Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач 25 листопада 2013 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що в квартирі [ADDRESS] він проживав разом з родиною: батьком [PERSON], мати [PERSON], братом [PERSON]. Приблизно у 2005 році батьки припинили шлюбно-сімейні стосунки, мати залишила родину і переїхала в селище під м. Івано-Франківськ, де проживає з цивільним чоловіком. У 2010 році в квартирі припинив проживати молодший брат [PERSON] [INFO] помер батько [PERSON]. Відповідачі в спірній квартирі не проживають, місце їх проживання не відомо, особисті речі в квартирі відсутні. Той факт, що відповідачі не проживають в квартирі, підтверджується актами, показаннями свідків. Після смерті батька позивач виплатив борг за комунальні послуги та проживає у квартирі разом зі своєю родиною. Просив визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщення - квартирою [ADDRESS]; стягнути судові витрати. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Пояснив, що він оплачує за відповідачів комунальні послуги, відповідачі не беруть участь у витратах, оскільки фактично не проживають в спірній квартирі, а відтак відповідачі втратили право користування житлом. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, ніяких письмових заяв від них не надходило. Третя особа в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи сповіщалася належним чином, письмово просили слухати справу у відсутність їх представника. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Матеріалами справи встановлено, що місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Як пояснив в судовому засіданні позивач, відповідачі вже тривалий час не проживають в спірній квартирі, в ній відсутні їх особисті речі, місце їх проживання не відомо. Вказує, що відповідачі не сплачують комунальні послуги та не користуються спірною квартирою, на підтвердження позовних вимог подав акти (а.с.6-11,69). Конституція України (ст.47) закріплює право кожної людини на житло. При цьому, задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 52 ЖК України, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР,- за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. При аналізі зазначених норм Закону, вбачається, що єдиною підставою для вселення особи в надане жиле приміщення, є ордер. Як на правову підставу своїх вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач посилається на положення ст.ст. 71,72 ЖК України, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено та не надано належних доказів того, що позивач є наймачем спірної квартири, або що наймачем є відповідач [PERSON], не надані договір найму житлового приміщення, ордер на вселення в спірну квартиру, який видавався членам сім»ї позивача. Тобто, відсутні будь-які докази в підтвердження того, що позивач на законних підставах вселений та проживає в спірній квартирі, а відтак має право висовувати позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Крім того, з огляду на те, що спірна квартира у власності позивача не перебуває і відноситься до державного житлового фонду, а діючим законодавством передбачено, що лише власник житла має право висовувати вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а отже вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, як наслідок підстав для їх задоволення суд не вбачає. На підставі ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги незаконні, необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволення позовних вимог судом відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed