Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 31,6 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. І. Франка, 66 в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області, за виключенням тимчасової будівлі гаражу під літ. «Е», в порядку спадкування після померлої 16 травня 2004 року [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є спадкоємцем за заповітом після померлої 16 травня 2016 року тітки [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. І. Франка, 66 в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області, який належить до суспільної групи - колгоспний двір. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2018 року йому ([PERSON]Т) визначено додатковий строк для подання заяви у Тернопільську районну державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після померлої 16 травня 2004 року [PERSON] Однак, звернувшись у Тернопільську районну державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, державним нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок. При цьому вказує, що він є єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON], оскільки інший спадкоємець за заповітом [PERSON] спадщину не прийняв та відповідної заяви про її прийняття у нотаріальну контору не подавав. Таким чином, позивач [PERSON] позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права на будинковолодіння в нотаріальному порядку, тому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. І. Франка, 66 в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області, за виключенням гаражу позначеним на плані під літ. «Е», що є тимчасовою будівлею. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак, його представник [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, попередньо подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільської районної державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі обставини: Згідно Інформаційної довідки №1426 виданої 21 грудня 2017 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 21 грудня 2017 по обліку бюро будинковолодіння №66 по вул. І. Франка в с. Буцнів рахується за [PERSON]. Гараж під літ. «Е» - тимчасова будівля. В будинковолодінні самочинних добудов та перепланувань не виявлено. 16 травня 2004 року [PERSON] померла, про що складено актовий запис №12 Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, якою 19 травня 2004 року видане свідоцтво про смерть серії 1-ИД №161665. Згідно заповіту, складеного 09 березня 1996 року у с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області, посвідченого секретарем виконавчого комітету Буцнівської сільської Ради народних депутатів [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №5, на випадок своєї смерті [PERSON] заповіла [PERSON] та [PERSON] належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області. Відповідно до довідки №199 виданої 02 травня 2018 року Буцнівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, будинковолодіння по вул. І. Франка №66 в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області рахується за померлою [PERSON]. Станом на 01 липня 1990 року двір колгоспний, членами якого була [PERSON] голова двору. Довідкою №310 виданою 24 травня 2018 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації стверджується, що згідно реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок №66 по вул. І. Франка в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області зареєстровано за головою колишнього колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності виданого Тернопільською районною радою 31 травня 1990 року на підставі рішення виконкому №96 від 14 травня 1990 року та записано в реєстрову книгу №3 за Реєстровим №362. Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок №66 по вул. І. Франка в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області в матеріалах бюро немає. Відповідно із довідкою №10 виданою 04 січня 2018 року Буцнівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, будинковолодіння по вул. І. Франка, 66 в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області рахується за померлою [PERSON]. На день смерті [PERSON] і по теперішній час в даному житловому будинку ніхто не зареєстрований. Присадибна земельна ділянка не приватизована. Також, згідно довідки №31 виданої 24 січня 2018 року Буцнівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, після смерті [PERSON] в управління спадкового майна вступив її племінник [PERSON], який проводить догляд за спадковим майном після смерті спадкодавця і по даний час. Згідно довідки №197 виданої 26 квітня 2018 року Буцнівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, померла [PERSON] постійно проживала одиноко [INFO]. 21 грудня 2017 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на житловий будинок №66, що знаходиться по вул. І. Франка у с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області. Замовником технічної інвентаризації зазначено [PERSON]. Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд, будинковолодіння №66, що знаходиться по вул. І. Франка у с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області складається із: А житловий будинок, до 1930 року побудови; сх. сходи; Б Хлів, 1950 року побудови; В хлів, 1990 року побудови; Г вбиральня, 1989 року побудови; Д госп. Будівля, до 1939 року побудови; Е гараж, 2010 року побудови; Пг погріб, до 1939 року побудови; 1 огорожа; 2 підп.. стіна; 3 хвіртка; 4 ворота; І вимощення. Як убачається із експлікації приміщень до плану житлового будинку №66 по вул. І. Франка в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області, під літ. «А», загальна площа будинку становить 31, 6 кв.м., житлова площа 15,5 кв.м. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2018 року [PERSON] визначено додатковий строк, тривалістю три місяці з дня набрання законної сили рішенням суду, для подання заяви у Тернопільську районну державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після померлої 16 травня 2004 року [PERSON]. Як убачається із наданих Тернопільською районною державною нотаріальною конторою матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON], 27 квітня 2018 року [PERSON] звернувся у Тернопільську районну державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини за заповітом, зокрема житлового будинку №66, що знаходиться по вул. І. Франка в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області, після померлої 16 травня 2004 року [PERSON] та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори від 27 квітня 2018 року за №108/02-14 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої 16 травня 2004 року [PERSON], у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок №66, що знаходиться по вул. І. Франка в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області. У вказаній постанові також значиться, що 27 квітня 2018 року Тернопільською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за №180/2018 після смерті [PERSON], за заявою [PERSON] про прийняття спадщини. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-XII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Частиною 1статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно зі ст.120 ЦК УРСР 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістомст.123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у звязку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»судам роз'яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Як установлено судом, після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України Про власність майно вказаного колгоспного двору не змінилося. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). В силу ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Аналогічна норма міститься у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування, згідно якого спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом установлено, що відповідач [PERSON] не прийняв спадщину за заповітом після померлої 16 травня 2004 року [PERSON], що стверджується матеріалами спадкової справи заведеної Тернопільською районною державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], відтак, позивач [PERSON] набув право на спадкування за законом тієї частини спадкового майна, зокрема, житлового будинку №66, що знаходиться по вул. І. Франка в с. Буцнів, Тернопільського району, Тернопільської області, яку згідно заповіту померла [PERSON] заповіла [PERSON] Таким чином, позивач [PERSON] набув право на спадкування цілого житлового будинку. Також, згідно ч. 2 ст. 1270 ЦК України, якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншим спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до переконання про наявність визначених законодавством підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved