Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач - [PERSON] 20.04.2021 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання права власності, в якому просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,06 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для ведення садівництва, у відповідності до меж визначених в Державному акті серії І-ОД 012681, виданому 06.11.2000 року на виконання рішення Одеської міської ради №1476-ХХІІІ від 10.08.2000 року №4515. В обґрунтування позову, позивач стверджує, що 05.08.2020 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала за договорами купівлі - продажу, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолеттою Султаналіївною за р. № 6854, №6852, садовий будинок, загальної площі 41.6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] володіла зазначеним садовим будинком на підставі свідоцтва на право власності на садову будівлю, виданого Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради 08.02.2000 року за № 362. Як стверджує позивачка, при оформленні договорів від 05.08.2020 року [PERSON] стверджувала та гарантувала, що право власності на земельну ділянку, площею 0,06 га, на якій розташований садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , нею не оформлювалося і правовстановлюючих документів вона не отримувала, за наслідком чого позивачка придбала лише житловий будинок, розташований на земельній ділянці, з метою подальшого оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Однак, в березні 2021 року, при зверненні до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, позивачем було встановлено, що за [PERSON] рахується право власності на земельну ділянку, площею 0.06 га, для ведення садівництва на підставі державного акту І - ОД 012681, виданого 06.11.2000 року на виконання рішення Одеської міської ради № 1476 - XXIII від 10.08.2000 року № 4515. За наслідком чого, як стверджує позивач, вона наразі позбавлена можливості позасудового оформлення права власності на земельну ділянку, площею 0,06 га, для ведення садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщений її садовий будинок, загальною площею 41.6 кв.м., житловою площею 23.8 кв.м., придбаний нею у відповідача, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30.04.2021 року, прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 07.06.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання призначене на 29.06.2021 року позивачка не з`явилась, однак до суду надійшла заява від представника про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за його відсутності. Відповідачка у судове засідання призначене на 29.06.2021 року не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлялась, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу місця проживання, однак усі поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення. Також відповідачем не повідомлено суд про поважність причин неявки, відзив на позовну заяву не надано. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право власності на судову будівлю за №005678 від 08.02.2000 року, виданого Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису №14С-стр.198рн.932, [PERSON] на праві приватної власності належала садова будівля під літ. «А», господарської споруди під літ. «Б», яка розташована в [ADDRESS] . Як встановлено судом, 05 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договору купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстровані в реєстрі за №6854, 6852, за умовами яких [PERSON] продала, а [PERSON] придбала за кожним договором по Ѕ частці садового будинку [ADDRESS] , що складається в цілому з одного садового будинку під літ. «А», загальною площею 41,6 кв.м., та споруд під літ. «Б» - літня кухня, №1-7 - огорожа, І - вимощення, розташовані на земельній ділянці, що знаходяться у фактичному користуванні продавця. Зазначені договори слугували підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на садовий будинок [ADDRESS] , по Ѕ частці на підставі кожного договору, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №219129706 та за №219125769 від 05.08.2020 року. За наслідком викладеного вбачається, що позивачка 05.08.2020 року придбала у відповідачки садовий будинок [ADDRESS] , в цілому, який розташований на земельній ділянці, що знаходяться у фактичному користуванні продавця, що засвідчено у вказаних довготах купівлі-продажу. Також, з поданих до суду доказів вбачається, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності відомості про реєстрацію за відповідачем права власності на земельну ділянку, на якій розташований придбаний позивачкою садовий будинок відсутні. Однак, як вбачається 10.08.2000 року Одеською міською радою прийнято рішення №1476-ХХІІІ «Про передачу у приватну власність громадянам-членам садівницького товариства « Абрикос » земельних ділянок, загальною площею 0,2400 га, за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , для садівництва», відповідно до якого передано безкоштовно у приватну власність громадян - членам садівницького товариства « Абрикос » земельні ділянки, загальною площею 0,2400 га для садівництва, зокрема [PERSON] , земельну ділянку, площею 0,0600 га за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається, на підставі зазначеного рішення, 06.11.2000 року Одеською міською радою видано Державний актом на право приватної власності на землю Серії І-ОД №012681, [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0600га, за адресою: [ADDRESS] , для садівництва. Відповідно до п. п. 3, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). За положеннями ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. «е» ст.141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності». Тобто у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що: право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 ЦКУ та ч. 3 ст. 3 Закону про держреєстрацію особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Суд перевірив наявність обов`язкової умови набуття новим власником нерухомості права власності на земельну ділянку - факт наявності такого права на землю у попереднього власника нерухомості. Судом було встановлено, що спірна земельна ділянка площею належала відповідачу на праві власності, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №012681 виданого Одеською міською радою 06.11.2000 року. Таким чином, право на земельну ділянку в набувача - [PERSON] виникло з моменту набуття права власності на садовий будинок, тобто з часу державної реєстрації її права власності на садовий будинок незалежно від будь яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Однак, як вбачається через приховання з боку відповідача інформації про оформлення державного акту на земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок придбаний позивачем, остання позбавлена можливості оформити своє прав на зазначену ділянку. Одночасно судом враховується, що у відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином вбачається, що у позивача не має іншого засобу захисту свого права, як тільки звернення до суду з цивільним позовом, та право позивача дійсно потребує судового захисту, шляхом визнання за останньою права власності на земельну ділянку, площею 0,0600 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для ведення садівництва, у відповідності до меж визначених в Державному акті серії І-ОД 012681, виданому 06.11.2000 року на виконання рішення Одеської міської ради №1476-ХХІІІ від 10.08.2000 року №4515, за наслідком чого суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору підлягає - 11350,00грн.

Outcome: approved