Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач 14.09.2020 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та відповідачем 27.02.2017 року було укладено усний договір позики, згідно з яким позивач надала відповідачу грошові кошти у розмірі 20000,00 грн. Грошові кошти надавалися відповідачу частинами: у лютому 2017 року передала відповідачу 10000,00 грн., у грудні 2017 року передала відповідачу ще 10000,00 грн. Відповідно до усної угоди відповідач зобов`язався повернути суму позики до березня 2018 року, але до тепер борг не сплачено. Позивач звернулася до Авдіївського відділення поліції із відповідною заявою. Просить суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу у розмірі 20000,00 грн. та судові витрат по справі. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.02.2021 року відкрито провадження по справі, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, де заперечував проти позовних вимог, просив розглянути справу без його участі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Звертаючись із даним позовом позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 20000,00 грн. за усним договором позики. Отже, спір між сторонами виник щодо повернення позичальником грошових коштів позикодавцеві. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. На підтвердження укладання договору позики позивач не надав будь-яких доказів, зокрема розписки про отримання в борг грошових коштів, яка за своєю суттю мала б бути документом, який видається боржником кредитору за договором позики, та який може підтвердити як укладення такого договору, так і його умови, а також засвідчити отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію роз`яснену у Постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц (провадження №61-7418св18), де зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У даній справі позивач зазначала, що між нею та відповідачем укладено усний договір позики у розмірі 20000,00 грн. Враховуючи вимоги ст. 1047 ЦК України у даному випадку договір позики мав укладатися у письмовій формі. З урахуванням того, що позивач зазначав про укладання все ж таки усного договору позики, позивач мав хоча б надати суду розписку позичальника або інший документ, який посвідчує передання відповідачу визначеної грошової суми, та сам по собі підтверджував би факт укладання договору. Статтею 1051 ЦК України визначено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Тобто, передача грошей за договором позики не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У позовній заяві позивач зазначала, що вона зверталася до відділення поліції у м.Авдіївка із заявою про притягнення відповідача до відповідальності за фактом не повернення грошових коштів. З листа Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області від 09.09.2020 року за №К-11/402/01-2020 вбачається, що заява [PERSON] була зареєстрована в журналі єдиного обліку Покровського ВП ГУНП в Донецькій області за №5154 від 08.09.2020 року. Проте, дана заява не містить інформації щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за фактом звернення [PERSON] з приводу шахрайства за частиною першою статті 190 КК України. У листі зазначено про відсутність у повідомленні ознак кримінального правопорушення без виконання вимог КПК України. Заявником дані дії працівників поліції оскаржено не було, відомості до ЄРДР за її заявою не внесено, досудове розслідування за фактом шахрайства за частиною першою статті 190 КК України не проводилося. Слід зазначити, що статтею 82 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування, згідно з якою вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Позивачем не надано суду а ні розписки про передачу грошових коштів, а ні вироку суду в кримінальному провадженні, а ні ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили та є обов`язковими для суду, та за яким було б встановлено факт передання [PERSON] грошових коштів [PERSON] . Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви з підстав не доведення позивачем факту передачі грошових коштів відповідачу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі не відшкодовуються.

Outcome: dismissed