Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.01.2018 року звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.09.1999 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. За час шлюбу ними було приватизовану квартиру, що розташована за адресою: Донецька область, м. Гірник, вул. Шахтарської Слав (колишня Леніна) [ADDRESS], загальною площею 97,1 кв.м. Згідно свідоцтва про право власності на житло № 1195 від 18.12.2000 року, виданого Селидівською біржею нерухомості, вищевказана квартира належить позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності. Згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16.03.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано. На теперішній час у позивача виникла необхідність визначити частки у спільній сумісній власності, але домовитися з відповідачем [PERSON] про вирішення цього питання в позасудовому порядку у позивача не вдається. У звязку з чим, просить суд визнати, що частки співвласників квартири, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Гірник, вул. Шахтарської Слави (колишня Леніна) [ADDRESS], загальною площею 97,1 кв.м. є рівними, визначити частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності по 1/3 частки вищевказаної квартири кожному. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28.01.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того просить суд не приймати до уваги, зазначені відповідачем [PERSON] у відзиві пояснення щодо відсутності спору та можливості вирішити вказане питання в позасудовому порядку, оскільки вона неодноразова вживала заходів такого врегулювання, але відповідач кожного разу з тих чи інших причин ухиляється. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, натомість надав суду письмовий відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивачем заходи досудового порядку вирішення спору не вживалися та взагалі відсутній спір, оскільки розподіл спільного майна між співвласниками із зазначенням конкретних часток в натурі можу бути оформлена шляхом складання самостійного договору. Позивач ніяким чином не довела, що її право порушено і тому потребує судового захисту. Таким чином вважає, що позивач безпідставно подала позов до суду і він ніяким чином не зобовязаний сплачувати судовий збір за розгляд справи в суді. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.\~3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~15\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серія І-НО № 066577 від 17.09.1999 року, виданого Гірницькою міською радою м. Селидове Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17.09.1999 року, актовий запис № 55. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно «Ломака». Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до свідоцтва про право на житло № 1195 від 18.12.2003 року, виданого Селидівською біржею нерухомості, квартира, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Гірник, вул. Шахтарської Слави (колишня Леніна) [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно № 2726725 від 03.02.2004 року, форма власності на квартиру, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Гірник, вул. Шахтарської Слави (колишня Леніна) [ADDRESS] визначена, як приватна спільна сумісна. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. У відповідності з ч. 1 ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За змістом ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно зі ст.\~370\~ЦК України у випадку виділення частки в праві спільної сумісної власності вважається, що частки кожного із співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлене за домовленістю співвласників або законом, або рішенням суду. Згідно з роз'яснень постанови Пленум\~Верховного Суду\~України №\~20\~від 22.12.1995\~року «Про\~судову практику\~у справах\~за позовами\~про захист\~права приватної\~власності» вбачається, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивач просить суд визначити частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, з метою щоб в подальшому вони мали можливість розпоряджатися своїми частками. У рішенні № 15-рп/2002 від 9 липня 2002 року у справі № 1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце і за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності в договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, зокрема й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. У звязку з чим, суд критично відноситься до доводів відповідача [PERSON] щодо відсутності спору в частині визначення часток у спільній сумісній власності та не проведення позивачем досудового врегулювання спору. Крім того, позивач наполягає на тому, що відповідач [PERSON] ухиляється від такого врегулювання, а відповідач в свою чергу жодного належного та допустимого доказу вжиття заходів досудового врегулювання спору зі свого боку також не надає. Підсумовуючи вищевикладене та враховуючи те, що сторони є співвласниками спірної квартири, при цьому вони володіють вказаним об'єктом нерухомості в рівних долях на праві спільної сумісної власності, суд вважає, що позов слід задовольнити та визначити ідеальні частки у спільній сумісній власності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved