Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

позивач [PERSON] 17.03.2021 звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики №ЛВ10-00996 від 02.03.2021, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс». В обґрунтування позову покликаються на те, що 02.03.2020 між ним та відповідачем ТзОВ «Вендор-Фінанс» було укладено договір про надання кредитних коштів № ЛВ10-00996, відповідно до якого ним було отримано позику. Вважає даний договір позики недійсним, оскільки договір було укладено з порушенням порядку його укладення та укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Позивач стверджує, що не підписував договору, оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно, укладений договір є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Також відсутні докази того, що саме він підписав електронним цифровим підписом договір. Окрім цього, ТзОВ «Вендор-Фінанс» не повідомило всю необхідну інформацію щодо умов договору, оспорюваний договір не місить ціни та сукупної вартості кредиту. Також вважає, що відповідачем здійснено щодо нього нечесну підприємницьку діяльність, його введено в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, щодо завищеного розміру неустойки. При укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, оскільки йому було запропоновано укласти договір на відомих лише відповідачу умовах. Таким чином, правочин, здійснений з використання нечесної підприємницької практики є недійсним. Вважає, що договір порушує вимоги чинного законодавства щодо захисту прав споживачів та укладення кредитних договорів, а тому просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 19.03.2021 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 26.04.2021 від представника відповідача ТзОВ «Вендор-Фінанс» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивачем не надано жодного аргументу відносно того, що зміст правочину (Договору) чи хоча б якесь його положення, суперечить ЦК України чи іншому законодавству згідно із ст.215 ЦК України. У даному випадку відсутні підстави для недійсності правочину, які встановлені ч.1-ч.3, ч.5 та ч.6 ст. 203 ЦК України. Окрім цього, 26.04.2021 надійшла зустрічна позовна заява ТзОВ «Вендор-Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту, у якій позивач просить стягнути із відповідача заборгованість по Договору про надання фінансового кредиту №ЛВ10-00996 від 02 березня 2020 року в розмірі 8 581,13 грн., з яких 4 949,32 грн. кредиту та 3 631,81 грн. процентів за період з 02.03.2020 р. по 25.03.2021 р., а також 2 270 грн. судового збору. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що між ТзОВ «Вендор-Фінанс» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №ЛВ10-00996 від 02 березня 2020 року. Згідно з договором позичальник зобов`язувався: повернути наданий йому кредит у розмірі 9000,00 гривень, здійснювати погашення кредиту та процентів єдиним платежем в розмірі 1804,19 грн. відповідно до Графіку внесків за кредитним договором, в т.ч. сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 17% за кожні 30 днів користування. Кінцевим терміном повернення кредитних коштів визначено 25 лютого 2021 року. Одержання коштів [PERSON] підтверджується видатковим касовим ордером від 02.03.2020. Однак, відповідачем не виконано умови договору, ним не сплачувались проценти та не здійснювалося в повному обсязі погашення кредиту. Останній платіж на погашення кредиту був здійснений [PERSON] в грудні 2020 року. Розмір неповерненого тіла кредиту складає 4949,32 грн. Позивач вважає, що відповідач грубо порушив графік погашення кредиту, який передбачав поступове зменшення заборгованості за тілом кредиту та відповідне зменшення сум нарахованих на залишок кредиту процентів. Згідно умов договору, а також положень Правил надання фінансових послуг ТзОВ «Вендор-Фінанс» в редакції від 31 січня 2018 року, проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту позичальнику (не включаючи цей день) до дати повното погашення (включаючи цей день). Заборгованість за процентами нарахованими на фактичний залишок заборгованості за кредитом, станом на 20.04.2021 року складає 3631,81 грн. В сукупності заборгованість [PERSON] станом на 20.04.2021 складає 8581,13 грн. Оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання, тривалий час не сплачує заборгованість за кредитом, тому позивач просить задовольнити позов. Ухвалою підготовчого засідання від 27.04.2021 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту; об`єднано цивільну справу № 464/1819/21 (пров. №2/464/953/21) за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» про захист справ споживачів із справою № 464/1819/21 (пров. № 2/464/1141/21) за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту та присвоєно номер справи № 464/1819/21 (пров. №2/464/953/21). Ухвалою суду від 29.06.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до позовної заяви долучив клопотання про розгляд даної справи у його відсутності за наявними у матеріалах справи доказах. Відзив на зустрічну позовну заяву не подав. Представник відповідача ТзОВ «Вендор-Фінанс» у судове засідання не з`явився, 12.05.2021 звернувся в суд із заявою про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника ТзОВ «Вендор-Фінанс». Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до укладеного 02.03.2020 договору №ЛВ10-00996 між позивачем [PERSON] і відповідачем ТзОВ «Вендор-Фінанс», [PERSON] отримав кредит в розмірі 9 000 грн., зобов`язався сплачувати заборгованість за кредитом щомісяця рівними частками і повністю повернути кредит не пізніше 25.02.2021 та сплачувати проценти і комісію за кредитним договором (а.с.39). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] був ознайомлений з розрахунком вартості кредиту та графіком погашення заборгованості по кредиту 02.03.2020 в день укладення Договору, що стверджується його підписом у такому. Окрім цього, він особисто підписав додаток до Договору «Графік платежів». Відтак, позивачем було у повному обсязі отримано інформацію про умови кредитування (а.с.40,41). Згідно видаткового касового ордера від 02.03.2020 [PERSON] отримав від ТзОВ «Вендор-Фінанс» на підставі вищевказаного договору про надання фінансового кредиту, обумовлену суму в розмірі 9 000 грн. 00 коп., що підтверджується його підписом про одержання цієї суми коштів (а.с.42). За положенням статті 6 ЦК України однією із основних засад цивільного законодавства є свобода договору, що за змістом статті 627 ЦК України полягає у свободі сторін в укладенні договору, вільному виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів. При укладенні оспорюваного позивачем договору сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються, зокрема, Цивільним Кодексом України (статті 1048-1052, 1054). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору, укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства, та додатків до кредитного договору. Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливим згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п.11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13). Судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак, а також, що умови договору є несправедливим відповідно до приписів ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак, - підстави для визнання цього договору недійсним відсутні. Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.2 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України). Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Всебічно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суді дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору. Разом з тим, встановлено, що ТзОВ «Вендор-Фінанс» виконало свої зобов`язання і надано відповідачу кредитні кошти у повному обсязі, відповідно до умов кредитного договору. [PERSON] своїх договірних зобов`язань за кредитним договором не виконав. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем за зустрічним позовом, борг [PERSON] становить у загальному розмірі 8 581 грн. 13 коп., з яких 4 949,32 грн. кредиту та 3 631,81 грн. процентів за період з 02.03.2020 по 25.03.2021 (а.с.61). Згідно з положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити су боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заборгованість за кредитним договором відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в розмірі 8 581, 13 грн. підтверджена розрахунком, наявним в матеріалах справи, який не викликає сумніву щодо достовірності, а тому суд вважає зустрічний позов таким, що підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved