Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Сигінь Ю.М., 20.05.2020 р. звернулась в суд із позовом, в якому просила зобов`язати відповідачів припинити неправомірні дії щодо приниження її честі і гідності та публічно вибачитись в присутності членів релігійної громади християнської організацій «Свідки Єгови». Окрім цього, просила стягнути із кожного з відповідачів по 54 200 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона знає відповідачів із 2010 року, оскільки вони разом є членами релігійної громади християнської організації «Свідки Єгови», офіс Координаційного центру якої знаходиться у смт.Брюховичі по вул.Львівській, 64. У даній християнській громаді відповідачі є відповідальними старшими чоловіками. Своїми неправомірними діями вони принижують її честь та гідність, оскільки є її керівниками. [PERSON] та [PERSON] відомо про те, що вона хворіє та перебуває на обліку у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері з діагнозом: шизофренія параноїдальної форми, а тому вони обзивають її «не нормальною», «психічно хворою» та створюють такі умови, щоб вона не приходила на християнський збір та взагалі залишила цю громаду, обмежують в інформації християнської громади. Вважає, що такі дії відповідачів принижують її честь та гідність, оскільки це бачать усі члени християнської громади, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя. Вона не може нормально відвідувати християнський збір, що завдає емоційних, душевних, моральних страждань та хвилювань. Внаслідок таких дій відповідачів, вона була неодноразово позбавлена можливості реалізувати свої уподобання та бажання, що викликало моральні страждання та хвилювання. Також це негативно позначилось на її психічному стані, змусило сильно нервувати та переживати. Зазначає, що їй було завдано моральну шкоду, яка виразилась у моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідачі принизили її перед членами християнської громади та поширили відомості стосовно неї про те, що вона перебуває на обліку у Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері. Вона сильно переживала та хвилювалась з приводу розголошення даної інформації членам християнської громади. Також сума моральної шкоди обґрунтована значним погіршенням здоров`я та необхідністю захищати свої права у суді. Ухвалою від 11.06.2020 р. прийнято до розгляду позов, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче провадження. 10.07.2020 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву представників відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокатів Перекрьостова А.В. та Черниченка К.О., у якому останній просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що обставини, викладені у позовній заяві, а також події, що передували поданню такого позову, беззаперечно підтверджують те, що подання цього позову до суду зумовлено незадоволенням та незгодою позивачки з певними внутрішньоканонічними організаційними порядками та рішеннями всередині релігійної громади, а справжньою метою позивачки є спроба руками суду навести «свій порядок» в релігійній громаді з метою реалізації своїх уподобань в бажань. У період з 2005 р. по 2016 р. позивачка [PERSON] виконувала у своїй місцевій релігійній громаді священнослужіння повночасного проповідника (піонера), однак у 2016 році вона перестала відповідати біблійним вимогам для священнослужителів, та, відповідно до внутрішнього канонічного порядку Свідків Єгови, згодом почала порушувати порядок проведення богослужінь, а тому була звільнена від цих обов`язків. З таким рішенням вона не погодилась, висловлювала свою незгоду та свої претензії вона висловлювала як священнослужителям громади, так і іншим віруючим, продовжуючи наполягати на тому, що внутрішні питання в громаді повинні вирішуватись так, як вона вважає за потрібне, із урахуванням її уподобань та побажань. Позивачка зверталась з відповідними вимогами до інших священнослужителів (старійшин) громади, роз`їзних священнослужителів та священнослужителів всеукраїнського Релігійного Центру Свідків Єгови, але її ідеї не отримали підтримки. Також вказують, що у зв`язку із своїм невдоволенням, позивачка зверталась в поліцію із заявою про порушення її релігійних прав та нібито застосування до неї психічного та фізичного насилля, однак кримінальне провадження було закрито на підставі ч. 9 ст. 284 КПК України. Окрім цього, представники відповідачів зазначають, що дані позовні вимоги та обставини справи виходять за межі юрисдикції судів та є суто релігійними. Згідно із національним законодавством, національною усталеною судовою практикою, обов`язковою для України практико ЄСПЛ, а також відповідно до усталеної міжнародно-правової практики, спори, в основу яких покладено питання внутрішньої, в тому числі організаційної діяльності/структури релігійних організацій, не можуть належати до сфери судового розгляду, а ці питання не можуть оцінюватись судом. Вказують, що позовна заява не містить жодних доказів обмеження права на свободу релігії позивачки, яке в даному випадку полягає не в її праві вимагати, щоб релігія (церква) підлаштувалась під її уподобання, а лише надає їй право залишити цю релігію (церкву), тим самим реалізувавши свою свободу «сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої», гарантовану ст. 35 Конституції України. Позивачка не наводить будь-якого факту та не долучає жодного доказу, які би підтвердили обставини щодо образ відповідачами позивача. Більше того, відповідачі ніколи не використовують образливих чи принизливих слів до будь-кого, тим більше до своїх одновірців, адже це суперечить їхнім релігійним віруванням. Окрім цього, вони не мали доступу до медичної документації позивачки про її стан здоров`я та діагноз, із позовної заяви та додатків до неї дізнались про її хворобу. Щодо моральної шкоди вказують, що оскільки позовна заява не містить посилань на докази, які б доводили конкретні протиправні дії відповідачів, причинний зв`язок між цими діями та моральною шкодою, а також наявність вини відповідачів, дана позовна вимога також є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 23.07.2020 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Відповідно до ухвали підготовчого засідання від 23.07.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд даної справи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Сигінь Ю.М. позов підтримали, просили такий задовольнити, надали пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Додатково позивачка [PERSON] надала пояснення про те, що образи зі сторони відповідачів були і публічного характеру, акцентовані на її психічному стані здоров`я. Були випадки, коли зустрічі не розпочинались за її участі, а було публічно оголошено старшими «Серед нас є зайві і ми не почнемо, поки [PERSON] не покине аудиторію». Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] брали участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. У судовому засіданні відповідачі та їх представники просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не пілягає, з огляду на таке. Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право кожного на повагу до його честі та гідності визначено в ст. 28 Конституції України та ст. 270 ЦК України. Відповідно до\~ст. ст. 3, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до вимог ч. 1 і 2\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Як роз`яснено у п. 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ч.4\~ст.32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Положеннями\~ст. 200 ЦК України\~та\~ст.1 Закону України «Про інформацію»\~передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Джерелами інформації є передбачені або встановлені законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об`єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. В силу вимог ч. 1\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із\~ст. 299 ЦК України\~фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Згідно з ч.4\~ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди визначають характер такої інформації та з`ясовують чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2\~ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У п.15.Постанови Пленуму Верховного суду України за №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», зазначено, що\~при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] є членами релігійної громади християнської організації «Свідки Єгови», офіс Координаційного центру якої знаходиться у смт.Брюховичі по вул.Львівській, 64. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що відповідачами була поширена інформація, яка принижує її честь та гідність. Зокрема така була поширена серед членів релігійної громади, в тому числі і публічно. Відповідно до ч.1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються\~учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в\~заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх\~представників. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. До позовної заяви у якості доказу обставин, зазначених у позовній заяві, позивачкою долучено ксерокопію переписок у мобільному додатку «Viber» із членами релігійної громади, однак суд не приймає до уваги таку як належний доказ, з огляду на таке. Згідно із ст.100 ЦПК України електронними доказами\~є інформація\~в електронній\~(цифровій)\~формі,\~що містить\~дані про\~обставини,\~що мають\~значення для\~справи,\~зокрема,\~електронні документи\~(в\~тому числі\~текстові документи,\~графічні зображення,\~плани,\~фотографії,\~відео-\~та звукозаписи\~тощо),\~веб-сайти\~(сторінки),\~текстові,\~мультимедійні та\~голосові повідомлення,\~метадані,\~бази даних\~та інші\~дані в\~електронній формі.\~Такі дані\~можуть зберігатися,\~зокрема,\~на портативних\~пристроях (картах\~пам`яті,\~мобільних телефонах\~тощо),\~серверах,\~системах резервного\~копіювання,\~інших місцях\~збереження даних\~в електронній\~формі (в\~тому числі\~в мережі\~Інтернет). Електронні\~докази подаються\~в оригіналі\~або в\~електронній копії,\~засвідченій електронним\~цифровим підписом,\~прирівняним до\~власноручного підпису\~відповідно до\~Закону\~України\~«Про електронний\~цифровий підпис».\~Законом може\~бути передбачено\~інший порядок\~засвідчення електронної\~копії електронного\~доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої\~статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ч. 1 ст.\~5, ч. 1,\~2\~ст.\~6, ч. 1 ст.7, ст.12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до\~Закону України «Про електронні довірчі послуги». Перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису. Відповідно до частин першої, другої\~статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Таким чином, саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного доказу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним, а отже, належним доказом у справі. Роздруківка телефонної переписки (скріншоти листування за допомогою месенджера «Viber») без ЕЦП не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам\~Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення та зміст такого документу не захищений від внесення правок та викривлення. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2019 року у справі №9901/43/19, у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 року у справі №904/2882/18 та від 24.09.2019 року у справі №922/1151/18. Слід також зазначити, що листування із використанням месенджеру «Viber» не містить відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису, що за приписами ч.3\~ст.207 ЦК України\~дозволило б достеменно ідентифікувати осіб, які складали відповідні листи та повідомлення (за наявності письмової згоди сторін спілкування на використання таких аналогів). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали показання про те, що вони є членами релігійної громади, відповідно знають учасників справи. Позивачка [PERSON] кожному з них у особистих розмовах повідомляла про своє захворювання. Також дані свідки зазначили, що позивачка неодноразово порушувала порядок їх зібрань, навіть зривала такі. Зі сторони відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чули образ чи погроз [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] надали показання про те, що дізнались про захворювання [PERSON] від інших членів їх релігійної громади, не від [PERSON] чи [PERSON] . Свідок [PERSON] вказала, що був факт, коли [PERSON] не допустили до обмеженого зібрання, проте [PERSON] ввічливо попросив її покинути приміщення, образ в її сторону не було. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Зазначили, що не вчиняли неправомірних дій відносно [PERSON] , які принижують її честь та гідність, а саме не ображали її та не поширювали відносно неї інформацію, що призвело до моральних страждань. Із врахуванням\~вищенаведеного,\~позивачкою та\~її представником\~не надано\~доказів щодо\~поширення відповідачами\~інформації,\~яка порушує\~особисті немайнові\~права позивачки,\~або завдає\~шкоди відповідним\~особистим немайновим\~благам чи\~перешкоджає їй\~повно і\~своєчасно здійснювати\~своє особисте\~немайнове право,\~що є\~однією із\~сукупних обставин\~для задоволення\~позову при\~розгляді справ\~зазначеної категорії,\~як це\~передбачено п.\~15 постанови\~Пленуму Верховного\~Суду України\~№1\~від 27\~лютого 2009\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи». Дослідивши дійсні обставини справи в системному зв`язку із вищеказаними положеннями чинного законодавства про захист честі й гідності, суд дійшов висновку про те, що факт завдання шкоди немайновим інтересам [PERSON] , внаслідок чого було порушено її гідність та честь та, що така обставина спричинила їй сильні душевні страждання та погіршення стану здоров`я не доведено, відтак дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити таке. За змістом ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями\~статті 22 ЦК України\~передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За змістом\~ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1167 ЦК України\~передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Як роз`яснено у п.п. 3, 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п. 5 цієї\~Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З урахуванням ст.ст.\~23,\~1167 ЦК України та роз`яснень, які містяться у п.п. 3, 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(зі змінами), суд приходить до висновку, що позивачкою не надано доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань з боку відповідачів. Враховуючи, що вимоги позивачки [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, є похідними від вимог про захист честі та гідності, тому такі також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Оскільки позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору згідно\~Закону України «Про судовий збір», судовий збір слід віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed