Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 вересня 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «ДМШ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в якому зазначила, що з 07.05.2012р. по 27.08.2012р. вона працювала у відповідача. Всі суми, належні їй, як звільненому працівникові, відповідачем не були їй виплачені в день звільнення, зокрема до теперішнього часу не виплачена заборгованість по заробітній платі за липень 2012 року у сумі 2500грн., яку вона просить стягнути з відповідача на її користь. Також позивач вважає,що з відповідача необхідно стягнути на її користь компенсацію за не використану відпустку, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення по дату ухвалення рішення суду по цій справі. Крім того, позивач в своїй позовній заяві зазначила, що у зв'язку з не виплатою всіх належних їй сум, відповідачем їй була заподіяна моральна шкода, оскільки в результаті порушення відповідачем її законних трудових прав вона зазнала моральних страждань, так як через нестачу коштів вона була вимушена вживати додаткових зусиль для утримання родини та організації свого життя. На теперішній час вона продовжує відчувати моральні страждання, оскільки після її звільнення, роботодавець не вибачився усно та письмово належним чином перед нею, не продемонстрував ніякого каяття в тому, що серйозно порушив її законні трудові права, не бажав самостійно своєчасно самотужки їх відновити. Моральну шкоду вона оцінює в 10000грн., які просить стягнути з відповідача на її користь. Згодом позивач уточнила свої позовні вимоги, та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за червень 2012 року у розмірі 500грн., за липень 2012 року у розмірі 3500грн., за серпень 2012 року 3173,95грн., компенсацію за не використану відпустку у розмірі 1001,04грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 78847,60грн., а також моральну шкоду у розмірі 10000грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, позивач додатково пояснила, що з боку відповідача ніхто їй не дзвонив і листи про необхідність з'явитися для отримання заборгованості по заробітній платі, вона не отримувала. Представник відповідача Іванов Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково, а саме: заборгованість по заробітній платі за серпень 2012 року у розмірі 1800грн., компенсацію за не використану відпустку у розмірі 643,92грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 536,60грн.; та моральну шкоду у розмірі 100грн. В іншій частині позову просив відмовити, пояснивши наступне. Позивач [PERSON] дійсно працювала в ТОВ «ДМШ» на посаді інженера-кошторисника з 07.05.2012р. по 27.08.2012р. При звільнені позивача на її користь були здійснені нарахування, що передбачені законодавством у розмірі 2 443,92 грн., а саме: заробітна плата за період з 01.08.2012г. по 27.08.2012г. в сумі 1800,00 грн.; компенсація за невикористану відпустку в сумі 643,92 грн. Приведений у позові (з урахуванням уточнень) розрахунок на його думку є необґрунтованим, оскільки в своєму позові позивач зазначила, що розмір її заробітної плати становив 3500 грн. Проте, як вбачається з наказу про прийом на роботу [PERSON] була прийнята на роботу інженером-кошторисником з окладом згідно штатного розкладу. Відповідно до штатного розкладу станом на 01.05.2012р., який був чинним на момент прийому на роботу позивача, інженеру-кошториснику встановлено заробітну плату в розмірі 2200 грн. Факт виплати позивачу заробітної плати за відпрацьований нею час підтверджується: відомістю на виплату грошей №12 від 12.06.2012р., за якою позивачу виплачено 1622,41грн.; відомістю на виплату грошей №13 від 22.06.2012р., за якою позивачу виплачено 1000грн.; відомістю на виплату грошей №14 від 12.07.2012р., за якою позивачу виплачено 2523,42грн.; відомістю на виплату грошей №15 від 24.07.2012р., за якою позивачу виплачено 1000грн.; відомістю на виплату грошей №16 від 02.08.2012р., за якою позивачу виплачено 2523,42грн. Розрахунок позивача щодо компенсації за невикористану відпустку також є необґрунтованим. При здійсненні розрахунку позивач виходить із того, що нею не використана відпустка тривалістю 6 днів. Ця обставина відповідачем не оспорюється. Проте, при визначенні суми компенсації за невикористану відпустку, позивач вказує на середньоденний заробіток у розмірі 166,84 грн. Порядок розрахунку компенсації за невикористану відпустку регулюється Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Таким чином, оскільки позивач працювала на підприємстві менше року, розрахунок середньої заробітної плати для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку має провадитись за період з 01.06.2012р. по 31.07.2012р. Отже, середньоденна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до встановленого Порядку, становить 107,32 грн. Компенсація за невикористану відпустку становить 643,92грн. (без вирахування загальнообов'язкових податків та платежів). Відповідно до наказів №27 від 04.06.2012р. та №28 від 02.07.2012р. позивачу виплачувалась одноразова матеріальна допомога, яка відповідно до підпункту «б» пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., не враховується при обчисленні середньої заробітної плати. Щодо середнього заробітку за час затримки ТОВ «ДМШ» визнає, що в день звільнення позивача виплата нарахованих на її користь сум проведена не була через брак грошових коштів, що не є поважною причиною невиплати. Проте, телефонограмою №4 від 31.08.2012р. [PERSON] була повідомлена про необхідність з'явитися за отриманням заробітної плати та виплат при звільненні. [PERSON] за отриманням грошових коштів не з'явилась. В зв'язку з неявкою [PERSON] за отриманням грошових коштів, грошова сума у розмірі 2002,55 грн. була депонована. Доповідною запискою від 15.10.2012р. бухгалтер ТОВ «ДМШ» повідомила директора про те, що [PERSON] призначені їй грошові кошти не отримала, неодноразово викликалась для їх отримання за допомогою телефонного зв'язку. Листом б/н від 16.10.2012р. [PERSON] була додатково письмово повідомлена про необхідність з'явитися до підприємства для отримання грошових коштів. Таким чином, представник вважає, що ТОВ «ДМШ» вживало всіх можливих заходів для добровільної виплати [PERSON] належних їй грошових сум. Прострочення виплати грошових сум в період з 03.09.2012р. (моменту депонування) та наявність заборгованості на даний момент спричинено винними діями самої позивачки та не залежало від волі відповідача. Вина відповідача у невиплаті позивачці грошових сум в період з 03.09.2012р. відсутня. ТОВ «ДМШ» визнає факт вини з прострочення розрахунку при звільненні [PERSON] до 03.09.2012р., тобто до моменту депонування. Так, прострочення розрахунку в період з 28.08.2012р. по 03.09.2012р. становить 5 робочих днів. Отже, ТОВ «ДМШ» визнає право позивачки на стягнення середньоденного заробітку за 5 робочих днів, що становить 536,60 грн. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди визнаються частково, в сумі 100грн., оскільки прострочення розрахунку з позивачем при її звільненні мало місце в кількості 5 робочих днів, що, певною мірою, могло вимагати від позивача певних незначних змін в організації життєвих стосунків. Причиною несвоєчасного розрахунку став брак грошових коштів на підприємстві. Як тільки фінансовий стан підприємства покращився, були виділені грошові кошти на проведення розрахунку з позивачем. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що заробітна плата за Законом на підприємстві виплачується в строк до 07 числа місяця, який слідує за звітнім. На підприємстві відсутні локальні нормативні акти про строки виплати заробітної плати, а в силу ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно, в робочі дні не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Позивач звільнилася 27 серпня 2012р. Якби вона працювала в серпні 2012 року повний місяць, то отримала б заробітну плату до 7 вересня 2012 року. Відповідач телефонограмою від 31.08.2012р. повідомив позивача про необхідність отримати розрахунок. Позивач не отримала заробітну плату 03.09.2012р. з причин, що не залежать від роботодавця, а тому суми, нараховані у зв'язку зі звільненням, були депоновані. Отже, особливих додаткових зусиль щодо організації свого життя від позивача у зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні не вимагалося. Позивачу неодноразово пропонувалося отримати суми, нараховані при звільненні, але вона не з'являлася до бухгалтерії, заяву про переказ виплат на будь-який банківський рахунок позивачка не подавала. До суду з позовом про стягнення виплат, не отриманих при звільненні, позивачка звернулася лише 17.09.2013р., тобто більш ніж через рік після звільнення, що свідчить про відсутність у неї фінансової скрути та нагальної потреби у грошових коштах. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] 9 квітня 2014 року, а також повторно 15 квітня 2014 року, в судове засідання не з'явилися за невідомими суду причинами, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та її представника, оскільки в матеріалах справи маються заяви, в яких вони просять розглядати справу та ухвалити рішення у їх відсутність. Представник відповідача 9 квітня 2014 року, а також повторно 15 квітня 2014 року, в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, в якій просить відкласти розгляд справи у зв'язку із зайнятістю в судовому процесі в Донецькому окружному адміністративному суді. Враховуючи повторність неявки представника відповідача в судове засідання, суд, на підставі ст.169 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у його відсутність, на підставі наявних у ній доказів. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов частково обгрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу №25 від 07.05.2012 року позивач [PERSON] з 07.05.2012 року була прийнята на роботу до ТОВ «ДМШ» на посаду інженера-кошторисника з посадовим окладом згідно штатного розкладу.(а.с.88). Як вбачається зі штатного розкладу ТОВ «ДМШ» на 01.05.2012р. посадовий оклад інженера-кошторисника становив 2200грн.(а.с.92). Згідно наказу директора ТОВ «ДМШ» Чернова А.Г. №37 від 6 серпня 2012 року позивач [PERSON] була звільнена з посади інженера-кошторисника з 27 серпня 2012 року за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗоТ України. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ТОВ «ДМШ» у день звільнення [PERSON] розрахунку з нею не провело, зокрема, як слідує з довідки від 19 березня 2014 року (а.с.109), сума невиплаченої заробітної плати за період з 01.08.2012 року по 27.08.2012р. становить 1800грн., сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку становить 643,92грн. Доводи позивача [PERSON] про те, що їй відповідачем не була виплачена заробітна плата за червень 2012 року у розмірі 500грн., за липень 2012 року у розмірі 3500грн., за серпень 2012 року у розмірі 3173,95грн., суд не приймає до уваги під час ухвалення рішення, оскільки ці доводи не знайшли свого належного підтвердження в судовому засіданні. Навпаки ці доводи відповідача спростовуються наданими відповідачем належним чином завіреними копіями відомостей про виплату [PERSON] заробітної плати в зазначений період. (а.с.93-104). Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON], в частині стягнення належних їй при звільненні сум, задовольнити частково, стягнувши з відповідача ТОВ «ДМШ» на її користь заборгованість по заробітній платі за серпень 2012 року у розмірі 1800грн., та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 643,92грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у Постанові від 3 липня 2013 року в цивільній справі № 6-64цс13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Таким чином судом установлено наявність правових підстав для виконання відповідачем обов'язку зі сплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Відповідно до п.4 Постанови одноразова матеріальна допомога не враховується при обчисленні середньої заробітної плати. З довідки ТОВ «ДМШ» від 19.03.2014р. (а.с.108) слідує, що середньоденний заробіток [PERSON] за період з червня по липень 2012 року включно, тобто за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, становить 107,32грн. При розрахунку середньоденної заробітної плати, відповідачем, відповідно до п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, не враховувалась матеріальна допомога, яка виплачувалася позивачу згідно наказів №27 від 04.06.2012р. та №28 від 02.07.2012р. Судом встановлено, що час затримки розрахунку позивачу [PERSON] з 28.08.2012 року по 15.04.2014 року, тобто по день ухвалення судом рішення, становить 414 робочих днів. За вказаних обставин, з урахуванням визначеного законом порядку обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 44430,48грн. (107,32грн. х 414 робочих днів). Доводи представника відповідача про те, що позивач повідомлялася по телефону та у письмовому вигляді про необхідність з'явитися на підприємство для отримання належних їй сум, а також докази надані відповідачем на підтвердження цих обставин, суд не приймає до уваги під час ухвалення рішення, оскільки, як зазначалося вище, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, відповідачем не надано суду доказів, що позивач отримала письмове повідомлення про необхідність з'явитися за отриманням належних їй сум. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з того, що ТОВ «ДМШ» допустило порушення законодавства про працю, які виразились у невиплаті позивачу [PERSON] належних їй при звільненні сум у день звільнення, які не виплачені по даний час, тобто встановлено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, оскільки внаслідок невиплати заробітної плати позивач зазнала моральних страждань, на тривалий час залишена без засобів до існування, не могла забезпечити себе та свою сім'ю продуктами харчування, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, відновлення яких вимагає від неї додаткових зусиль. При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм ч.3 23 ЦК України та п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду №5 від 25 травня 2001 року, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи глибину душевних страждань позивача [PERSON], ступень вини відповідача в заподіянні шкоди, приходить до переконання, що на користь позивача [PERSON] підлягає до стягнення із відповідача 1000 гривень моральної шкоди. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені судом докази, норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду України, викладені у рішенні, прийнятому за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яке відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, суд приходить до переконання що порушені права позивача [PERSON] підлягають захисту шляхом часткового задоволення її позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь належних сум при звільненні, а саме: заборгованості по заробітній платі у розмірі 1800грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 643,92грн., а також середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 44430,48грн., моральної шкоди у розмірі 1000грн. На підставі ст.88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 468,74грн. за розгляд позовних вимог майнового характеру, а також 243,60грн. за розгляд позовних вимог немайнового характеру, всього 712,34грн.

Outcome: partial