Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Стрижак Є.Ю.звернувся до суду з уточненим позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») про визнання договору кредитування недійсним, посилаючись на наступне. 02.04.2012 року між позивачем [PERSON] з метою укладення кредитного договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було підписано анкету-заяву, відповідно до якої позивачу було емітовано та видано кредитну картку та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка Ініверсальна, 55 днів пільгового періоду». Позивач, не заперечуючи факт користування наданими кредитними коштами, вважає, що умови кредитування не були належним чином доведені до відома та достатньо зрозумілі. В підписаній ним анкеті-заяві від 02.04.2012 року не зазначені тип кредиту, загальний розмір кредиту, порядок та умови надання кредиту, строк надання кредиту, процентна ставка кредитування, порядок повернення кредиту, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення або ухилення від виконання зобов`язання, не вказано строк повернення кредиту. Позивач вважає, що до відносин, які виникли із відповідачем не підлягало застосування положення статті 634 ЦК України, оскільки укладення договору приєднання може мати місце лише у випадку погодження з умовами, які відкрито встановлені у формулярах або інших стандартних формах, в той час як Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу підписання анкети-заяви до моменту звернення позивача з позовом до суду, тобто кредитором могло б бути надано до суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення вимог про стягнення заборгованості. За вказаних обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть, на думку позивача [PERSON] , розцінюватися як стандартна (типова) форма. Позивач вказує, що Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені як в даному випадку в анкеті-заяві позичальника. Крім того, [PERSON] , посилаючись на Закони України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування» зазначає, про необхідність особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах. Так, позивач наводить правовий висновок Великої Палати Верховного суду по справі № 342/180/17-ц, в якому зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих прав тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин, [PERSON] вважає, що при укладанні договору № б/н від 02.04.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених ст.12 «Про споживче кредитування» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а також зобов`язання сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.Способом захисту порушених прав та інтересів [PERSON] визначив визнання недійсним договору № б/н від 02.04.2012 року, по якому утворена заборгованість на користь АТ КБ «ПриватБанк». 15.03.2021 року на адресу суду АТ КБ «ПриватБанк», в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив на позовну заяву з викладенням наступних заперечень проти вимог [PERSON] . Так, АТ КБ «ПриватБанк» публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг, які являються публічною офертою. Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання. Відповідач вказує, що [PERSON] , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 02.04.2012 року, тим самим уклав з АТ КБ «ПриватБанк» договір на отримання кредиту, що узгоджується зі ст. ст. 634, 639 ЦК України. АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що позивач в момент укладання договору був належним чином ознайомлений з умовами кредитування. В анкеті-заяві від 02.04.2012 року, яку підписав [PERSON] , особисто зазначено інформацію для отримання кредитної картки, та висловлено згоду своїм підписом на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна», при цьому засвідчив, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. До матеріалів справи долучено довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», з якої чітко вбачається, що [PERSON] встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5 % (30 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Приймаючи до уваги те, що за ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то відсутність підпису [PERSON] в Умовах і Правилах надання банківських послуг, при наявності письмового свідчення про те, що він ознайомлений у письмовому вигляді і згоден з Умовами та Тарифами, що анкета-заява разом із Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що Умови укладені поза межами договору та не є допустимими доказами. АТ КБ «ПриватБанк» надано суду виписку з карткового рахунку, відкритому на підставі анкети-заяви від 02.04.2012 року, яка є первинним документом бухгалтерського обліку і підтверджує факт користування кредитним лімітом, часткове погашення заборгованості, що, зокрема, підтверджує згоду [PERSON] з умовами договору, розуміння та визнання виниклих зобов`язань. З огляду вказаного, АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що позивачу добре були відомі і зрозумілі умови договору, певний час зобов`язання за кредитом виконувалися належним чином, а тому твердження про незнання тарифів, умов та правил не можуть відповідати дійсності. Позивач та його представник в судове в судове засілання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності в судовому засіданні. Позов підтримують, просять ухвалити рішення на підставі письмових матеріалів у справі. Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В наданому відзиві просив суд розглянути справу в його відсутність, в позові просить відмовити. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 02.04.2012 року між позивачем [PERSON] з метою укладення кредитного договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було підписано анкету-заяву, відповідно до якої позивачу було емітовано та видано кредитну картку та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в подальшому неодноразово відбулася зміна кредитного ліміту. Надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг позивачем не підписані. З розрахунку, наданого суду АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 02.04.2012 року, станом на 31.05.2020 року утворена заборгованість в загальній сумі 108116,94 гривень, в тому числі 1885,58 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 104431,36 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, заборгованість по пені в сумі 1800,00 гривень. На теперішній час [PERSON] оспорює договір № б/н від 02.04.2012 року, порушує вимогу визнання його таким, що має істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, несправедливим та недійсним в цілому. Стаття 55 Конституції України про права і свободи людини і громадянина, які захищаються судом, передбачає, що кожен має право будь-якими, незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Засоби захисту судом цивільних прав та інтересів визначені в ст. 16 ЦК України, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Судом надано оцінку обґрунтованості вимог [PERSON] з урахуванням доводів, аргументів АТ КБ «ПриватБанк» щодо безпідставності позову. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При цьому, ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Судом під час розгляду справи встановлено, що 02.04.2012 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг. В анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 02.04.2012 року позивачем заповнено такі графи (розділи): персональні дані (ПІБ, дата народження, РНОКПП, дівоче прізвище матері, серія, номер, ким та коли виданий паспорт, адреса реєстрації та проживання, контактна інформація (номер телефона); додаткова інформація (освіта, тип володіння нерухомістю за адресою проживання, дані про володіння транспортним засобом); інформація про працевлаштування (соціальний статус, місце роботи, службове становище, стаж роботи, розмір місячної заробітної плати; сімейний стан, відомості про дітей. Після заповнення вказаних розділів слідує, що ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку [PERSON] виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку, що засвідчено його підписом. Особистому підпису [PERSON] та даті заповнення Анкети-заяви (02.04.2012 року) передує речення (надруковано) наступного змісту: «Я згоден (- на) з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнтів, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (- лась) і згоден (-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Я зобов`язуюся виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами та сайті ПриватБанку www.privatbank.ua». Відповідно до Витягу з Тирифів про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» [PERSON] ознайомився з фінансовими умовами надання кредиту, відсотковою ставкою у розмірі 2,5 % на місяць (30 % на рік), розміром щомісячних платежів (7 % від заборгованості, але не менш 50 гривень та не більше залишку заборгованості), строком внесення щомісячних платежів (до 25 числа, який слідкує за звітним), розміром комісії, пені, штрафів при порушенні строків платежів, детальною розшифровкою щодо нарахування процентів та комісії, прикладами використання кредитних коштів. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту оспорюваного договору № б/н від 02.04.2012 року, укладеного між сторонами, вбачається, що [PERSON] власноручно підписав угоду та особисто підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на дату виникнення договірних відносин) та в п. 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за № 168, чинних на час укладення договору), - що спростовує доводи сторони позивача з приводу неможливості застосування до спірних відносин положення ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України ч.1 ст. 634 ЦК України (вимоги до договору приєднання). Суд погоджується з посиланням позивача [PERSON] на те, що факт відсутності його особистого підпису під Умовами та Правилами надання банківських послуг є підставою вважати, що такі Умови та Правила не є складовою частиною оспорюваного кредитного договору. Проте суд не згоден з позицією позивача стосовно того, що цей факт є самостійною підставою для визнання недійсності вказаного кредитного договору в цілому. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постановах від 02.07.2020 року у справі № 266/3862/18, та від 09 жовтня 2019 року в справі №415/2506/15-ц, який, надаючи правову оцінку доводам сторін з аналогічними спірними правовідносинами, вказав, що посилання про те, що Умови та Правила надання банківських послуг позивач не підписував є підставою вважати, що такі Умови та Правила не складова частина оспорюваного кредитного договору, проте не є самостійною підставою його недійсності. Позивач [PERSON] на момент звернення до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитної картки, підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору № б/н від 02.04.2012 року та в подальшому частково виконував його умови. Доводи щодо необізнаності про умови кредитування, їх оцінювання як такі, що порушують принцип справедливості як особливого захисту пересічного споживача фінансових послуг, - виникли у позивача [PERSON] вже за значної заборгованості по кредиту. Будь-яких доказів протилежного стороною позивача суду не надано. З урахуванням вказаного, суд приходить до переконання, що позивач [PERSON] не довів підстав, передбачених ст.203 ЦК України для визнання недійсним договору № б/н, укладеного 02.04.2012 року з АТ КБ «ПриватБанк». [PERSON] , позиваючись до суду за захистом своїх прав в спосіб визнання кредитного договору недійсним посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів» (на тлумаченні яких ґрунтується правова позиція Великої Палати Верховного суду по справі №342/180/17-ц, яку наводить позивач, мотивуючи свої позовні вимоги). Стаття 18 Закону України Закони України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, зокрема в частині 5 цієї норми передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. [PERSON] не надав належних доказів того, що відповідач АТ КБ «ПриватБанк» порушив принцип добросовісності та умови договору приводять до істотного дисбалансу договірних правовідносин та обов`язків сторін, оскільки обставини, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, спростовуються матеріалами справи, як щодо укладення кредитного договору, так і щодо обізнаності його істотних умов. В позовній заяві [PERSON] зазначається про необхідність особливого захисту пересічного споживача банківських послуг, який з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. На такі доводи позивача (фактично викладено правовий висновок Великої Палати Верховного суду по справі № 342/180/17-ц, яка посилається на положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів») - суд реагує наступним. Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на дату виникнення договірних відносин) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким чином, на законодавчому рівні захищено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Отже, позивач [PERSON] не був позбавлений можливості відмовитися від оспорюваного договору № б/н від 02.04.2012 року протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом відповідного повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором. Разом з тим, в передбачений законом строк [PERSON] від договору не відмовлявся, жодних заперечень щодо змісту правочину не висловлював, користувався кредитом, та протягом понад 9 років не оспорював його дійсність, тобто вважав умови договору такими, що не порушують його прав, як споживача фінансового продукту. Суд звертає увагу на те, що з копії виписки по картрахунку [PERSON] по картці № [NUMBER] року слідує, що по вказаній карті протягом 2012-2014 років здійснювалися операції згідно кредитного договору: видача готівки, поповнення картрахунку, придбання товарів через торгівельну мережу, перекази на картрахунки, експрес-платежі, поповнення мобільного рахунків через мережу Приват-24 тощо, тобто споживачем фінансових послуг повністю використовувася практично весь спектр можливих послуг вказаного банківського продукту. В контексті вказаного, суд зазначає, що якщо особа, яка підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями - підстави для визнання такого договору неукладеним або недійсним об`єктивно відсутні. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину (правова позиція Верховного суду в постанові від 29.07.2020 року у справі №753/10779/16-ц). З огляду на викладене суд вважає, що подання позову про визнання кредитного договору недійсним спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань з погашення заборгованості за договором № б/н від 02.04.2012 року. З огляду на встановлені обставини, [PERSON] не надав належних, достатніх доказів для визнання кредитного договору б/н від 02.04.2012 року недійсним з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Окремо суд вважає за необхідне акцентувати увагу, що оскільки відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, під час розгляду даної справи підлягає встановлення та перевірка чи дійсно порушуються права позивача у зв`язку з відсутністю в оспорюваному договорі № б/н від 02.04.2012 року умов, передбачених Правилами надання банківських послуг, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати; по своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Суд критично оцінює аргументи сторони позивача на обґрунтування заявлених вимог, як такі, що є виключно формальними (за змістом позов включає в себе фактично виклад правових норм статей цивільного законодавства), і такими, що не підтверджені у відповідності до ст. ст. 76-79 ЦПК України жодними належними доказами. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають врахуванню під час ухвалення рішення, - приходить до висновку про відмову в позові. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1681,60 грн за дві позовні вимоги немайного характеру. В подальшому при зміні позовних вимог позивач просив задовольнити одну позовну вимогу немайнового характеру та повернути надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 840,80 грн. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша - компенсується за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», де позивач є споживачем, який звернувся до суду з позовом про захист його прав, сплативши при цьому судовий збір, суд вважає за можливе повернути позивачу як надмірно сплачену суму судову збору, так і сплачений судовий збір за позовну вимогу по уточненому позову, а судові витрати по справі відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановлену Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed