Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] завернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. У обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року зобов`язали Управління Пенсійного фонду України в Лубенському районі здійснити перерахунок та виплату йому державної пенсії по інвалідності як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з 01.04.2010 року. Дане рішення було виконано 30.07.2019 року шляхом безготівкового зарахування коштів на картку заявника в сумі 93 464,34 грн.. Рішення суду виконане з порушенням строків виплати, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст..625 ЦК України. Три проценти річних підлягають обрахуванню за період з 13.09.2011 року по 29.07.2019 року включно та становить 22101 грн.,а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь 3% в сумі 22101 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалою від 25 вересня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 07.10.2020 від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що у рішенні суд не визначив конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню, таке зобов`язання не є грошовим, а тому безпідставними є посилання позивача на ст..625 ЦК України, як на підставу для сплати суми боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми. Також посилався на те, що після прийняття Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» питання виплати коштів по судовому рішенню знаходиться поза прямою компетенцією органів Пенсійного фонду,а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року, дії управління ПФ України в Лубенському районі неправомірними. Зобов`язано управління ПФ України в Лубенському районі Полтавської області провести перерахунок пенсії та виплату [PERSON] відповідно до ч.4 ст.54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи « у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком з урахуванням ч.1 ст.28 ЗУ « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ЗУ « Про державний бюджет України», починаючи з 01.04.2010 року. Зобов`язано управління ПФ України в Лубенському районі Полтавської області провести перерахунок додаткової пенсії та виплачувати [PERSON] відповідно до ст..50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про державний бюджет України» починаючи з 01.04.2010 року. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13.09.2011 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року залишено без змін Також судом встановлено, що 30.07.2019 року відповідач виконав рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області та виплатив позивачу грошові кошти у суму 93464,34 грн.. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання відповідачем за період з 13.09.2011 року по 29.07.2019 року складає 22101 грн.. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачені статтею 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки, зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Посилання відповідача на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не заслуговують на увагу, оскільки грошове зобов`язання виникло на підставі акту законодавства, а не із судового рішення, яким тільки підтверджено його існування. Враховуючи юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивач є інвалідом 2 групи і звільнений від сплати судового збору, отже судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: approved