Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , вернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про визнання розписки ( договору позики) частково недійсною, просить суд: визнати недійсною розписку /договору позики/ від 17.04.2016 року, укладену між [PERSON] ,\~ діючої від імені [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] в частині боргу у сумі 70 000 доларів США, зазначивши суму боргу у розмірі\~ 64 000 доларів США. В обґрунтування\~ заявленого позову вона посилається на те, що у зв`язку з матеріальними складнощами нею разом з її чоловіком у 2016 році вирішено взяти у борг грошові кошти у [PERSON] . Так, 17.04.2016 року вона, діючи від імені свого чоловіка [PERSON] \~ на\~ підставі довіреності\~ від 31.08.2011 року, отримала в борг 70 000 доларів США під заставу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] з зобов`язанням повернути борг до 17.04.2020 року. Вказує, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] 05.02.2019 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка. Вважає укладений договір позики частково недійсним за підстав того, що правочин вчинено під впливом тяжкої обставини для них з чоловіком й вкрай на невигідних умовах потреба у сплаті інших боргів та ремонту у будинку. Стверджує, що термінова необхідність у коштах призвела до неможливості оцінити ситуацію та укладенні договору на вкрай невигідних умовах, чим і скористався відповідач. Більш того, зазначає, що починаючи з лютого 2019 року нею особисто сплачено 6000 доларів США у рахунок боргу, про що надані розписки. Так, на підтвердження сплачених коштів на оригіналі розписки від 17.04.2016 року відповідачем [PERSON] проставлені дати та суми виплачених коштів / 10.02.2019 2500 доларів США/, 17.06.2019 року 2500 доларів США. Крім того, стверджує, що у 2019 році [PERSON] повідомив її про часткову переуступки боргу [PERSON] та подальшої сплати боргу саме йому. Так, 05.10.2019 року вона передала у рахунок погашення заборгованості співвідповідачу [PERSON] -1000 доларів США. Відтак, на момент звернення до суду з позовом, у рахунок погашення заборгованості нею сплачені 6000 доларів США. З урахуванням усього вищенаведеного, вона вважає, що існують усі підстави для задоволення її позовних вимог. 21 січня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 17.02.2021 року, від відповідача до суду надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого відповідач підтвердив факт укладення між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] договору позики, за умовами якого [PERSON] отримала від нього у борг грошові кошти на суму 70 000 доларів США, що станом на день укладання угоди становило 558600 грн.\~ Вказує, що складання розписки [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] свідчить про прийняття усіх її умов. Отже, 17.04.2016 року сторони погодили умови позики, її строк, суму та кінцеву дату повернення виконання. Таким чином, зміст оспорюваної розписки підтверджує факт укладення в письмовій формі між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] договору позики. Щодо посилання позивача на часткову сплату боргу, вказує, що такі дані є неправдивими, адже приєднані позивачем розписки про сплату нею певних сум складені нею особисто та в них відсутнє погодження з боку відповідача, про те, що він як кредитор прийняв часткове виконання зобов`язання. В той же час звертає увагу суду, що оригінал розписки від 17.04.2016 року не містить будь-яких дописів щодо повернення грошових коштів. Отже, знаходження основної розписки у позикодавця свідчить про невиконання боржником своїх обов`язків із повернення боргу, а відтак підстави для задоволення позову взагалі відсутні. 17 лютого 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна її заява про\~ розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява про\~ розгляд справи у відсутність, проти задоволення справи заперечує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши вступне слово представника відповідаа, дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 17 квітня 2016 року за попередньої домовленості між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , діюча за довіреністю від 31.08.2011 року від імені [PERSON] взяла в борг 70 000 доларів США під залог будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження отриманих коштів позивачем була складена письмова розписка, яка у сенсі розуміння ч.2\~ ст. 1047 ЦК України враховується судом як укладання між сторонами правочину позики. Вказане не спростовується жодною із сторін. Судом встановлено, що оригінал розписки від 17 квітня 2016 року знаходиться у відповідача - [PERSON] та досліджена розписка не містить будь - яких дописів щодо часткового погашення заборгованості позивачем - [PERSON] . Так, за умовами договору позики від 17.04.2016 року, [PERSON] , діюча від імені та інтересах [PERSON] зобов`язалась повернути отриманий нею від [PERSON] борг в повному обсязі до 17 квітня 2020 року. Разом\~ з тим, судом вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , а його дружина [PERSON] прийняла спадщину та отримала відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом 05.02.2019 року на 53/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] . Позивач вказує, що отримана позика була отримана під впливом тяжкої обставин й на вкрай невірогідних умовах, тому такий правочин є недійсним Так, ст.202 ч.1 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до судової практики суд задовольняє позов про визнання такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи. Проаналізувавши надані позивачем докази, суд вважає, що вищенаведені підстави застосування ст. 233 ЦК України, доведені не були. Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.23 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Ч. 1 ст. 233 ЦК України, передбачено, що правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, це - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Ті обставини, які позивач поклала в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами. Так, потреба у ремонті будинку та сплаті інших боргів в розумінні положень ст. 233 ЦК України, не є тяжкими обставинами, що слугували би підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Більш того, позивачем не доведено, що за відсутності таких обставин нею взагалі б не укладався подібний правочин або він був би вчинений на інших умовах. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вищенаведених норм чинного законодавства, позивачем не підтверджено належними, достатніми, об`єктивними та достовірними доказами потреба в укладанні договору позики, що виникла під впливом тяжкої обставини, а ті доводи, що термінова необхідність у коштах призвела до неможливості оцінити ситуацію та укладанні договору позики на вкрай невигідних умовах, не приймаються судом до уваги, адже потреба у ремонті та сплаті інших боргів не є тяжкими обставини в сенсі розуміння\~ ст. 233 ЦК України. Стосовно стверджень позивача про часткову сплату суми позики, судом встановлено наступне. Так, в підтвердження сплати особисто позивачем суми коштів у рахунок боргу за договором позики від 17.04.2016 року на протязі 2019 року нею додані копії розписок. У розписці від 10.02.2019 року вказано, що [PERSON] передає [PERSON] в рахунок погашення боргу по розписці від 17.04.2016 року грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. Згідно розписки [PERSON] від 17.06.2019 року, вона передає [PERSON] в рахунок погашення боргу по розписці від 17.04.2016 року грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. А з розписки від 05.10.2019 року можна дослідити, що [PERSON] передає [PERSON] в рахунок погашення боргу по розписці від 17.04.2016 року, укладеній [PERSON] , діючої за довіреністю від 31.08.2011 року від імені [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000 доларів США /підставність передачі грошей у наведеній сумі співвідповідачу [PERSON] зазначається зі слів позивача переуступкою вимог кредитора [PERSON] [PERSON] /. Разом\~ з тим, суд не приймає такі розписки в якості належних доказів внесення позивачем суми коштів в рахунок виконання своїх зобов`язань за договором позики, з огляду на те, що вони не підтверджують часткове виконання боргу позивачем. Посилання у них на момент передачі /цитуємо фраза «передаю..»/ є свідченням лише наміру передачі коштів, та без затвердження цього факту особою, яка приймає таке зобов`язання, позикодавця /кредитора/, не є підтвердженням належного виконання боргового зобов`язання з повернення коштів. Задля повного та всебічного розгляду справи, в судовому засіданні також був оглянутий оригінал розписки від 17.04.2016 року, за якою позивачем, що діяла за довіреністю від свого чоловіка було отримано суму боргу у розмірі 70 000 доларів США. Дослідивши наданий доказ, суд погоджується\~ з доводами відповідача [PERSON] , що викладені нею у письмовому відзиві від 17.02.2021 року про те, що в оригіналі розписки не містяться жодних дописів про внесення будь-яких коштів позивачем в рахунок виконання нею своїх боргових зобов`язань. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Приписами ст. 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Між тим, в ході розгляду справи підтверджено, що борговий документ був наявний у відповідача, а ті розписки, що є у позивача не підтверджують часткової сплати нею боргового зобов`язання з підстав відсутності прийняття такого виконання кредитором або видачі ним особисто відповідних розписок про отримання в рахунок виконання договору позики від 17.04.2016 року певних грошових сум. Відтак, відсутні жодні правові підстави для визнання розписки / договору позики/ від 17.04.2016 року\~ недійсною. Крім того, самі вимоги позивача є досить суперечливими та не чіткими. В прохальній частині позову позивач просить визнати недійсною розписку від 17.04.2016 року в частині розміру боргу в сумі 70 000 доларів США, зазначивши суму боргу в розмірі 64 000 доларів США. Проте, до компетенції суду не входить затвердження боргових розписок /навіть за доведеності сплати позивачем суми боргу у рахунок зобов`язання за договором/. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції право на судовий захист, звертаючись до суду особа в позові вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Оглянувши та перевіривши усі надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази, суд вважає їх необґрунтованими та недоведеними, а заявлені вимоги у не передбачений законом спосіб не сприятимуть відновленню прав позивача. Згідно ч.1 ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи усе вищевикладене, суд, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність, прийнявши до уваги норми діючого законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, прийшов до висновку, що вимоги позивача\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання розписки / договору позики/ частково недійсною є необґрунтованими, недоведеними та\~ такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed