Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 16.08.2010 року по 25.05.2020 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська». 25.05.2020 року його було звільнено за ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. На даний час відповідач не проводить виплати заборгованості із заробітної плати незважаючи на його вимоги. 08.06.2021 року він звернувся до відповідача з вимогою надати інформацію про розмір заборгованості по заробітній платі та розмір середнього заробітку. У справі №235/2689/21, відповідач вказав, що надані ним довідки не несуть доказового значення, тому звертатись за їх отриманням не має сенсу. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року, зазначено, що на користь працівника стягується середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Крім того, в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та його сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою. Свої моральні страждання він оцінює у 5000 грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., понесені ним судові витрати - судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Представник позивача надав до суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середньоденного заробітку за період з 05.08.2020 року по 20.08.2021 року, оскільки судовим наказом Димитровського міського суду Донецької області від 30.08.2021 з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в сумі 78039,77 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2020 по 20.08.2021 в сумі 239765,40 грн. Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 05.11.2021 року, позовну заяву залишено без розгляду в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2020 по 20.08.2021 року. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду пояснення, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на наступне. 30.08.2021 року по справі 226/2452/21 (провадження №2-н/226/668/2021) був виданий Димитровським міським судом Донецької області судовий наказ про стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати у розмірі 78039,77 грн. (сума визначена з урахуванням проведених утримань обов`язкових податків та зборів) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2020 року по 20.08.2021 року у розмірі 239765,40 грн., судового збору в розмірі 227,00 грн. на користь держави. Всі відомості та довідки про нараховану заробітну плату в процесі слухання справи за період 2019-2020 судом були належним чином досліджені та виданий судовий наказ від 30.08.2021 року. Крім того, в якості підстав для стягнення моральної шкоди позивачем зазначено той факт, що незаконними діями відповідача у результаті не виплаченої заробітної плати та інших належних йому сум було спричинено моральну шкоду, що його життя зазнало суттєвих змін. Згідно норм п.2) 4.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У відповідності до норм ч.1 ст. 1167. ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї етапі. Таким чином, однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. Позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникненню у позивача моральних страждань. На думку відповідача, відсутні докази протиправних дій відповідача, що спричинили позивачеві моральної шкоди та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди. Оцінивши дану позицію позивача, відповідач вважає її непослідовною, неспроможною, у зв`язку з чим, приходить до висновку, що мотиви незвернення позивача з таким позовом, викликані іншими причинами, що дозволяє відповідачу розцінити дану поведінку позивача як зловживання правом, або умислом для особистого збагачення за рахунок ДП «ВК «Краснолиманська». По суті, це є недобросовісне користування правами, до якого зобов`язує кожного учасника процесу ст. 44 ЦПК. Статтею13 ЦК України встановлені межі здійснення цивільних прав - встановлено заборону на зловживання правом в будь-яких формах. Дана норма спрямована на захист учасників цивільних правовідносин від необгрунтованих вимог недобросовісної сторони. Ці обставини, в даному випадку, не можуть судом розглядатися, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2020 року по 20.08.2021 року вже судом розглядалися по справі 226/2452/21, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України розглядає справи в межах позовних вимог, та дотримуючись принципу справедливості. У задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 16.08.2010 року по 19.05.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював на різних посадах з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с. 11-13). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 761,16 грн. (а.с. 68). Згідно судового наказу, виданого Димитровським міським судом Донецької області 30.08.2020 року, з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 78039,77 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.08.2020 року по 20.08.2021 року у розмірі 239765,40 грн. (а.с.55). Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки за судовим наказом від 30.08.2020 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні було стягнуто за період з 05.08.2020 року по 20.08.2021 року, тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2020 (наступний день після звільнення відповідно до трудової книжки позивача) по 04.08.2020 року та з 21.08.2021 року по день ухвалення судового рішення по справі, тобто по 05.11.2021, становить 80682,96 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, виходячи із розрахунку: 761,16 грн. х 106 робочих днів за періоди з 20.05.2020 по 04.08.2020 та з 21.08.2021 по 05.11.2021. Загальна сума середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2020 року по 05.11.2021 року складає: 80682,96 грн. + 239765,40 грн. (стягнута судовим наказом від 30.08.2021) = 320448,36 грн. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до вищевикладеного, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (станом на час звільнення 78039,77 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача станом на 05.11.2021 за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 239765,40 грн., тобто сумі, яка вже стягнута судовим наказом від 30.08.2021 і яка більш ніж втричі перевищує розмір заборгованості по заробітній платі. Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 20.05.2020 по 04.08.2020 та з 21.08.2021 по 05.11.2021 слід відмовити. Відповідно до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Суд вважає, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, яка в повному обсязі не виплачувалася позивачу протягом тривалого часу і була погашена тільки після винесення судового рішення та відкриття виконавчого провадження, позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його права на оплату праці, матеріальних труднощах у зв`язку з цим, необхідності тривалий час здійснювати пошуки джерела доходу для існування себе та своєї родини, яка перебуває на його утриманні, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності відстоювати свої права у судовому порядку. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 5000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 2500 гривень. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Згідно Акту виконаних робіт (наданих послуг) та розрахункової квитанції позивачем здійснені витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 7000,00 грн. (а.с.23, 26, ). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 11,25 грн. (2500 грн. х 1816,00 грн. : 403488,13 грн. = 11,25 грн.) та професійної правничої допомоги в сумі 43,37 грн. (2500 грн. х 7000 грн. : 403488,13 грн. = 43,37 грн.). На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.2371 КЗпП України,

Outcome: partial