Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 27 вересня 2019 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, який в подальшому неодноразово уточнювала. Позовну заяву обґрунтовувала тим, що є співвласником майна за адресою: [ADDRESS] . В квартирі зареєстровано місце проживання внука [PERSON] , 1986 року народження, який є співвласником квартири, але вже тривалий час за місцем реєстрації не проживає, виїхав за кордон на постійне місце проживання. В своїй уточненій позовній заяві просила визнати [PERSON] , 1986 року народження, таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзив на позовну заяву не подавав, з жодними клопотаннями до суду не звертався. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить таких до висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 травня 1998 року, виданого відділом приватизації житла, є співвласником на праві приватної спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] . Іншими співвласниками квартири є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Встановлено, що відповідач [PERSON] є співвласником на праві приватної спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] та у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання, що підтверджується даними Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Полтавської міської ради. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Норми ст. ст. 386, 391 ЦК України передбачають умови та порядок захисту права власності. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право користування є однією із складових права власності. Частиною 2 ст. 317 ЦК України передбачено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач [PERSON] вказує, що є одним із співвласників спірного жилого приміщення та не оспорює тієї обставини, що відповідач [PERSON] є також співвласником квартири [ADDRESS] . Як встановлено судом спірне житло, а саме квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності в тому числі і відповідачу. Відповідач [PERSON] , будучи співвласником житла, має рівні з позивачем права щодо володіння, користування і розпорядження вказаною квартирою. Фактичне місце проживання відповідача не впливає на зміст права власності та не позбавляє його права на користування майном. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач фактично заявляє вимоги про обмеження відповідача [PERSON] в праві власності на житло. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені нею судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed