Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.12.2020 року звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» з 16 травня 2007 року по 02.04.2018 року, був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 177-к від 2.04.2018 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 8 липня 2020 року по справі № 462/7502/20 за його позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було вирішено стягнути з відповідача на його користь 44297,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010 р. по 30.09.2015р. та 58207,41грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього - 102504,41грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн. 03 та 14 грудня 2020 року йому було виплачено відповідачем вищевказану суму. Оскільки з дня звільнення з роботи заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме за період з 03.04.2018р. по 14.12.2020 р., що становить 5391 робочих годин, в розмірі 259792,29 грн. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь 259792,29 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2500грн. та судовий збір у сумі 2598,00грн. Ухвалою суду визначено здійснювати судовий розгляд справи за даним позовом в порядку спрощеного позовного провадження. Встановлено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач на позовну заяву надав відзив, в якому зазначив, що заявлені вимоги не визнає, вважає, що пропущений тримісячний строк звернення до суду відповідно до вимог ст.233 КЗпП, так крім того, звернув увагу на висновки, викладенні у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.06.2019р. Суд, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 8 липня 2020 року по справі № 462/7502/20 позов [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволений: стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] недораховану заробітну плату за період з 01.01.2010 р. по 30.09.2015р. в сумі 44297,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 58207,41грн., а всього - 102504,41грн. Вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] знаходився у трудових відносинах з відповідачем з 16 травня 2007 року по 02.04.2018 року, був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 177-к від 2.04.2018 року. За час його роботи відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до заниження розміру його заробітної плати. Відповідно до ч. 4 ст.82ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 8 липня 2020 року має преюдиційне значення при вирішенні даного спору. У період з 03 по14 грудня 2020 року за рішенням суду відповідачем виплачено заробітну плату позивачу. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Зазначена правова позиція узгоджується з висновком, який міститься у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-116цс15. Беручи до уваги, що повний розрахунок був проведений 14 грудня 2020 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 15 грудня 2020 року, а відтак, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 28 грудня 2020 року, не пропустив тримісячний строк звернення до суду. Тому суд не бере до уваги ствердження відповідача про те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду. Позивач надав суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені у розмірі 259792,29 грн., який охоплює період з 03.04.2018р. по 14.12.2020 р. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» було роз`яснено, що у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26червня 2019року у справі №761/9584/15-цп прийшла до висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Суд враховує, що сума недорахованої, невиплаченої заробітної плати в розмірі 44297,00 грн., яка встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2020 року, є значно меншою ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (269792 грн.29 коп.), більш ніж в 5 рази. Взявши до уваги розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, суд вважає, що існують підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшує суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до стягнення у розмірі 15000 грн. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, суд, врахувавши норми, передбачені частиною 3 статті 141 ЦПК України, а також, взявши до уваги, що цей спір між сторонами виник у зв`язку з незаконними діями відповідача щодо невиплати позивачу частини заробітної плати, приходить до висновку, що судові витрати слід покласти на обидві сторони в рівних частинах, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 998 гривень 90 коп. судового збору та 1250 гривень 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу, що становить 1/2 частину від вказаних витрат, що буде відповідати принципам справедливості та розумності. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: partial