Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк», вказавши, що в червні місяці 2008 року позивач звернувся до ЗАТ КБ Приватбанк з наміром отримати кредитні кошти. Однією із істотних умов кредитного договору була сплата відсотків у розмірі 15 % річних, що загалом для позивача було доречним та давало можливість сплачувати банку заборгованості, а також відсотки за користування кредитом. Для забезпечення зобовязань за договором позивач погодився укласти договір іпотеки щодо свого нерухомого майна. Між тим, 10.07.2008р. [PERSON] отримав черепно-мозкову травму, перелом основи черепа, забій головного мозку, та повязані з цим негативні наслідки для здоровя. 29.09.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № ZPONGA0000000002. Згідно з п.8.1 Кредитного договору та Додатку № 1 до Кредитного договору [PERSON] окрім сплати відсотків за користування кредитом, повинен сплатити банку: -1500,00 доларів США разову винагороду за надання фінансового інструменту; -Винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; -Винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,64 % річних від суми зарезервованих ресурсів; -Винагороди за проведення додаткового моніторингу. Таким чином, працівники банку надали на підписання Договір, за яким позивач фактично повинен сплатити відсотки значно більші, аніж 15 % річних, крім того, договором передбачені інші додаткові комісії, про які позивача не попереджали. Зазначені вище події в цілому призвели до помилки [PERSON] щодо усвідомленні обставин укладання правочину. Позвачу не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо умов Кредитного договору, вартості та ризиків, а також на те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір містить несправедливі умови, в ньому відсутні істотні умови укладення договору, тощо, позивач просив визнати кредитний та іпотечний договори недійсними. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав на заявлених підставах. Представник відповідача проти позову заперечував, надав письмові заперечення та пояснення (а.с. 47-52; 129-150), суть яких зводиться до того, що банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши позивачеві грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, що підтверджується періодичними платежами, які здійснював позивач на погашення заборгованості, не заперечував дійсності укладеного договору протягом строку позовної давності. Інформація, яка повинна бути зазначена відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», міститься в тексті договору. Договір підписаний сторонами, тобто є дійсним. З цих підстав просили\~відмовити у задоволенні позову. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11, 509 ЦК України зобовязання виникають, зокрема з договорів. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 627 та 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору . Відповідно до вимог ст.. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зjбовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом та інші фактори. Встановлений договором розмір процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що 29.09.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № ZPONGA0000000002, згідно умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 52 025,15 доларів США на строк до 01.10.2023 року а відповідач зобов'язався у строк на умовах, визначених цим кредитним договором, повернути кредит і сплатити 15 % на рік місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з разовою винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, у розмірі 1500 доларів США, та на оплату страхових платежів у розмірі 525,15 доларів США. Погашення заборгованості за цим договором здійснювалося щомісяця в період сплати шляхом внесення щомісячного платежу в сумі 949,53 доларів США (а.с.12-14). Відповідно до пункту 8.1 договору погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 949,53 доларів США згідно Графіку погашення кредиту (Додаток № 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У Додатку № 1 до кредитного договору розрахована загальна вартість кредиту. (а.с.15). Пунктом 5.2 договору передбачена відповідальність банка за невиконання обовязку щодо видачі кредитних коштів позичальникові у вигляді сплати пені в розмірі 0,1 % від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного обовязку. 30.09.2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір № ZPONGA0000000002, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 916, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором іпотекодавець [PERSON] надав в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS], вартість предмета іпотеки становить 349992,00 грн. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вказує ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 1 ст. 203 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч. 1 ЦК України). Відповідно до ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Стаття 1054 ч. 1 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 47 ч. 8 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121 від 07.12.2000 року (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Стаття 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 ст. 11 Закону України № 1023 визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та повернен627, 628ням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч. 7 ст. 15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду. Крім того, аналіз тексту кредитного договору свідчить про те, що [PERSON] були відомі усі істотні умови такого договору, як то порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо. Після укладення договору та отримання коштів, а також протягом більш ніж восьми років після цього, [PERSON] умови договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність його звернень з цього приводу в установленому порядку до банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов. Водночас факт виконання умов кредитного договору позивачем підтверджується виписками по рахунку, які свідчать про часткове погашення заборгованості за цим кредитом (а.с. 29-37; 40-42). \~\~Посилання представника позивача на травму голови, забій головного мозку та повязані з цим негативні для здоровя позивача наслідки, що вплинули на підписання договору на невигідних умовах, спростовуються висновками судово-психаітричної експертизи № 522, проведену 06.10.2016р. відносно [PERSON], відповідно до якої [PERSON] на період укладання кредитного договору приймав лікувальні препарати, які не мали негативного впливу на здатність усвідомлювати ризики та негативні наслідки укладання та виконання цього договору. Розмір шрифту та обсяг інформації, що малася у укладених договорах не мають причинно-наслідкового звязку зі здатністю усвідомлювати суть договірних зобовязань (а.с.109-121). За заявою представника позивача ухвалою суду від 21.02.2017р. було призначено по справі судово-економічну експертизу, проведення якої було доручено Дніпропетровському НДІСЕ. Справа була повернена до суду без виконання у звязку з несплатою вартості експертизи позивачем [PERSON] Твердження позивача про те, що при укладенні договору банком не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, про вірогідність та наслідки подорожчання валюти та у такий спосіб банком реалізовано споживачеві продукцію, яке не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору. Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положенню про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Так, починаючи з моменту отримання Україною незалежності, курс національної валюти до іноземної піддавався неодноразовим та різким коливанням, при чому в більшості випадків в сторону знецінення саме національної валюти (ризькі зміни відбувалось у 1998 та 1999 роках), про напевне було відомо позивачу [PERSON] Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не мав не знати [PERSON] У будь-якому випадку відомості про можливість зміни курсу валют до гривні України в майбутньому були у банку в тій же мірі, як і у позивача. Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане. За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав як споживача при укладенні кредитного та іпотечного договору та невідповідність умов договорів Закону України «Про захист прав споживачів» в тій мірі, яка б давала підстави для визнання договорів недійсними, а також наявність інших підстав для визнання договорів недійсними, а усі заперечення зводяться по суті до незгоди [PERSON] з окремими пунктами кредитного договору, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed