Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач 21 серпня 2018 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Відповідач [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», з метою отримання кредитних послуг, у звязку з чим підписав Заяву № б/н від 18 жовтня 2013 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 3 900 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок . Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно п.2.1.1.5.7 Договору власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Овердрафт (п. 1.1.1.52 Договору) це короткостроковий кредит який надається банком клієнту у разі перевищення суми операцій за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. У порушення ст.ст. 526,527,530,1054 ЦК України\~та умов Договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконав. У порушення ст.ст.\~526,527,530,1054 ЦК України\~та умов Договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконав та станом на 30 квітня 2018 року заборгованість відповідача за Договором склала 113 623 грн. 77 коп., яка складається з наступного: - 3899,19 грн. заборгованість за кредитом; - 109724,58 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 18 жовтня 2013 року по 31 січня 2018 року. Тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором у розмірі 113623 грн. 77 коп. та понесені ним судові витрати. Ухвалою про відкриття провадження від 18 вересня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу був наданий строк 5 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 20 лютого 2019 року від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 53-54), згідно якого просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач до позовної заяви долучає анкету заяву від 18 жовтня 2013 року та копію паспорта позичальника серії [NUMBER] , виданого Нікопольським РВ УМВС України у Дніпропетровській області 03 лютого 2004 року. Однак з доданої позивачем копії паспорту позичальника та з копії паспорту відповідача вбачається, що на фотокартках зображені різні особи. Відповідач стверджує, що будь-яких кредитних договорів з позивачем у зазначену дату не підписував, не є стороною кредитного договору, а зазначений кредитний договір укладений внаслідок шахрайських дій. 18 жовтня 2013 року під час укладення кредитного договору з позивачем особою позичальника (невідомою особою) було пред`явлено втрачений відповідачем паспорт громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Нікопольським РВ УМВС України у Дніпропетровській області 03 лютого 2004 року із переклеєними фото цієї особи (не відповідача). Згодом [PERSON] було отримано новий паспорт серії [NUMBER] виданий Нікопольським РВ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 19 червня 2014 року. В матеріалах справи наявна також відповідь на відзив представника позивача, що надійшла на адресу суду 18 березня 2019 року (а.с. 58-60), згідно якої представник позивача просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що при оформленні кредиту, заява на отримання кредиту підписувалася повнолітньою, дієздатною особою. При оформленні кредитного договору позичальником були надані всі необхідні документи (паспорт, ІНН), які повністю відповідали загальним вимогам встановленим Постановою ВРУ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України» з урахуванням аналізу яких співробітник банку не міг відмовити клієнту в частині оформлення кредиту. В той же час відповідачем не надано належних доказів про втрату або заволодіння третіми особами паспортом клієнта або про звернення з відповідною заявою до компетентних органів, тому вважає, що позовні вимоги обґрунтовані у повному обсязі. Крім того протягом дії кредитного договору відбувалася сплата щомісячних платежів по кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості, відповідач не спростовує доводи в частині часткового здійснення ним погашення заборгованості по кредитному договору. Таким чином, відповідачем не доведено, що грошовими коштами протиправно заволоділа інша особа. Також в матеріалах справи наявні заперечення [PERSON] , що надійшли на адресу суду 03 травня 2019 року (а.с. 66-68), в яких відповідач зазначає, що є інвалідом ІІІ групи, виявляє хронічне психічне захворювання у формі легкої розумової відсталості із значним порушенням емоцій і поведінки, що позбавляє його можливості віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними та з 1998 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра Нікопольської районної лікарні у зв`язку з відставанням у психомоторному розвитку на порушенням поведінки. Зазначає, що з початку жовтня по грудень 2013 року він перебував за місцем свого проживання у с. Змагання Нікопольського району Дніпропетровської області та за його не виїздив. З грудня 2013 року в межах кримінального провадження № 12013040340006226 у відношенні нього за ч. 1, ч.2 ст. 185 КК України, він був направлений на обстеження до Обласної психіатричної лікарні у м. Дніпро. З виписки по рахунку, наданої банком вбачається зняття та поповнення рахунку відбувалося з 19 жовтня 2013 року по 22 грудня 2013 року. Таким чином зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме він до певного часу належним виконував свої обов`язки за кредитом та користувався кредитною карткою, тому просить відмовити у позові у зв`язку з недоведеністю та пропуском строку позовної давності.. Крім того, [PERSON] подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 69), згідно якої просить суд застосувати до даного позову позовну давність та відмовити у позові з цих підстав, оскільки з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що останнє погашення заборгованості здійснено 22 грудня 2013 року, в той же час як позов пред`явлено до суду 22 серпня 2018 року, тобто з пропущенням трирічного строку позовної давності, який закінчився 22 грудня 2016 року. В матеріалах справи наявна також відповідь на відзив від позивача, що надійшла на адресу суду 13 червня 2019 року (а.с. 74-77). Ухвалою судді від 24 вересня 2019 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором\~прийнято до свого провадження. Ухвала суду від 24 вересня 2019 року була надіслана сторонам у справі. Сторони у судове засідання не з`явилися, їх неявка у відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18 жовтня 2013 року фізичною особою, яка представилась [PERSON] було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил у ПриватБанку, згідно з якою отримав кредит у розмірі 3900 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В заяві зазначено документ, що посвідчує особу [PERSON] є паспорт серії [NUMBER] , виданий 02 червня 2004 року Нікопольським РВ умвс України в Дніпропетровській області, РНОКПП [NUMBER] (а.с. 9). (а.с. 9). З долучених до позовної заяви документів встановлено, що особу заявника позичальника, було встановлено на підставі паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданий 02 червня 2004 року Нікопольським РВ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 35). Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між сторонами договір. На підтвердження укладення кредитного договору позивачем надана копія заяви (а.с. 2-5), розрахунок заборгованості (а.с. 6-7); довідка про зміну умов кредитування (а.с. 8), анкета заява від 18 жовтня 2013 року (а.с. 9), Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 10), Витяг із Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 11-34) та копія паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , виданий 02 червня 2004 року Нікопольським РВ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 35). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , старт карткового рахунку по картці № [NUMBER] був здійснений 18 жовтня 2013 року, цього з дня встановлено кредитний ліміт 300,00 грн. У подальшому кредитний ліміт по зазначеній картці ще раз змінювався, 11 листопада 2013 року, встановлений кредитний ліміт 3900 грн. (а.с. 8). У даній довідці зазначено строк дії картки до 07 місяця 2017 року. В матеріалах справи міститься виписка за період з 01 січня 1999 року по 18 травня 2019 року за рахунком [PERSON] з якої вбачаються операції за карткою № [NUMBER] , зокрема, зняття готівкових коштів, оплата товарів у магазинах, поповнення карткового рахунку (а.с.79-82), фото клієнта з продуктом Банку (а.с. 83) та довідка про видачу кредитної картки № [NUMBER] з датою відкриття від 18 жовтня 2019 року та терміном дії до липня 2017 року (а.с. 84). В обґрунтування позову позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання в повному обсязі та, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, кредит в порядку і термін, передбачений кредитним договором не повертає, у зв`язку з чим у останнього станом на 30 квітня 2018 року існує заборгованість у розмірі 113623 грн. 77 коп., яка складається з наступного: 3899,19 грн. заборгованість за кредитом; 109724,58 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 18 жовтня 2013 року по 31 січня 2018 року, яка зазначена у розрахунку заборгованості. У відзиві на позовну заяву та запереченнях відповідач [PERSON] заперечує факт укладання кредитного договору, отримання ним кредиту та користування грошима, оскільки його паспорт ним був втрачений, він, в силу свого фізичного стану здоров`я отримав новий паспорт лише у червні 2014 року, а анкета - заява від 18 жовтня 2013 року, що міститься в матеріалах справи підписана іншою особою, оскільки з наданої позивачем копії паспорту позичальника вбачається інша особа, тобто для отримання кредиту невідомою особою було використано завідомо підроблений документ. На підтвердження зазначеного відповідачем додано копію паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] виданого 19 червня 2014 року (а.с. 55) та Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду від 05 лютого 2014 року (а.с. 70). Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, й який є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.1 054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст.207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст.208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Враховуючи встановлені судом обставини справи за вивчивши надані сторонами докази по справі суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у необхідній їх сукупності у відповідності до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України, що станом на дату підписання анкети заяви від 18 жовтня 2019 року паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 02 червня 2004 року Нікопольським РВ УМВС України в Дніпропетровській області був втрачений, та те, що грошовими коштами протиправно заволоділа інша особа. Відповідачем не заявлялося клопотання про проведення експертизи, правом на оспорювання даного договору відповідач також не скористався. Належних та допустимих доказів щодо наявності у відповідача хронічних захворювань на час підписання анкети-заяви також не надано. Згідно інформації, що надана Нікопольським ВП ГУНП в Дніпропетровській області на запит суду, станом на 07 жовтня 2019 року за даними ІТС ІП НПУ встановлено, що [PERSON] з приводу викрадення паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданий 02 червня 2004 року Нікопольським РВ УМВС України в Дніпропетровській області у період часу з 18 жовтня 2012 року по 19 червня 2014 року до органів поліції не звертався, однак встановлено, що вказаний паспорт перебуває на обліку як «втрачений ДОКУМЕНТ» від 08 липня 2014 року. Відомості постановки на облік документа як «втрачений» надавалися Нікопольським РВ ГУ ДМС в дніпропетровській області від 08 липня 2014 року. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, достатніми у своїй сукупності, що відповідач по справі [PERSON] 18 жовтня 2013 року звернувся до позивача із Анкетою-заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», який надав [PERSON] кредит у розмірі 3 900 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В той же час, позивач в обґрунтування заборгованості у розмірі 113623,77 грн., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3899,19 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 18 жовтня 2013 року по 31 січня 2018 року у розмірі 109724,58 грн., зазначив, що укладений з відповідачем кредитний договір є договором приєднання, згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, а Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами Договору б/н від від 18 жовтня 2013 року. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 жовтня 2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Звертаючись до суду з позовом позивач просить, у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нараховану за користування кредитними коштами, а також пеню (комісію) і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємної частини спірного договору. Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, 12 місяців з моменту підписання, пунктом 1.1.7.31 згаданих Умов, позовну давність щодо вимог банку встановлено 50 років. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд звертає увагу на те, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин, з 22 серпня 2014 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом 17 червня 2016 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. При цьому, згідно з ч. 6\~ст.81 ЦПК України\~доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На підставі наведеного вище суд приходить до висновку, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 жовтня 2013 року, шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. На підставі наведеного вище, відсутні підстави вважати, що, при укладенні договору з відповідачем [PERSON] , ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», дотримав вимог, передбачених чинним законодавством України\~\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом. Слід зауважити, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями\~625,\~1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані лише в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 3899,19 грн. В той же час відповідач по справі заявив про застосування позовної давності. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд виходить з наступного. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу. Отже за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, черговими платежами впродовж строку кредитування, тому перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як на це посилається позивач. Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Згідно виписки по рахунку (а.с. 79-82), наданого до суду позивачем, останній платіж по даному кредитному договору здійснено 22 грудня 2013 року. Надалі здійснювалося лише автоматичне списання процентів та штрафів. В той же час строк дії наданої відповідачу картки до 07 місяця 2017 року (а.с. 8). Враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом 19 серпня 2018 року (згідно конверта), тобто в межах трирічного строку позовної давності. З огляду на це, суд відхиляє доводи відповідача про пропуск строку позовної давності за отриманим кредитом. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 3 899,19 грн. В іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч. 1ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 793,99 грн. сплаченого судового збору, який у зв`язку з частковим задоволенням позову розраховується наступним чином: 3899, 19 грн. /113623,77 грн. х 1762,00 грн. = 60,47 грн.

Outcome: partial