Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якої діє представник за довіреністю [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. У вказаному будинку є зареєстрованим син позивача [PERSON], який з лютого 2010 року у вказаному будинку не проживає. Син виїхав з будинку, забрав свої речі та проживає в іншому місці. Реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачу будинку перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Позивач у судове засідання не з'явилась. Від неї до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду нотаріально засвідчену заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до положень ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 22.12.1977 року позивачу [PERSON] як «Забудовнику» у безстрокове користування була надана земельна ділянка по [ADDRESS] загальною площею 450 га. згідно плану земельної ділянки, на якій остання зобов'язалась побудувати житловий будинок житловою площею 30,8 кв.м. на відстані 5,4 метрів від червоної лінії забудови /а.с.7-8/. 28 жовтня 1988 року позивачу [PERSON] було видане реєстраційне посвідчення про право власності на житловий будинок на праві приватної власності на підставі договору на будівництво від 31.01.1978 року, зареєстроване в реєстрову книгу № 79 за реєстровим № 20792 /а.с.9/. Право власності позивача [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] також підтверджується копією технічного паспорту на вказаний будинок /а.с.10-12/. Відповідач [PERSON] є зареєстрованим, однак не проживає за адресою: [ADDRESS] з лютого 2010 року, що підтверджується довідкою від 06.09.2018 року виданої головою квартального комітету /а.с.19/. Судом встановлено, що у зв'язку з реєстрацією відповідача у належному позивачу будинку, остання не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідач є членом сім'ї позивача, а саме сином, тому, згідно з чинним законодавством України, у даному випадку слід застосовувати вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, згідно яких член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності відповідача у будинку судом не встановлено. Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] цілком законними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що у підготовчому судовому засіданні відповідач визнав позов, що стало підставою для ухвалення рішення суду в підготовчому засіданні, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 352 гривні 40 копійок. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, інша частина судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved