2017 року, звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивач [PERSON] посилається на те, що 12 червня 2013 року вона у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №45. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені через різні погляди на життя та різні характери. Не проживають однією сімєю. Спору про поділ спільного майна немає. Примирення не можливе. Діти залишаться проживати з нею. Просить шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище. В судове засідання позивач не зявилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Частиною 2 статті 158 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача та матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 12 червня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №185568, актовий запис №45). Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №245267, видане 19 січня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біляївського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №15); [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №364016, видане 10 жовтня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №15); [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ЖД №458847, видане 03 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №236). Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до частини 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, внаслідок чого між ними не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки. Вони не живуть однією сімєю. Кожен має свій бюджет. Не ведуть спільного господарства. Фактично сімя розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам сторін. Таким чином, суд прийшов до переконання, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів спрямованих на примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям не можливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрати почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає стаття 55 СК України, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу між ними. Стосовно визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то суд прийшов до такого. Позивач просить залишити дітей з нею. Відповідач проти цього не заперечує, надавши відповідну заяву. Суд вважає, що залишення дітей проживати з матірю не порушує законних інтересів сторін та неповнолітніх дітей. Згідно розяснень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітніх дітей - з матір»ю. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст. ст.110, 112 ч.2 СК України,

Outcome: approved