Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 липня 2019 року звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2009 року. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідач неофіційно працює, має певні доходи, у нього нормальний стан здоров`я, інших утриманців немає, а тому спроможний надавати матеріальну допомогу сім`ї. Однак протягом тривалого часу діти повністю знаходяться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає взагалі. Позивачу самій важко забезпечити потреби трьох дітей, купувати їм одяг, взуття, продукти харчування, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, тому не має можливості працювати. Важке матеріальне становище в сім`ї спонукало її звернутись за захистом до суду. У зв`язку з цим просила стягувати з [PERSON] в її користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей, в розмірі по 1500 гривень на кожну дитини щомісячно з дня подання позову до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Зазначила, що працювала на посаді заступника керуючого супермаркету «Вопак» у місті Володимир-Волинському, однак в даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому працювати не може. Щомісячно отримує соціальну допомогу багатодітній сім`ї в розмірі 1700 гривень та допомогу при народженні дитини в розмірі 860 гривень. Однак, вказаних коштів їй не достатньо для утримання сім`ї. Відповідач із 2011 року не працює, живе виключно за кошти своєї матері, яка знаходиться на заробітках в Італії, та витрачає їх виключно на власні потреби. Незважаючи на свій обов`язок у рівних частках із дружиною утримувати неповнолітніх дітей, допомоги сім`ї не надає. Вказала, що сім`я забезпечена житлом, оскільки проживає у будинку відповідача за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував щодо можливості стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, однак просив їх визначити у мінімально встановленому законодавством розмірі, тобто по 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Фактичні обставини, викладені позивачем у позовній заяві заперечив частково, в судовому засіданні вказав, що відповідач також має на утриманні двох дітей від іншого шлюбу, не працевлаштований, а тому не має можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі. Подав до суду копії свідоцтв про народження дітей від іншого шлюбу та копію трудової книжки відповідача. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до задоволення, однак частково, виходячи з наступних підстав. У відповідності до принципу диспозитивності, визначеному у ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України закріплено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В силу положень ст.ст.81, 83, 177-178 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а відповідач зобов`язаний додати до свого відзиву на позовну заяву всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення. До своєї позовної заяви [PERSON] додала копії свідоцтв про шлюб та про народження дітей, копію власного паспорта громадянина України та картки платника податків. Разом з тим, у судовому засіданні позивач подала виписку із карти стаціонарного хворого № 3927 про те, що має проблеми із здоров`ям, оскільки хворіє на діабет, лікувалась стаціонарно з 24 червня по 03 липня 2019 року. Відповідач у справі відзиву не подав, до справи долучив копії свідоцтв про народження дітей від іншого шлюбу, а саме: [PERSON] , [INFO] (яка вже є повнолітньою) та [PERSON] , [INFO] , а також власної трудової книжки [NUMBER] , у відповідності до записів якої з 2011 року не працює. Інших доказів, зокрема про стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище сторін, наявності у них рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, а також того, що діти відповідача від першого шлюбу знаходяться або не знаходяться у нього на утриманні, або щодо інших обставин, які мають істотне значення для справи, сторонами до суду подано не було. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В ході розгляду даної справи сторонами не заперечувались факти того, що в даний час троє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , фактично повністю утримуються за рахунок позивача. Представник відповідача погодився з тим, що його довіритель є здоровим працездатним чоловіком, однак не може собі знайти відповідної роботи. Матеріальну допомогу йому надає його мати, яка проживає в Італії. Разом з тим сторони не заперечували і того факту, що мати відповідача надає матеріальну допомогу і його дітям від першого шлюбу, допомагає старшій повнолітній дочці [PERSON] в оплаті навчання, молодший син від першого шлюбу [PERSON] в даний час проживає також із матір`ю відповідача в Італії. У зв`язку з цим, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки у суду не виникло обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаних відповідачем обставин, суд приймає їх до уваги як такі, що не підлягають доказуванню. Часткове визнання відповідачем позову є підставою для задоволення вимог в частині ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів, що ним також не заперечувалось. З приводу визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню, суд прийшов до наступних висновків. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України,\~батьки зобов`язані\~утримувати дітей\~до їх\~повноліття.\~Сім`я,\~дитинство,\~материнство і\~батьківство охороняються\~державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991\~року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що сторони із 14 вересня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС по місту Володимир-Волинський Володимир-Волинського міського управління юстиції Волинської області. Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] підтверджується, що сторони є батьками трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Із матеріалів справи вбачається, що діти проживають з позивачем. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» зобов`язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Стаття 59\~Закону України\~«Про освіту» передбачає, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У відповідності до ст.150 СК України, а також вказаних вимог законодавства, батьки зобов`язані постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім`ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини. Виконання передбачених ст. 150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. На підставі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відтак судом встановлено, що обов`язок щодо утримання, виховання, навчання та розвиток дитини покладений законодавством на обох батьків. У відповідності до ч.ч.1 та 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. На підставі ч.2 ст.181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року № 2629-VIII встановлено розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2019 році, зокрема: - дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; - дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; - працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні. Згідно своїх вимог, позивач просить стягувати з відповідача по 1500 гривень на кожну дитину щомісяця. Суд зважає на те, що такий розмір стягуваних аліментів є більшим від мінімального розміру аліментів, встановленого законодавством, однак також меншим від мінімального рекомендованого розміру аліментів. Відповідач є здоровим працездатним чоловіком. Інших доказів з приводу наявності об`єктивних причин, які б не дозволяли відповідачу працювати, а відтак і заробляти кошти на утримання своєї сім`ї та неповнолітніх дітей ним до суду не надано. У відповідності до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За даною нормою праця є правом людини, а не її обов`язком. Кожна людина вправі самостійно визначати потребу свого працевлаштування. Разом з тим відповідач є батьком, який у відповідності до Закону зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей та повинен самостійно визначати необхідність та достатність своїх доходів, які мають бути еквівалентними та в повній мірі кореспондуватися із обов`язковими витратами, до яких в даному випадку відносяться аліменти на утримання неповнолітніх дітей. При вирішенні питання про розмір аліментів суд першочергово враховує життєвонеобхідні потреби дітей, матеріальне ставище позивача, яка самостійно не здатна забезпечити їм необхідний рівень проживання та розвитку. Приймає суд також до уваги незадовільний стан здоров`я позивача, у зв`язку з чим вона витрачає додаткові ресурси та кошти на своє лікування. Однак, судом у рівній мірі враховується і те, що у відповідача є ще двоє дітей, яких він також зобов`язаний утримувати, хоч доказів їх утримання до суду не подав. Проводячи аналіз з приводу встановлення справедливого балансу для визначення розміру участі кожного з батьків в утриманні дітей, суд вважає, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітніх дітей необхідно визначити в розмірі по 1300 гривень щомісячно на кожну дитину. Необхідність стягнення аліментів у більшому розмірі, а саме 1500 грн., позивачем не доведено, а менший розмір аліментів є недостатнім для належного виховання та утримання позивачем трьох неповнолітніх дітей. Одночасно суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Позов було подано до суду 30 липня 2019 року, а тому аліменти слід стягувати з цієї дати. Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial