Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.06.11 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], згодом заявою від 07.10.14 року (а.с. 210-12) уточнила позовні вимоги та просила суд визнати сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] майно - будинок з підсобними будівлями за адресою - [ADDRESS], автомобіль легковий-універсал ВАЗ 21214 д.н. [NUMBER], причеп автомобільний 2003 року випуску д.н. [NUMBER], автомобіль мікроавтобус «Форд-транзит», 1996 року випуску державний номер [NUMBER]. За клопотанням представника позивача у судовому засіданні 20.10.14 року (а.с.232-233) до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] Позов обґрунтовано тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], за час шлюбу ними набуте майно, зокрема - будинок з підсобними будівлями за адресою - [ADDRESS], автомобіль легковий-універсал ВАЗ 21214 д.н. [NUMBER], причеп автомобільний 2003 року випуску д.н. [NUMBER], автомобіль мікроавтобус «Форд-транзит», 1996 року випуску державний номер [NUMBER]. Згідно положень ст.. 60, 63, 61 СК України вказане майно є їх спільною сумісною власністю. Однак, відповідач [PERSON] не визнає права власності на спільну сумісну власність. Згідно ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Тому просила суд позов задовольнити. Представником відповідача [PERSON] надано заперечення проти позову (а.с.227-229), згідно яких просив у позові відмовити, оскільки права позивачки не були порушені, не визнані чи оспорені, обраний спосіб захисту - визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не відповідає способам захисту встановленим СК України, ЦК України. Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24.05.12 року визначено інший правовий режим спірного майна - спільну часткову власність, та встановлено, що кожному з них належить по ? частці спірного майна. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, оскільки з відповідачем [PERSON] вони перебувають у шлюбі, за час шлюбу набули спірне майно, працювали і він і вона, тому це майно є їх спільною сумісною власністю. На даний час на майно накладено арешт, отже відповідач [PERSON] не визнає її права на майно. Просила суд позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] просив суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав у повному обсязі, пояснив, що дійсно перебуває у шлюбі з позивачкою, за час шлюбу побудували будинок, придбали транспортні засоби, допомагали в будівництві більше батьки позивачки, на даний час рішенням суду з нього на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти, державним виконавцем накладено арешт на його майно, однак це майно є спільною сумісною власністю, а не його особистою, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] просили в позові відмовити з підстав вказаних у запереченні проти позову, оскільки відповідачі прав позивача не порушували. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні обставини. 06 лютого 1970 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] одружились, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 8). Під час перебування у шлюбі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, яке видано 29.02.1996 року виконкомом Апостолівської міської ради(а.с.9). Також під час перебування у шлюбі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] набули : - автомобіль ВАЗ 212140-130-20, 2008 року випуску, н.з. [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22.02.08 року. (а.с.11), - автомобіль Форд Транзит, 1996 року випуску, н.з. [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 21.09.04 року. (а.с.13), - причеп автомобільний, 2003 року випуску, н.з. [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 21.09.2004 . (а.с.12). Вказане майно - житловий будинок, автомобілі та причеп зареєстровано за відповідачем [PERSON] Рішенням Апосолівського районного суду Дніпропетровської області від 17.12.2010 року з відповідача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] стягнуто 396 295 грн. безпідставно отриманих грошей, судовий збір 1700 грн., витрати на ІТЗ - 120 грн., витрати на правову допомогу - 7000 грн. (а.с.98-101). Рішення суду в цій частині вступило в законну силу 08.06.2011 року (а.с.102). Постановою державного виконавця Апостолівського відділу ДВС Марусенко В.В. від 22.07.11 року відкрито виконавче провадження № 27765472 по примусовому виконанню виконавчого листа по справі №2-878/10 виданого 19.07.2011 року Апостолівським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в сумі 405115,00 грн. цією ж постановою накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON], заборонено здійснювати відчудження будь-якого майна, яке належить боржнику. (а.с.102). Спірне майно арештовано та описано державним виконавцем відділу ДВС Апостолівького районного управління юстиції Марусенко В.В. про що складено акт від 09.02.12 року і ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24.05.2012 року встановлено, що частка майна боржника [PERSON] у майні, яким він володіє спільно з [PERSON], а саме: житловому будинку з підсобними будівлями за адресою - [ADDRESS], автомобілі легковому-універсал ВАЗ 21214 д.н. [NUMBER], причепі автомобільному 2003 року випуску д.н. [NUMBER], автомобілі мікроавтобус «Форд-транзит», 1996 року випуску державний номер [NUMBER]. - складає ? частину (а.с.159). При вирішенні спору, суд виходить з наступного. Відповідно до ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише на умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, що кореспондується із ч.1 ст.18 СК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 чт.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст..317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст..60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.. 3 ЦПК України, кожна особа вправі звернутись до суду за захистом порушеного, не визнаного або оспореного права. Проте, в судовому засіданні не встановлено, що права [PERSON] було порушено, не визнано чи оспорено. Так, питання про визначення частки чи поділ з відповідачем [PERSON] майна позивачка не ставить. У судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував, що вказане спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином між [PERSON] та відповідачем [PERSON] відсутній спір щодо майна. Підставою позовних вимог позивач визначає те, що відповідач [PERSON] не визнає її права на майно, проте від визнання чи не визнання [PERSON], як фізичною особою, будь-яких прав [PERSON] не порушується. Те, що державним виконавцем накладено арешт на спірне майно не свідчить про невизнання [PERSON] прав позивачки на спірне майно. Способи захисту порушеного, невизнаного або оспореного права власності визначені главою 29 ЦК України, зокрема, згідно ст.. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання свого права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі страти ним документа, який засвідчує це право. Проте позивачка [PERSON] не звертається з позовом про визнання свого права на майно, чим могла б бути вимога про визнання за нею права на частку у спільному майні, а звертається з вимогою про визнання майна спільним сумісним з [PERSON], тобто звертається за захистом не лише свого права, а і права [PERSON], не маючи на це повноважень. Таким чином, позивачка [PERSON] обрала спосіб захисту права не передбачений ЦК України. Вимоги позивачки [PERSON] щодо належності їй, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, а саме - частки у спірному майні, вирішуються шляхом пред'явлення нею відповідно до правил судової юрисдикції позову до відповідачів, про визнання права власності на це майно (частку у арештованому майні) і зняття з нього арешту. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], слід відмовити, оскільки між [PERSON] та [PERSON] фактично відсутній спір про право, і позивачкою обрано спосіб захисту своїх інтересів не передбачений законом.

Outcome: dismissed