Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач 20.04.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 02.10.2015 року, просив витребувати нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] в м. Одесі з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради, виселити [PERSON] та інших осіб, які мешкають за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2013 по справі № 522/20587/13-ц визнано за [PERSON] право власності [ADDRESS], загальною площею 68,85 кв.м. 17.04.2014 року Прокуратурою подано заяву про перегляд даного рішення та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2014 заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси задоволена, зазначене заочне рішення суду від 18.09.2013 скасоване. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.08.2014 позов залишено без розгляду. Таким чином, право власності на самовільно захоплену квартиру припинене ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.14 року, якою рішення суду про визнання права власності за [PERSON] від 18.09.2013 скасоване. Відповідно до листа Приморської районної адміністрації № 01-12/2708 від 16.12.2014 останньою рішення щодо надання зазначеної квартири, укладання договору найму не приймалися, ордер не видавався. [PERSON] на квартирному обліку при Приморській райадміністрації не перебуває. Перевіркою також встановлено, що спірна квартира на час розгляду справи не була приватизованою, а перебувала у комунальній власності. Згідно інформації, наданої виробничою дільницею № 12 КП ЖКС «Порто-Франківський» приміщення, яке займає [PERSON], знаходиться на цокольному поверсі фасадного флігеля будинку [ADDRESS]. Таким чином, спірне майно вибуло з власності Одеської міської ради поза його волею всупереч чинному законодавству, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з боку позивача. У судове засідання 19.10.2015 року з'явились представник Одеської міської ради - Стефановська Олена Андріївна (діє на підставі довіреності від 23.03.2015 року) та представник Прокуратури Приморського району м. Одеси - Фещук Олена Миколаївна (діє на підставі довіреності від 27.05.2015 року), позовні вимоги підтримали у повному обсязі, пояснили, що оскільки заочне рішенні від 18.09.2013 року скасовано, право власності відповідача на спірне приміщення припинено, інших підстав для виникнення у відповідача права власності на спірне приміщення не має. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причин. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та його представника, вважаючи заяву представника відповідача про відкладення слухання справи необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на розгляді у Приморському районному суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/20587/13-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності та заочним рішенням від 18.09.2013 року визнано за [PERSON] право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS], житловою площею 48,19 кв.м., загальною площею 68,85 кв.м., яка складається в цілому з приміщень: двох житлових кімнат площами відповідно 27,12 та 21,07 кв.м., кухні площею 10,58 кв.м., санвузлу площею 2,88 кв.м., тамбур-вітальні 7,20 кв.м (а.с.18). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2014 року за клопотанням прокурора Приморського району м. Одеси вищезгадане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 28.08.2014 року позов [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності залишено без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а.с.16-17). У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ). Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ЦК (статті 2, 318, 324) суб'єктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією; Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Також даною статтею встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Відповідно до п.21 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Згідно до ст.. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно довідки КП «ЖКС «Порто-Франківський» №46/11 від 15.01.2015 року, квартира [ADDRESS] була надано двірнику [PERSON] на час його роботи на підприємстві. Останній за вказаною адресою не зареєстрований (а.с.11). Згідно довідки КП ЖКС «Порто-Франкіський» № 2 від 15.01.2015 року [PERSON] працював в КП «ЖКС «Порто-Франківський» на посаді двірника ПУ-№12 з 01.12.20112 року Пр.№414/12-л від 30.11.2012 року по 28.02.2014 року Пр.№41/3 від 28.02.2014 року (а.с.6). Тобто, на теперішній день відповідач звільнений з даного місця роботи. З листа Приморського районної адміністрації Одеської міської ради №01-12/2708 від 16.12.2014 року вбачається, що договір найму квартири [ADDRESS] з відповідачем не укладався; рішень стосовно надання вказаної квартири гр.. [PERSON] ПРА ОМР не приймалось; на квартирному обліку гр.. [PERSON] не перебував; ордер на зазначену квартиру гр.. [PERSON] не видавався; відомості стосовно реєстрації гр.. [PERSON] у зазначеній квартирі та стосовно осіб на яких (було) та відкрито особові рахунку в Приморській районній адміністрації відсутні (а.с.5). У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності, інших речових прав, іпотеки чи обтяжень згаданої квартири (а.с.14-15). У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Враховуючи, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2013 року, яке стало підставою для виникнення права власності у відповідача на спірну квартиру, станом на сьогоднішній день скасовано, рішень щодо відчуження спірного майна уповноваженим органом місцевого самоврядування на користь відповідача не приймалось, інших підстав на встановлення факту правомірного володіння відповідачем спірним приміщенням судом не знайдено, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог В.о. заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради стосовно витребування нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] в м. Одесі з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради. Згідно до ст.. 109 ЖК, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 116 ЖК передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Зважаючи на те, що відповідач самовільно, без дозволу позивача зайняв спірне приміщення і перешкоджає користуватися цим приміщенням, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та вважає за можливе позов задовольнити частково. Вимоги позивача щодо виселення зі спірного приміщення [PERSON] та інших осіб, які мешкають у ньому, підлягають частковому задоволенню, а саме в частині виселення [PERSON]. Належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що у зазначеній квартирі проживають інші особи, крім відповідача, у матеріалах справи відсутні та позивачем таких доказів суду також не надано, тому,

Outcome: partial