Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

позивач [PERSON] 06 квітня 2017 року звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 18 лютого 2008 року між ним та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я., зареєстрований в реєстрі за №932 та визнати за ним право власності на нього. Свої вимоги мотивував тим, що він на підставі договору купівлі-продажу є власником вказаного житлового будинку, в якому зареєстрований та проживає з моменту його придбання в 2006 році. В 2008 році до нього звернулася колишня співмешканка його сина [PERSON] - відповідачка [PERSON] , з проханням зареєструвати в будинку свою доньку, тобто його онуку [PERSON] , на що він погодився та писав документ, який надала йому відповідачка [PERSON] . В серпні 2015 року до його домогосподарства прибули співробітники слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області з метою проведення обшуку будинку та прибудинкових будівель згідно ухвали Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2015 року, з якої він дізнався, що власником вказаного будинку є [PERSON] . Вважав, що внаслідок свого похилого віку та юридичної необізнаності під час підписання оскарженого договору діяв під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, коли замість укладання договору дарування мав намір дати дозвіл на реєстрацію у спірному будинку онуки [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим ухвалою судового засідання від 14 листопада 2018 року на підставі ст. 55 ЦПК України до участі в справі залучено його правонаступників - онуків [PERSON] та [PERSON] . 07 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину видані 08 жовтня 2018 року Вишгородською державною нотаріальною конторою на ім`я відповідачів [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3221855300190030503, розташовану у [ADDRESS] та відповідно скасувати реєстрацію їх права власності, виключити вказану земельну ділянку із спадкового майна [PERSON] та визнати за нею право власності на неї. Свої вимоги мотивувала тим, 18 лютого 2008 року її дідусь [PERSON] подарував спірний будинок її матері [PERSON] , за умови, що остання передарує його їй після досягнення повноліття. Оскільки для укладення договору дарування земельної ділянки під будинком дідусь мав зареєструвати належним чином своє право власності, тобто отримати державний акт, який на той час був у процесі виготовлення, в договорі дарування житлового будинку зроблено відповідне застереження, яке підтверджувало наміри дарувальника, наступного змісту: «Ми, сторони договору, стверджуємо, що між нами буде укладено договір дарування земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями, після отримання дарувальником всіх необхідних довідок та документів». Виконуючи домовленість із дідусем, [PERSON] 22 жовтня 2009 року подарувала їй згаданий будинок. Хоча у 2009 році на ім`я дідуся виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1100 га, кадастровий номер 3221855300190030503, розташовану [ADDRESS] , додаткового договору дарування земельної ділянки укладено не було. Однак, позивачка вважає, що після укладання 22 жовтня 2009 року з [PERSON] договору дарування житлового будинку [ADDRESS] до неї на підставі ст. 120 ЗК України перейшло право власності й на земельну ділянку на якій він розташований, а тому вона має бути виключена із спадкового майна її померлого дідуся [PERSON] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17 листопада 2021 року зустрічну позову заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права власності залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, тобто у зв`язку із повторною неявкою [PERSON] в судове засідання без поважних причин. Представник позивачів в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав, пояснив, що [PERSON] не збирався дарувати свій будинок, який був його єдиним житлом, а під час підписання оскарженого договору діяв під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, коли замість укладання договору дарування мав намір надати дозвіл на реєстрацію у спірному будинку його онуки [PERSON] . Позивачі в суді позов підтримали та пояснили, що вони разом з дідусем [PERSON] , батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] проживали в квартирі в м. Києві. Коли їх батько повідомив, що в нього народилася дитина від іншої жінки, їх мати пішла від нього. В подальшому [PERSON] продав вказану квартиру та придбав іншу, в якій залишилися проживати співмешканка батька [PERSON] з дочкою [PERSON] , та житловий будинок [ADDRESS] . У вказаний будинок переїхали проживати [PERSON] та [PERSON] , які спільно зловживали алкогольними напоями. [PERSON] не приділяв їм уваги, їх життям не цікавився, утриманням та вихованням не займався. В 2014 році вони вперше приїхали до батька в смт Димер з метою отримання дозволу на виїзд їх за кордон на спортивні змагання. Тоді дідусь повідомив, що у вказаному житловому будинку прописав [PERSON] , однак бажає, щоб житловий будинок після його смерті дістався їм. З метою убезпечення дідуся від заволодіння його будинком шляхом введення його в оману зі сторони [PERSON] , з огляду на зловживання ним алкогольними напоями та похилий вік, оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок знаходилися на зберіганні у сестри дружини [PERSON] . Згодом від родичів їм стало відомо, що після проведеного в 2015 році обшуку [PERSON] дізнався, що будинок більше йому не належить та просив допомогти розібратися, як це сталося та повернути будинок. Дідусь розповідав, що [PERSON] привезла його до нотаріуса коли він був напідпитку, де він підписав як він думав дозвіл на прописку [PERSON] в будинку, а насправді виявилося, що він підписав оскаржуваний договір дарування. Третя особа по справі - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я., будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, до суду не прибула. Відповідачі, будучи неодноразово належним чином повідомленими про розгляд справи, до суду не прибули, відзиву на позовну заяву не подавали. Разом з тим, оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, коли відповідачки мали достатньо часу подати відзив на позовну заяву та наявні в них докази, коли провадження в справі відкрито ще в червні 2017 року, суд вважає необхідним розглянути дану справу на підставі наявних доказів в загальному порядку. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 29 березня 2006 року придбав житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку під ним площею 0,1100 га, кадастровий номер 3221855300190030503, розташовану в [ADDRESS] . Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 04 травня 1962 року та серії [NUMBER] від 08 червня 2006 року, [PERSON] мав двох синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з будинкової книги, оригінал якої досліджено в суді, у вказаному житловому будинку домовласником якого з 2006 року є [PERSON] зареєстровані останній та його син [PERSON] з 17 червня 2006 року. На підставі посвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я. довіреності від 05 лютого 2008 року [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути його представником в нотаріальній конторі, по питанню отримання дублікатів договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки біля нього, за адресою в [ADDRESS] , представляти також його інтереси в Управлінні земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області, в Вишгородському бюро технічної інвентаризації, сільській раді, та в інших установах, підприємствах і організація, незалежно від форм власності, по питанню реєстрації дублікатів договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, отримання державного акту на земельну ділянку та його державної реєстрації. 18 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я. Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що його сторони ствердили що між ними буде укладено договір дарування земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями, після отримання дарувальником всіх необхідних довідок та документів. Як вбачається з п. 1.3 вказаного договору житловий будинок з надвірними будівлями належить [PERSON] на праві власності на підставі дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого 08 лютого 2008 року приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. за №711, зареєстрованого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 12 лютого 2008 року в книзі №9, номер запису №1467, реєстраційний номер в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10720349 та на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 12 лютого 2008 року за № 17704002. Згідно п. 2.1 договору дарування сторони, домовились, що під передачею будинку за цим договором слід вважати символічну передачу речі, тобто прийняття обдарованою від дарувальника ключів від будинку, технічного паспорту на будинок та будинкової книги, що було зроблено до підписання цього договору. 22 жовтня 2009 року [PERSON] відчужила вказаний житловий будинок на користь своєї дочки [PERSON] шляхом укладання договору дарування, посвідченого приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я. Пунктом 1.3 договору передбачено, що вказаний в договорі будинок, належать дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я. 18 лютого 2008 року за № 932. Право власності на будинок зареєстроване Вишгородським бюро технічної інвентаризації в книзі №9, номер запису №1467, реєстраційний номер в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10720349. Сторони по договору стверджують, що земельна ділянка на якій розміщено будинок, знаходиться у власності [PERSON] , і буде предметом окремого правочину, після збору всіх необхідних документів. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121584408 від 23 квітня 2018 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 25 червня 2009 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Леонтьєвим В.О., яким заповів усе своє майно сину [PERSON] 12 серпня 2009 року на ім`я [PERSON] видано державний акт серії ЯЖ №026579 про право власності на земельну ділянку площею 0,1100 га, кадастровий номер 322185530019000503, розташовану в [ADDRESS] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2015 року слідчому в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Івано-Франківській області майору юстиції Рудницькому П.І. надано дозвіл на проведення обшуку у будинку, де зареєстрований [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, та вилучення речей та документів, що мають значення для розкриття даного кримінального правопорушення, а саме: радіоактивних матеріалів, джерел іонізуючого випромінювання, контейнерів для їх зберігання, технічної документації щодо радіоактивних матеріалів та їх контейнерів, інструкцій щодо їх використання та поводженню, з ними, креслень, блокнотів та інших документів щодо вказаних матеріалів, квитанцій або інших документів щодо їх придбання, магнітних та інших носіїв інформації, комп`ютерної техніки на яких міститься Інформація з даного приводу. Як вбачається з протоколу обшуку від 12 серпня 2015 року в ході обшуку речей та документів, які мають значення для матеріалів кримінального провадження не виявлено та не вилучено. 03 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до Вишгородського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області із заявою з приводу встановлення власника спірного житлового будинку. Висновком Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області №1117 від 16 лютого 2017 року, встановлено, що відносини, які склались між [PERSON] та [PERSON] з приводу встановлення власника житлового будинку в [ADDRESS] , мають цивільно-правовий характер, тому для вирішення спірних питань [PERSON] рекомендовано звернутись до суду в порядку приватного позову. 06 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, однак [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13 листопада 2017 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його майно, зокрема земельну ділянку площею 0,1100 га, кадастровий номер 3221855300190030503, розташовану в [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] стали його сини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер та не встиг прийняти спадщину після смерті батька [PERSON] . Як вбачається із заяви від 08 травня 2018 року, інший спадкоємець [PERSON] відмовився від спадщини, що відкрилася після смерті його батька [PERSON] на користь народжених в зареєстрованому шлюбі дочок його покійного молодшого брата [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Онуки померлого [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у встановлений ст. 1270 ЦК України строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України. 08 жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтва про право власності на 5/12 частин кожній земельної ділянки площею 0,1100 га, кадастровий номер 3221855300190030503, розташовану в [ADDRESS] . Як вбачається з довідки Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про реєстрацію місця проживання від 06 квітня 2018 року [PERSON] з 17 червня 2006 року та по день смерті [INFO] був зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , показала, що вона є односельчанкою [PERSON] , проживає в [ADDRESS] . З 2007 року приятелювала з сином [PERSON] - [PERSON] , з якими часто спілкувалася. [PERSON] випивав, знаходився в пригніченому стані після смерті своєї дружини. Їй відомо, що в 2008 році до [PERSON] звернулася [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] , які вмовляли його прописати в будинку дочку [PERSON] , мотивуючи це тим, що вона його рідна онучка, яка дуже любить дідуся та за ним сумує. Знаючи, що оригінали документів на будинок знаходяться на зберіганні у родичів та нічого з будинком не станеться [PERSON] погодився та у нотаріуса підписав документ, який нотаріус йому вголос не зачитував, як згодом з`ясувалося, це був договір дарування. Дарувати будинок [PERSON] він не збирався, оскільки вже купив їм з онукою [PERSON] квартиру в Києві та вважав, що вони своє отримали. Про те, що будинок йому не належить дізнався в 2015 році під час обшуку та попросив її допомогти написати заяву до поліції. В будинку проживав до свої смерті, вів господарство, оплачував комунальні платежі, там знаходилися його речі, колючі від будинку були тільки в нього та його сина [PERSON] , які ніколи відповідачам не віддавав. Вказаний будинок був єдиним його місцем проживання. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бутив вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно роз`яснень даних в п.19-20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованим (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 16 січня 2019 року у справі № 461/4980/17, провадження №61-44057св18; від 01 жовтня 2020 року у справі №585/2413/19, провадження №61-8097св20; від 14 липня 2021 року у справі №552/7241/17, провадження №61-1142св20; від 30 серпня 2021 року у справі №493/1677/17, провадження №61-6519св21). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З`ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання (правова позиція ВСУ в постанові від 11 листопада 2015 року в справі №6-1124цс15). Суть вказаних правових висновків зводиться до зазначення обставин, при наявності яких будуть правильно застосовані норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України. З матеріалів справи, пояснення позивачів та показань свідка, встановлено, що житловий будинок, який відчужений [PERSON] на підставі оспореного договору дарування, був єдиним житлом останнього, в якому він продовжував проживати по день смерті та нести витрати з його утримання. Відтак фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася. Крім того, суд звертає увагу на те, що оригінали правовстановлюючих документів на спірний будинок, зокрема договір купівлі-продажу укладений 29 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10303775 від 05 квітня 2006 року, будинкова книга та технічний паспорт на житловий будинок, які досліджені в суді, знаходяться у позивачів по справі. З даних будинкової книги вбачається, що в спірному будинку були зареєстрованими і постійно проживали [PERSON] та [PERSON] з 2006 року. За таких обставин, надання нотаріусу під час посвідчення оскаржуваного договору дарування, на підтвердження права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] саме дублікату договору купівлі-продажу укладеного 29 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] підтверджує обставини позову і те, що будинок відчужувався внаслідок помилки позивача, який наміру його дарувати не мав, а документи для оформлення договору дарування згідно довіреності збирав не позивач, а інші особи і відповідачка [PERSON] зокрема. Крім того, враховуючи стан здоров`я [PERSON] , який зловживав алкогольними напоями, його похилий вік, коли на момент укладення договору дарування йому виповнився 71 рік, фактичне знаходження оригіналів документів у родичів [PERSON] , звернення останнього за життя до суду за захистом своїх порушених прав із вказаним позовом, продовження проживати в спірному житловому будинку до своєї смерті, який позивач придбав перед оформленням спірного договору, обставини за яких позивач дізнався про те, що він більше не є власником будинку, в якому він постійно проживає та відсутність фактичної передачі ключів від будинку, тощо, суд доходить висновку, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення [PERSON] не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Укладаючи договір дарування, [PERSON] вважав, що надавав [PERSON] дозвіл на реєстрацію місця проживання в будинку онуки [PERSON] . За таких обставин судом встановлені достатні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, а тому позовна заява в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується позову в частині визнання за [PERSON] права власності на спірний житловий будинок, то підстав для цього судом не встановлено, з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ч. 1 ст. 34 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Частиною 4 ст. 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , з того часу відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України припинилася його цивільна правоздатність, а тому позов в частині вимог про визнання за ним права власності на спірний будинок задоволенню не підлягає (правова позиція Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2019 року в справі №2-123/09). Крім того, суд звертає увагу й на те, що відповідачка [PERSON] відчужила спірний будинок на користь своєї дочки [PERSON] шляхом укладання 22 жовтня 2009 року договору дарування, посвідченого приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я., коли позов про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння в порядку спадкування за законом, що є належним способом захисту в цій справі, суду не подано. Відтак подана позовна заява підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial