Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач 30 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним майном шляхом надання йому доступу до зовнішньої частини його будинку за адресою: [ADDRESS], яка розташована на земельній ділянці Відповідачки (а.с.1-3). Відповідачка 27 серпня 2016 року надала заперечення на позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним майном, в яких просила відмовити у позові за тих обставин, що жодних протиправних дій по відношенню до прав та майна Позивача не вчинювала. Тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.38-40). 16 листопада 2015 року позивач подав уточнену позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власним майном, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] йому належить 32/100 частини домоволодіння №135 по вул. Комунарівській в м. Дніпропетровську та земельна ділянка розміром 0,0535 га. Земельна ділянка, яка межує зі стіною житлового будинку А-1, а саме квартирою №1, належить співвласнику домоволодіння №135 по вул. Комунарівській в м. Дніпропетровську відповідачу [PERSON] Оскільки одна із стін його будинку виходить на цю земельну ділянку, деякий час після купівлі частини домоволодіння, він проходив через хвіртку в огорожі зі сторони своєї частини домоволодіння та мав можливість обслуговувати стіну свого будинку, та робити поточний ремонт цієї сторони будинку. Через деякий час відповідач заварила хвіртку тим, самим позбавила його можливості коритуватися власним майном. Просив зобовязати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні стіною його житлового будинку А-1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. шляхом надання вільного доступу до зовнішньої частини будинку, яка розташована на земельній ділянці відповідача. Також просив судові витрати покласти на відповідача (а.с.77-79). Відповідака доповнила свої заперечення в яких вказала, що вона є власником 23/100 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: вул. Комунарівська, 135 в м.\~Дніпропетровську, дана частина домоволодіння їй належить на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.10.1996 р. В 1999 році з урахуванням розробленого проекту розподілу земельної ділянки домоволодіння, землевпорядної документації та відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.1998р. № 2477, вона отримала безоплатно у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,0481 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 16.03.1999 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №\~022126. Наголосила на тому, що земельна ділянка між будинком А-1 ьа довомовлодінням №127 по вул. Комунарівській повністю пернебуває у її приватній власності, жодної терирорії загального користування на її земельній ділянці не встановлено. Також зазначила, що жодного договору між колишніми власниками домовлодіння, до придбання позивачем частини домовлодіння деб встановлювався порядок корситуання земельною ділянкою не існувало. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.104-105). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд задовольнити. Позивач також зазначив те, що до зовнішньої стіни свого будинку, яка впритул межує із земельною ділянкою Відповідачки, він може потрапити лише тоді, коли цього забажає сама Відповідачка. Остання під різними умовами не пускає його на свою земельну ділянку для обслуговування зовнішньої стіни його будинку. При цьому, згідно із Будівельним правилами у плануванні огорож, відстань між стіною його будинку та земельною ділянкою Відповідачки повинна бути не менше ніж один метр для обслуговування стіни будинку (а.с.114-115). З цього приводу представником Позивача заявлялося клопотання про призначення експертизи щодо відповідності фактичного землекористування Відповідачем земельною ділянкою згідно з Актом на право приватної власності на землю від 16.03.1999 року, у задоволенні якого судом було відмовлено (а.с.124, 127, 131, 133, 134). Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Суду також пояснив, що Позивачеві ще раніше у 2015 році пропонувалося укласти договір про встановлення земельного сервітуту і були виготовлені два його примірники. Однак, за невідомих обставин Позивач відмовився від укладання договору встановлення земельного сервітуту. На підтвердження цьому надав суду примірник Договору про встановлення земельного сервітуту (а.с.107-109). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. \~\~ Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.11.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON]\~ [PERSON] належить 32/100 частини домоволодіння № 135 по вул. Комунарівській в м. Дніпропетровську та земельна ділянка розміром 0,0124 га та 0,0411 га передані для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.6-12). Згідно довідки №4186 від 22.04.2014 року наданої КП ДМБТІ ДОР, до складу 32/100 частин вищезазначеного домоволодіння входить: у житловому будинку літ. А-1 квартира № 1 прим. 1 тамбур, 2 туалет, 3 коридор, 4- кухня, 5, 6, 7 житлові кімнати, загальною площею 62,9 кв.м.; ганок літ а1; гараж літ Е, літня кухня літ. Ж, навіси літ. С,Ф; душ Т; вбиральня літ. У; сарай (тимчасовий) літ. Ц; споруди № 12, 13; в загальному користуванні споруди №4, 9, 10, 11, І (а.с.60). [PERSON] є власником 23/100 частини домоволодіння, яке розташоване а адресою: вул. Комунарівська, 135 в м.\~Дніпропетровськ, дана частина домоволодіння їй належить на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.10.1996 р. (а.с.41) В 1999 році з урахуванням розробленого проекту розподілу земельної ділянки домоволодіння, землевпорядної документації та відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.1998р. № 2477, вона отримала безоплатно у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,0481 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 16.03.1999 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №\~022126 (а.с.45-49). Частки Позивача та Відповідачки\~\~складаються з одного будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані на розділених між ними частинах земельної ділянки, розділені огорожею та кожна має свій окремий вхід. Земельна ділянка, яка межує зі стіною житлового будинку А-1, а саме квартирою № 1, належить співвласнику домоволодіння №135 по вул. Комунарівській в м. Дніпропетровську Відповідачці у справі на підставі Державного акту про право власності на землю. Деякий час після купівлі частини домоволодіння, Позивач проходив через хвіртку в огорожі зі сторони своєї квартири з метою робити поточний ремонт стіни свого будинку, яка за певних обставин межує із земельною ділянкою відповідачки, що розташована впритул до стіни будинку Позивача. Але потім Відповідачка зробила цементну підпорку хвіртки і тим самим позбавила Позивача можливості обслуговувати стіну свого будинку та робити поточний її ремонт. Також судом встановлено, що між сторонами склалися неприязливі стосунки, що підтверджується неднократними зверненнями [PERSON] до Ленінскього РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетрвоській області щодо протиправної поведінки [PERSON] та [PERSON] стосовно відповідачки [PERSON] (а.с.50-55, 83-103). Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетрвоська від 22 грудня 2014 року [PERSON] відмовлено в задовленні позову до [PERSON] про втсновлення земельного сервітут, з посиланням на те, що позивач не звертався належним чином до відповідача у відповідності до\~ст. 402 ЦК України\~з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту, сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення позивача з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є передчасним. Данне рішення суду набрало законної сили 02 лютого 2015 року (а.с.57-58). Також представником відповідача в судовому засіданні зазначалось, що [PERSON] готова укласти з позивачем договір земельного сервітуту з чітким визначенням прав та обовязків щодо користування земельною ділянкою, але позивач чомусь не погоджується на це. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно\~ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2.31 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справи у спорах, що виникають із земельних відносин», передбачено, що для визначення правильності обрання позивачем способу захисту порушеного права необхідно розмежовувати встановлення сервітуту та усунення перешкод у користуванні майном (негаторний позов). У зв'язку з цим слід звернути увагу господарських судів на те, що основним критерієм у відповідному розмежуванні є наявність або відсутність протиправного характеру дій відповідача. За відсутності протиправного характеру дій Відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову Позивача про усунення перешкод у користуванні належним йому майном. У такому разі Позивач для задоволення потреби у доступі до свого нерухомого майна повинен вжити заходів для встановлення земельного сервітуту або іншим способом отримати право користування земельною ділянкою. При цьому в судовому засіданні було встановлено те, що Відповідачка у 2015 році вже зверталася до Позивача з пропозицією укласти Договір про встановлення земельного сервітуту, але отримала відмову (а.с.107-109). Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи Позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні\~ст.ст.57-60 ЦПК України на підтвердження наявності протиправного характеру дій Відповідачки, яким чином порушує його права як землекористувача суміжної земельної ділянки. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги Позивача задоволенню не підлягають. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені Позивачем судові витрати згідно з вимогами\~ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed