Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Степна, 33, смт. Тернувате Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 57540665 від 18.04.2016. Право власності на вказаний житловий будинок було визнано за позивачем в порядку спадкування рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03.03.2016 по справі № 322/1370/15, що набрало законної сили 29.03.2016. Відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] з 06.10.2012, що підтверджується відміткою у її паспорті громадянина України серії СЮ № 415979, виданому 18 серпня 2016 року Новомиколаївським РС УДМС України в Запорізькій області. [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) від 28.07.2016 серії І-ЖС № 311969. Згідно з висновком органу опіки та піклування Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області від 12.09.2017 № 01-01-17/0880, 31 серпня 2017 року працівниками служби у справах дітей спільно з представником Тернуватської селищної ради було обстежено житлово-побутові умови проживання [PERSON] за адресою проживання [INFO]. Під час обстеження встановлено, що на даний час родина проживає в будинку матері, яка за станом здоровя потребує догляду своєї доньки [PERSON]. Умови проживання задовільні. Для дитини частково створені умови для виховання, розвитку та проживання: є окрема кімната, ліжко, стіл, шафа для одягу, іграшки в обмеженій кількості тощо. Згідно з довідками Тернуватської селищної ради від 06.09.2017 № 946, 947 громадянка [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] з 06.10.2012 року зареєстровані за адресою: [INFO], а фактично проживають [INFO], без права власності на цей будинок. Представниками Тернуватської селищної ради було обстежено житлово-побутові умови проживання за адресою: [INFO], за якою проживають [PERSON], [INFO] з двома онуками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Із акта обстеження встановлено, що громадянка [PERSON] разом зі своїми онуками перебувають на обліку в управлінні соціального захисту населення як внутрішньо переміщені особи. При спілкуванні з громадянкою [PERSON] стало відомо, що житловий будинок за вказаною адресою вони придбали у [PERSON] на підставі розписки. На підставі викладеного у висновку з посиланням на норми ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ч. 3 ст. 17, ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 15, 405 ЦК України зазначається про неможливість зняття з реєстрації та виселення відповідачів. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів набуття нею та/або її дочкою права власності на житловий будинок, розташований за адресою: вул. Степна, 33, смт. Тернувате Новомиколаївського району Запорізької області. З пояснень сторін судом встановлено, що відповідачі спільно з власником спірного житлового будинку ніколи не проживали та не були повязані спільним побутом, а з 2015 року у цьому будинку взагалі не проживають, що не потребує доказування відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд має врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 15 травня 2017 року по справі № 734/387/15-ц (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 67074695), у звязку з чим приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За приписами ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1), на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, оскільки відповідачі ніколи не були членами сімї позивача власника спірного житлового будинку, норми ст.ст. 64, 156 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 ЦК України на дані правовідносини не поширюються, а право відповідачів на користування спірним будинком підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Саме з цих підстав суд, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, не погоджується з вищезазначеним висновком органу опіки та піклування через недостатню його обґрунтованість. При цьому, фактичне проживання відповідачів не у спірному житловому будинку, а за іншою адресою, не є перешкодою для їх виселення, адже згідно з ч. 3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає не лише у звільненні приміщення від боржника, його майна, домашніх тварин, а й у встановленні заборони боржнику користуватися цим приміщенням. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про виселення відповідачів та визнає позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню. Водночас суд визнає позов в частині вимог про зняття відповідачів з реєстрації необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що рішення суду про виселення є передбаченою законом підставою для зняття з реєстрації місця проживання такої особи (абзац 2 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано квитанцію від 16.08.2017 № 0.0.828681017.1, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 640,00 грн., отже з урахуванням задоволення єдиної позовної вимоги немайнового характеру про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, відповідна сума судових витрат підлягає стягненню на його користь з відповідача. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial