Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.12.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яким просить з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнути з [PERSON] на його користь суму позики в розмірі 2165680,00 грн., 3 % річних в розмірі 194911,20 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 9605,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.02.2015 року між ним та відповідачем було підписано договір позики про те, що він надав відповідачу позику в сумі 2460000,00 грн., на строк до 20.02.2015 року. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в повному обсязі лише сплатила на користь позивача 294320,00 грн., у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 2165680,00 грн., 3 % річних в розмірі 194911,20 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 9605,00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 25.03.2020 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва позовні вимоги було задоволено у повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2021 року було скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.03.2020 року у вищевказаній справі та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача подав до суду заяву якою підтримує позовні вимоги та просить розгляд справи проводити за відсутності позивача. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовні заяві та в заяві про зменшення заявлених позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява, відповідно до якої представник відповідача [PERSON] просить суд застосувати строки позовної давності та повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував та просив в їх задоволенні відмовити, вказуючи на пропуск позивачем строку позовної давності. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 13.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 2460000,00 грн., на строк до 20.02.2015 року, що підтверджується відповідною розпискою від 13.02.2015 року написаної власноруч [PERSON] (а.с. 7). Таким чином позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики перед відповідачем, а саме передав йому у власність грошові кошти в розмірі 2460000,00 грн. З наданих позивачем довідок виданих АТ КБ «Приватбанк» відповідач за період з 06.03.2015 року по 21.06.2019 року перерахувала на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 294 320,00 грн. (а.с.8-10). Однак, в порушення положень договору позики відповідач взяті на себе обов`язки виконав не в повному обсязі, у зв`язку із чим і виникла заборгованість за договором позики. Відповідно до розрахунку заборгованості загальна сума заборгованості відповідача за договором позики від 13.02.2015 року становить 2360591,20 грн., яка складається з: заборгованості за договором позики в розмірі 2165680,00 грн. та 3 % річних в розмірі 194911,20 грн. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно ч.2 с. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи той факт, що з моменту настання строку виконання грошового зобов`язання минув тривалий час, а відповідач продовжував користуватись отриманими у позику грошовими коштами, то позивач вважає за необхідним нарахувати 3% річних на суму боргу. Таким чином, сума нарахованих 3% річним за користування грошовими коштами відповідно до надано суду розрахунку складає - 194911,20 грн. також підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності слід зазначити наступне. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як вбачається з договору позики, який укладено між сторонами, кінцевий термін повернення боргу між сторонами визначено 21.02.2015 р. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами в договорі визначено строк виконання боргового зобов`язання 20.02.2015 р., таким чином перебіг позовної давності в даному випадку починається з 21.02.2015 р., та переривається частковим виконання відповідачем повернення коштів в 2016, 2017, 2018 р., а оскільки позивач звернувся до суду з позовом 19.12.2019 р. то підстав відмови в задоволенні заявлених позовних вимог в аному випадку немає. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду в розмірі 9605,00 грн.

Outcome: approved