Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач 25 липня 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своєму позові банк посилається на те, що відповідно до укладеного 18.09.2007 року кредитного договору № NKXRRС11890012 позивач надав відповідачу кредит в розмірі 2475грн. на строк до 18.09.2009року, відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 1% в місяць (12% річних) на залишок заборгованості по кредиту. Позивач вказує, що банком свої обов'язки за кредитним договором виконано повністю, однак в порушення умов договору відповідач свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконано . Кредитор звернувся до суду і 18.09.2009року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 4225грн. Проте і після винесення судового наказу позичальником не виконано свої зобовязання, внаслідок чого станом на 03.04.2018року йому було нараховано 6711,07грн. відсотків, 271,24грн. комісії, 18082,76грн. пені, а також штрафи 500грн. фіксована частина та 1070,81 грн. відсоткова частина. З урахуванням суми яка була стягнута за судовим наказом, банк простить стягнути з [PERSON] загалом 22986,90грн. заборгованості (6711,07 +271,24грн. + 18082,76грн. + 500грн. + 1070,81 грн - 4225грн.) Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи. Згідно ст.ст.279, 280, 281 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи у порядку спрощеного провадження Дослідивши письмові докази в матеріалах справи (анкету позичальника, заяву позичальника № NKXRRС11890012 від 18.09.2007 року, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (далі Умови), розрахунок заборгованості) судом встановлено, що 18.09.2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKXRRС11890012 згідно умов якого відповідач отримав від банку кредит у сумі 2475грн., з відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості. Кінцевий строк повернення кредиту встановлений договором - 18.09.2009року. Згідно п. 5.5. Умов сторони погодили збільшений до 5років строк позовної давності за вимогами що випливають із вищевказаного кредитного договору. Відповідно до п.3.2.3 Умов сторонами погоджено, що пеня за прострочення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором становить 0,15% від суми прострочення, але не менше 1 грн. на день. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Вказаним кредитним договором передбачено умови надання позичальнику грошових коштів позикодавцем у тимчасове платне користування . Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в строк вказаний в договорі, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України та умовами договору передбачено, що кредитодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за заявою банку було видано судовий наказ №2н-1889/2009 від 18.09.2009року про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» 4225грн. заборгованості за кредитним договором № NKXRRС11890012 від 18.09.2007 року. Таким чином 18.09.2009року АТ КБ «ПриватБанк» пред'явив відповідачу вимогу повного дострокового погашення кредиту (у зв'язку з простроченням), чим змінив строк виконання зобов'язання по кредитному договору, а відповідно кредитний договір припинив свою дію достроково. Тому кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором після направлення вказаної вимоги, тим паче після ухвалення судом рішення про повне дострокове стягнення заборгованості. Вищевказану правову позицію висловив Верховний Суд у Постанові від 14.02.2018 по справі 564/2199/15-ц і в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За вищевказаних обставин суд приходить до висновку, що відсотки про стягнення яких просить позивач нараховані безпідставно, а отже у їх стягненні слід відмовити. У задоволенні позову в частині стягнення 271,24грн. комісії також слід відмовити, оскільки заборгованість за комісією існувала станом на день винесення судового наказу, а отже мала входити до суми заборгованості яку стягнуто за судовим наказом, а якщо не входила то з дня її нарахування закінчився строк позовної давності встановлений за договором між сторонами, що також є підставою для відмови в позові в цій частині. Як видно із розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість за тілом кредиту після винесення вищевказаного судового наказу станом на 18.09.2009року становила 789,49 грн., а заборгованість за відсотками 220,78грн., проте в подальшому сума відсотків в розрахунку почала збільшуватися, тобто банк нараховував заборгованість за відсотками, що є не правомірним в силу припинення дії договору внаслідок пред'явлення відповідачу вимоги дострокового погашення кредиту. У подальшому після 18.09.2009року на неправомірно нараховані суми відсотків банк нараховував пеню за невиконання зобов'язань. Отже банком безпідставно нараховано позичальнику пеню, яка станом на 03.04.2018року на думку банку має становити 18372,90грн. Суд приходить до висновку, що наявність невиконаних відповідачем грошових зобов'язань дійсно дає підстави нараховувати пеню за їх невиконання, проте заявлений позивачем розмір пені є явно необґрунтованим. Визначаючи розмір пені, яка мала бути нарахована, суд виходить із того, що пеня мала нараховуватися на суми заборгованості за тілом кредиту, відсотками та комісією, які згідно розрахунку наданого позивачем мали місце станом на 18.09.2009року тобто на дату припинення дії договору. Враховуючи збільшений за договором строк позовної давності, сума пені яку банк мав право нарахувати становить 2226, 50грн. виходячи з наступного розрахунку: розмір пені на день 1,22грн. = (789,49 грн. тіло кредиту + 220,78 відсотки)*0,15%, сума пені за п'ять років становить 1,22грн. пені на день * 1825днів (п'ять років) = 2226, 50грн. Отже стягненню з відповідача підлягає пеня в сумі 2226, 50грн. Вирішуючи питання про стягнення штрафу суд виходить з того, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За такого, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, передбачене Умовами та правилам, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15. Таким чином, у стягненні суми штрафів слід відмовити, оскільки угодою сторін передбачено застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення зобов'язань за договором, їх одночасне стягнення є неприпустимим. Крім того оскільки відповідачем було допущено порушення грошових зобов'язань ще до 18.09.2009року то зазначені штрафи мали входити і ймовірно входили до суми заборгованості за кредитом яка була стягнута за судовим наказом, проте через знищення у зв'язку із закінченням строку зберігання справи у якій було видано судовий наказ, ці обставини перевірити не можливо, а позивачем не обґрунтовано нарахування вищевказаних штрафів, а саме період і суми прострочення на які їх нараховано. За вищевказаних обставин, позов підлягає задоволенню частково, а до стягнення з відповідача підлягає заборгованість за пенею станом на 03.04.2018року у сумі 2226, 50грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial