Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 листопада 2015 року звернулася до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб із [PERSON] уклала 28 вересня 1996 року у виконавчому комітеті Пиріжнянської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №11. Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинилися через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. З цих підстав просила шлюб розірвати та малолітніх дітей залишити проживати із нею. В судовому засіданні після закінчення наданого судом строку для примирення позивач підтримала свої позовні вимоги та наполягла на їх задоволенні, стверджуючи про неможливість примирення з відповідачем. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «Склярук». Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 30 листопада 2015 року позов не визнав, вказавши, що можливість збереження шлюбу не втрачена. Після закінчення наданого судом строку для примирення погодився з неможливістю збереження шлюбу та сім»ї. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 28 вересня 1996 року у виконавчому комітеті Пиріжнянської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №11, що, крім пояснень сторін, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №048012, виданим 28 вересня 1996 року відділом записів актів громадянського стану Кодимського району Одеської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Судом на підставі пояснень сторін встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони між собою не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Позивач створила нову сім»ю. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, після закінчення якого сторони констатували неможливість збереження шлюбу. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу є неможливим і таким, що суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно місця проживання малолітніх дітей, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що малолітня дитина буде проживати з позивачем, що не суперечить закону, не порушує законних прав та інтересів сторін та дитини, оскільки згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved