Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач 29 травня 2019 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом (а.с. 2-4), який згодом уточнював (а.с. 65-66), остаточно просив суд: -зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] ; -визначити йому порядок спілкування з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] через зустрічі та перебування у нього за місцем його проживання два будні дні та вихідний день за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - [PERSON] , без її присутності, за місцем його проживання. Свої вимоги мотивує наступним. Він перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 2015 року, та [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , він був записаний як батько дитини у її свідоцтві про народження. [INFO] , вже після народження доньки вони з відповідачем зареєстрували шлюб, однак їх спільне життя не склалося, через відсутність взаєморозуміння між ними заочним рішенням Марганецького міського суду від 23 травня 2018 року їхній шлюб було розірвано. Зазначає, що відповідач за час їх сімейного життя часто влаштовувала сварки, постійно покидала дитину, не приймала участі у її вихованні та лікуванні, не цікавилася нею. Так, після народження дитини, він забрав її разом з відповідачем до себе додому, однак відповідач наступного дня пішла на роботу і більше не поверталася до нього та до їх доньки. З цього часу догляд за дитиною здійснював він та його мати, яка проживає разом з ним. Відповідач зовсім не цікавилася дитиною, проте у липні звернулася до Марганецького міського суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року визначено місце проживання доньки разом з її матір`ю за адресою - [ADDRESS] . Після цього, а саме 04 березня 2019 року, відповідач за допомогою працівників поліції силою забрала у нього дитину. З того часу він нічого не знає про свою доньку, не має можливості її бачити, тому звернувся до Служби у справах дітей Нікопольської міської ради з заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку зустрічей. За рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 24 квітня 2019 року за № 313 був визначений спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з донькою через зустрічі два будні дні на тиждень з 15-00 години до 18-00 години та один вихідний день з 15-00 години до 18-00 години, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та в її присутності. На виконання вказаного рішення він кілька разів приїжджав до [PERSON] за адресою проживання її та дитини, але жодного разу дитину не бачив. З приводу невиконання матір`ю дитини рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 24 квітня 2019 року за № 313 він звертався зі скаргою на дії відповідача до Служби у справах дітей Нікопольської міської ради, але безрезультатно. Він отримав відповідь від працівників служби, що таке рішення має лише рекомендаційний характер, тому для захисту своїх прав він має звернутися до суду. Враховуючи викладені обставини, він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання нею такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 29 липня 2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 27-30), згідно якого відповідач просила визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з малолітньою донькою через зустрічі один будній день на тиждень з 17-00 години до 20-00 години, два вихідних дні на місяць з 15-00 години до 18-00 години, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та в її присутності. Свої заперечення мотивує тим, що з 2017 року відносини з позивачем поступово погіршувалися, протягом того часу позивач виганяв її з дому, всіляко принижував, розповсюджував про неї неправдиву інформацію. В період з 2017 року по 2019 рік вони з відповідачем вирішували у судовому порядку спір про визначення місця проживання їхньої дитини та постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року визначено місце проживання доньки разом з нею за адресою - [ADDRESS] . Зазначає, що після того, як дитина стала проживати разом з нею, вона не чинила перешкоди у спілкуванні дитини з її батьком, декілька днів [PERSON] спокійно відвідував дитину, але згодом його поведінка стала агресивною, він вчиняв сварки у присутності дітей, принижував її, висловлював намір забрати дитину. Все це негативно сприймали діти. Вона розуміє, що дитина повинна спілкуватися з батьком, але боїться знову залишитися без дитини. Враховуючи Рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 24 квітня 2019 року за № 313 про визначення способу участі відповідача у вихованні та спілкуванні з донькою, маленький вік дитини та агресивну поведінку позивача, вважає що важливо призначити зустрічі дитини в її присутності. Також просила врахувати її графік життя та роботи, графік дитини та її майбутню зайнятість в дитячому садочку та кружках, щоб виключити велике навантаження для психіки дитини. 06 серпня 2019 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] (а.с. 50-52), згідно якої просив задовольнити його позов у повному обсязі, оскільки визначений відповідачем порядок зустрічей з дитиною, на його думку, надає дуже мало часу для нормального спілкування батька з дитиною, а попередня домовленість з нею, як з матір`ю дитини не має сенсу. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2020 року закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 36-37). У судовому засіданні представник позивача, [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] що на теперішній час позивач бачиться з донькою та просили суд визначити порядок участі відповідача у вихованні малолітньої доньки відповідно до рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 24 квітня 2019 року за № 313, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та за умови її присутності. Представник третьої особи, [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що доцільним буде визначити порядок участі відповідача у вихованні малолітньої доньки відповідно до рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 24 квітня 2019 року за № 313, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та за умови її присутності. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року (а.с. 5, а.с. 8-9). Сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Марганецької міської ради Дніпропетровської області, служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини задоволено частково, визначено місце проживання доньки разом з її матір`ю [PERSON] за адресою - [ADDRESS] , вирішено питання про стягнення судового збору, в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 38-45). Судом встановлено та не оспорювалося сторонами, що на даний час малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою - [ADDRESS] . За рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 24 квітня 2019 року за № 313 позивачеві був визначений спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою через зустрічі два будні дні на тиждень з 15-00 години до 18-00 години та один вихідний день з 15-00 години до 18-00 години, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та в її присутності (а.с. 10). В обґрунтування позову позивач посилався, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, ухиляється від виконання вказаного рішення виконавчого комітету від 24 квітня 2019 року за № 313, він не має можливості бачити дитину у визначені години та у повній мірі спілкуватися з дитиною. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Нікопольської міської служби у справах дітей з приводу перешкод відповідача у спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , з матір`ю дитини - [PERSON] в черговий раз проведена профілактична та роз`яснювальна бесіда щодо розв`язання сімейного спору, недопущення порушення права дитини на спілкування з батьком та про необхідність виконання рішення виконкому від 24 квітня 2019 року за № 313, [PERSON] надавала відповідні пояснення (а.с. 13-15). Таким чином, вищевказані встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо участі батька, який проживає окремо від дитини, у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною. При вирішенні такого спору, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 7, 8 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991, дитина має право, наскільки це можливо, знати своїх батьків і право на їх піклування, має поважатися право дитини на сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Згідно зі ст. 9 вказаної Конвенції, держава має забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визнають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визнання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017, Суд указав, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна, а по-друге у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному, стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (п. 100 рішення від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України»). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Така ж позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 357/17852/15-ц від 29 травня 2019 року. Статтею 51 Конституції України визначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею ст.153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Положеннями ст.159 цього Кодексу передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, принципом 6, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно з принципом 7 Декларації прав дитини, дитина має право на здобуття освіти, яка має бути безоплатною та обов`язковою, щонайменше на початкових рівнях. Дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед, таку відповідальність несуть її батьки. Дитині має бути забезпечена повна можливість відпочинку та ігор, спрямованих на цілі освіти; суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. Судом встановлено, що позивач є батьком малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , отже має беззаперечне право на спілкування із донькою, на участь у її вихованні, а відповідач [PERSON] , з якою проживає дитина, не має права перешкоджати батькові спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, спілкуванні з нею. Однак на даний час між сторонами у справі існують непорозуміння, які носять особистий характер, що не дають можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення порядку спілкування з дитиною, який мав би влаштовувати кожну зі сторін по справі, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, в межах заявлених позовних вимог, оскільки саме такий спосіб має захистити право на спілкування та виховання дитини визначений сімейним законодавством у разі порушення його з боку іншого з батьків дитини та за відсутності відповідного судового рішення, позивач фактично позбавлений можливості мати відповідні докази, оскільки не має права звернення до виконавчої служби з питання контролю за додержанням відповідачем умов вказаного рішення. Зважаючи, що сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку своєї дитини, обопільне бажання приймати участь у цьому і спілкування кожного з них та їхньою спільною донькою не перешкоджає нормальному розвитку останньої, суд доходить до висновку про необхідність визначити [PERSON] , як батьку дитини, спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою [PERSON] , [INFO] . Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили, що таке спілкування батька з донькою, буде перешкоджатиме нормальному розвитку дитини, судом не встановлено. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року) Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Виходячи із вищевикладеного, враховуючи встановлені судом обставини справи, відношення сторін спору один до одного, їх спільних побажань з приводу визначення графіку, віку дитини, яка є малолітньою однак потребує турботи в рівній мірі як матері, так і батька, суд доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині усунення перешкод у його спілкуванні з малолітньою донькою та визначити позивачу порядок участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою в дні визначені рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 24 квітня 2019 року за № 313, оскільки враховуючи вік дитини, сформований режим її життєдіяльності, фактичні взаємовідносини сторін по справі, а також беручи до уваги відсутність підстав для обмеження спілкування будь-якою стороною з дитиною, виходячи з інтересів дитини, на переконання суду саме такий спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною буде відповідати не лише принципу рівності батьків у спілкуванні з дитиною, та інтересам самої дитини. Такий спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою відповідатиме можливості дитини в належній мірі спілкуватися з кожним з батьків та отримати від цього достатню кількість виховних заходів кожного з них. Даний спосіб надаватиме можливість батькам піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток з визначенням достатнього часу для цього.

Outcome: partial