Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач 11 червня 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що між ним та відповідачем 17 листопада 2014 року було укладено депозитний договір - заяву № 307231/28497/1-14 про банківський строковий вклад «Класік» на 1 місяць, в іноземній валюті. Розмір вкладу - 2976,00 доларів США, строком до 17 грудня 2014 року. Внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок підтверджується відповідним меморіальним ордером № 4722414 від 17.11.2014 року. На виконання умов договору позивачем було надано Банку відповідну письмову вимогу про повернення грошових коштів з депозитного рахунку, однак грошові кошти видано не було. До теперішнього часу відповідачем взагалі не було здійснено повернення вкладу (депозиту) разом з сумою нарахованих за користування процентів. Оскільки відповідач всупереч волі позивача продовжує користуватися банківським строком вкладом (депозитом), то до такого користування мають застосовуватися положення визначені у договорі-заяві, зокрема у частині визначення річної процентної ставки на суму вкладу. Позивач просив стягнути з відповідача суму вкладу (депозиту) у розмірі 2976,00 доларів США, а також 279,66 доларів США - проценти річних за фактичну кількість днів користування внеском протягом дії договору та до теперішнього часу; три відсотка річних у розмірі 83,90 доларів США та індекс інфляції у розмірі 1690,94 доларів США, а загалом 5030,50 доларів США. Від позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Від представника відповідача надійшли письмові заперечення, згідно яких позовну вимог не визнали в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволеннюз наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору - заяви № 307231/28497/1-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті від 17 листопада 2014 року позивач помістив до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» депозит в розмірі 2976,00 доларів США, строком до 17 грудня 2014 року (а.с.5). Відповідно до пункту 6 зазначеного договору, після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви вклад повертається вкладникові, в порядки, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 основних умов. В зв'язку з закінченням строку розміщення вкладу, позивач звернулася до відповідача з вимогою повернення банківського вкладу, як це передбачено п. 6 договору та ст.1060 ЦК України, що підтверджується відповідним листом, копія кого міститься в матеріалах справи, але банківський вклад не було повернуто. Депозит позивачу не повернуто, що підтверджується роздруківкою з особового рахунку та листуванням банком із позивачкою. Європейський суд з прав людини у справі Золотас проти Греції № 2 (скарга № 66610/09) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.». Відмовляючись своєчасно повернути кошти, які належать на праві власності [PERSON], відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз. 1 ст. 1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладники) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», поняття вкладу (депозиту) визначається як кошти у готівковій або в безготівковій формі, у валюті України чи в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладникові відповідно до законодавства України та умов договору. Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що операції з приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб належить до виключно банківських операцій. Суд дійшов висновку, що з моменту прийняття вкладу у відповідача виникло зобов'язання щодо повернення вкладнику такої ж самої суми грошей на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Суд дійшов висновку, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, що передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія, яка має юридичне значення, зокрема повернення внеску, так як термін виконання зобов'язання відповідачем настав. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості депозитного вкладу підлягають задоволенню, так як дія депозитного договору закінчилася та відповідно до умов договору відповідач, станом на дату закінчення договору повинен був повернути депозитний вклад позивачу. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства, ст. 536 ЦК України. Таким чином, суд буре до уваги розрахунок трьох відсотків річних за користування чужими коштами, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 83,90 доларів США . Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних витрат у розмірі 1690,94 доларів США, то вони задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини щодо грошового зобов'язання, вираженого в іноземній валюті, суд вважає, що сфера дії ст. 625 ЦК України поширюється на спірні правовідносини. Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у рішенні від 28.03.2012 у справі 6-36736вов10. Тому норми частини другої ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в частині позовних вимог щодо стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції у сумі 1690,94 доларів США належить відмовити. При цьому суд не бере до уваги позицію банку, викладену в його відповідях на звернення позивача щодо неможливості повернення банківського вкладу готівкою, що визначено Постановою Правління Національного банку України від 01.12.2014 року №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», оскільки зазначена Постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, суперечить нормам ЦК України, умовам договору банківського вкладу, а також не забороняє відповідачу виконувати свої обов'язки з повернення вкладів. Оскільки позивач при зверненні до суду із позовною заявою відповідно до п. 7 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору то, виходячи з положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 6090 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного і

Outcome: partial