Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач 22.03.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Адміністрації товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та просив визнати недійсною та скасувати угоду №722922 від 30.12.2016 року укладену між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON], стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 69\~190,87 грн. В обґрунтування позову відзначив, що договір між ним та відповідачем було укладено з метою придбання легкового автомобіля ЗАЗ VIDA на суму 248\~850 грн. Згідно з умовами договору ТОВ «АВТО ПРОСТО» гарантувало, що позивач отримає право на отримання автомобіля за умови, якщо виконає всі зобовязання, які випливають із договору та зобовязалось надати позивачу послуги з адміністрування фінансових активів із метою придбання товару в групах відповідно до системи, яка умовно називається АвтоТак і полягає у створенні груп покупців з метою придбання автомобіля. А виконання умов договору позивач 04.01.2017 року сплатив за послуги, повязані зі вступом до системи 8958,60 грн. та в період з 03.02.2017 року по 15.11.2017 року сплатив 14 платежів на суму 60232,27 грн., але отримання автомобіля відклалося. Розмови з представниками в Одесі та по телефону з представниками у Києві до жодних результатів не привели. ТОВ «АВТО ПРОСТО» листом від 30.11.2017 року повідомлено, що виробництва автомобіля ЗАЗ VIDA припинено та його було змінено на автомобіль Ravon Gentry, відповідно і ціна платежів зросла. Позивач вказує, що договір двосторонній та його одностороння зміна не допускається. Позивач тричі звертався до відповідача з вимогами про розірвання договору та повернення йому коштів. Вказує, що спірним договором відповідачем здійснено формування та експлуатацію фінансової схеми, яка передбачає надання споживачам компенсації за сплачені кошти виключно за рахунок залучення інших споживачі, що прямо заборонено законодавством і усі правочини здійсненні з використанням такої схеми є недійсними. Тож, правочини здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Угоду було укладено в місті Одесі, в той час як ТОВ «АВТО ПРОСТО» зареєстроване в Києві та відокремлених підрозділів немає, тож відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають поверненню всі сплачені кошти, оскільки договір укладено поза межами торгівельного або офісного приміщення. Також відповідач порушує ліцензійні умови в частині формування фонду для повернення коштів, який мав би формуватися адміністратора придбання у групах, а не за кошт учасників групи. Ухвалою суду від 28.03.2018 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. До суду 29.05.2018 року надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник ТОВ «АВТО ПРОСТО» просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Представник позивача, вказує, що послуги, що надаються відповідачем унормовану Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Вказує, що діяльність відповідача ліцензована та відповідає всім умовам. Відповідач вказує, що позивач не довів в чому саме полягала омана зі сторони відповідача, також вказує, що він підписався в договорі під пунктом, яким засвідчено ознайомлення позивача з усіма умовами договору. Вказано, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки діяльність відповідача не є пірамідальною схемою. Також зазначено, що договір було укладено на робочому місці спеціаліста консультанта з продажу в ТЦ «Новий привоз» і посилання позивача на ст. 12 Закону України є безпідставними. Вимога про стягнення з відповідача періодичних платежів є передчасною, оскільки строк виконання зобовязань щодо повернення коштів ще не настав, відповідач зобовязаний повернути кошти до 20.02.2020 року. Тож, правових підстав для задоволення позову немає. До суду 14.08.2018 року надійшов відгук на відзив, згідно якого позивач в особі представника [PERSON] вказав, що у позивача та відповідача різні примірники договорів, що свідчить про те, що згоди між сторонами досягнуто не було. Вказують на абсурдність зазначення місця підписання договору як робочого місця продавця. Також позивач відзначає, що відповідачем не було нічого сказано з приводу підстав розірвання договору та доказів того, що виробництва автомобіля, що замовив позивач було припинено. У судове засідання 20.11.2018 року сторони не зявилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 грудня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] було укладено Договір №722922 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобілю) у групі. Предметом угоди є надання учаснику послуг системи «[PERSON] так», спрямованих на придбання автомобіля марки ЗАЗ, модель «VIDA», за ціною 248\~850 грн. На виконання вимог угоди [PERSON] у період з 03.02.2017 року по 15.11.2017 року, з врахуванням сплати за послуги, повзанні зі вступом до групи, сплатив кошти у розмірі 8\~958,60 грн., що не заперечується відповідачем та підтверджується копіями квитанцій доданих до матеріалів справи. [PERSON] 24.01.2018 року надіслав Адміністрації ТОВ «АВТО ПРОСТО» заяву, згідно якої вказав, що його не влаштовує зміна автомобіля, що була запропонована відповідачем, тому він бажає повернути кошти у розмірі 69\~190 грн. Листом від 01.02.2018 року ТОВ «АВТО ПРОСТО» повідомило позивача, що питання про повернення коштів є передчасним, оскільки позивач не виявив волевиявлення щодо розірвання договору. Заявою від 19.02.2018 року [PERSON] просив ТОВ «АВТО ПРОСТО» розірвати укладений між ними договір, у звязку з неможливістю товариства виконати його умови та просив повернути сплачені кошти. На вищевказану заяву відповідач листом від 22.02.2018 року повідомив позивач, що договір розірваний, проте питання про повернення коштів розглядається виключно після припинення договору. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 ЦК України). Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин третьої та п'ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до припису до договору, що підписується окремо встановлено, що учасник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує здатність набувати прав та обовязків за договором, умови договору його зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Позивач погодився з умовами угоди, підписавши її та вчиняючи дії на її виконання, саме оплачують періодичні внески, що іменуються як «чисті внески» та оплату фінансових послуг. Відповідно до статті 1 Угоди її предметом є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок обєднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так». Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, зазначених у частині першій, пункту 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Результат аналізу пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Положення оспорюваної угоди не суперечать нормам законодавства України. Щодо повернення коштів сплачених позивачем на виконання вимог оспорюваної угоди, суд відзначає наступне. Згідно пункту 12.1.2 Угоди максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п. 12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання [PERSON] заяви про дострокове розірвання договору. Вирішуючи спір про стягнення коштів - чистих внесків за Угодою на користь позивача, суд повинен установити: чи розірвано таку угоду та чи настала черга позивача - учасника системи для повернення чистих внесків. Зокрема, з'ясувати номер групи, з якою об'єднано Угоду позивача, склад її учасників; установити, з ким з учасників групи угоди розірвано, з яких підстав та з урахуванням яких обставин, а також чи виплачено зазначеним особам, грошові кошти відповідно до умов Угоди. Заяву про розірвання договору отримано відповідачем 19.02.2018 року. Інформацію щодо групи, її учасників та тих, хто з ким розірвано договір та чи виплачено таким особам грошові кошти суду не надано. Зважаючи на строки виконання договору, зобовязання відповідача повернути кошти сплачені позивачем є передчасним та не може бути задоволеним. Суд не приймає до уваги посилання позивача на порушення відповідачем [PERSON] умов, як такі твердження, що не стосуються предмету доказування. Згідно\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст.\~81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Відповідно до ч.1 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на підставі вищевикладеного, враховуючи те, що діяльність відповідача не підпадає під ознаки нечесної підприємницької практики, а вирішення питання про повернення сплачених коштів є передчасним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed