Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 05 лютого 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом про визнання свого колишнього чоловіка [PERSON] таким, що втратив право користування належним їй жилим будинком. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 2005 по 2012 р.р. У 2009 році придбала будинок [ADDRESS], в якому зареєструвала відповідача. Після розлучення відповідач у спірному будинку не проживає, тому просила свій позов задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їм будинком. Відповідач [PERSON] в судові засіданні двічі (12 березня та 02 квітня 2015 року) не прибув, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, доказом чого є зворотні поштові повідомлення №6600000534110 від 04 березня 2015 року та №6600000542651 від 25 березня 2015 року). З цих підстав, у відповідності з вимогами ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши надані нею письмові докази, суд визнає її позов необґрунтованим та вважає необхідним у його задоволенні відмовити з таких підстав. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.3 ст.10 та ч.2 ст.59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що з 04 листопада 2005 по 12 квітня 2012 р.р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому у Рудницькій селищній раді Піщанського району Вінницької області, актовий запис №06 від 04 листопада 2005 року. Від цього шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 11 березня 2009 року позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії ВМС №063458 придбала 1/4 частину жилого будинку [ADDRESS], після чого зареєструвала відповідача, як члена своєї сім»ї, у вказаному житлі. Рішенням Кодимського районного суду від 12 квітня 2012 року шлюб між сторонами був розірваний. Згідно із ч.3 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений чи обмежений у праві користування житлом інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Колегія суддів з розгляду цивільних справ Верховного Суду України в ухвалі від 16 січня 2012 року зазначила, що власник може вимагати усунення обмеження у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Відповідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказав, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обґрунтовуючи свій позов, позивач [PERSON] в позовній заяві та в судовому засідання зазначила, що відповідач [PERSON] у належному їй житлі не проживає два роки 10 місяців, надавши в якості доказу цієї обставини акти Сдобідської селищної ради Кодимського району від 11 липня 2014 року та від 19 січня 2015 року. Судом встановлено, що спірне житло було придбане сторонами в період перебування у шлюбі, а тому відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України є їхнім спільним сумісним майном подружжя, кожному з яких належить рівна частка (ч.2 ст.372 ЦК України та ч.1 ст.70 СК України). При розірванні шлюбу питання щодо поділу спільного майна подружжя судом не вирішувалось. Отже, відповідач [PERSON] є співвласником спірного житла, а тому підстави для визнання його втратившись право користування цим житлом відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed