Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач 26 червня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-4). В обґрунтування підстав зазначив, що із вересня 2016 року працював на підприємстві відповідачана посаді складальника деталей та виробів 1 розряду. Відповідно до наказу №73 від 09.06.2017 року відповідач звільнив його на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогули, факт вчинення яких він заперечує. Посилаючись на викладені у позові підстави, просив суд визнати незаконним та скасуватинаказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу із 09 червня 2017 року по день винесення рішення суду та в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 10000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], обставини позову та позовні вимоги не визнав. Посилаючись на надані докази, необґрунтованість доводів та безпідставність вимог, просив суд у задоволенні вимог відмовити. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підставою звернення позивачів до суду із позовом є захист гарантованого ст.43 Конституції України права на працю. У звязку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу законів про працю України, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи, дослідивши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] із 26\~вересня 2012 року прийнятий на роботу в Дніпропетровське учбово-виробниче обєднання «Луч» Українського товариства сліпих (УТОС) в заготівельний цех №1 на посаду складальник деталей та виробів І розряду (а.с.5,12). За згодою профспілкового комітету Дніпропетровського УПО «Луч» УТОС від 08 червня 2017 року (а.с.37), наданої за результатами розгляду подання уповноваженої на право виконання дій, повязаних із звільненням, особи від 22.05.2017 року (а.с.36,77-79), наказом № 73 від 09 червня 2017 року позивача звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а.с.13). Відсутність позивача на робочому місці впродовж визначеного графіком робочого часу підтверджується доповідними записками та складеними за участю уповноважених осіб актами, зокрема службовою запискою начальника цеху №1 [PERSON] від 22.05.2017 року та 06.06.2017 року (а.с.32,33), табелем обліку робочого часу за травень та червень 2017 року (а.с.41,43-44), актом від 08 червня 2017 року (а.с.35). Також не можуть бути обґрунтованими доводи позивача щодо поважності своєї відсутності на роботі, у звязку із хворобою. Оскільки у своїй пояснювальній записці від 22.05.2017 року позивач вказав, що 19.05.2017 року був відсутній на роботі, у звязку із гіпертонічним приступом (а.с.34). Але у своїх поясненнях суду в судовому засіданні вже посилався на іншу хворобу, у підтвердження чого надав суду у якості доказу консультативний висновок від 19.05.2017 року (а.с. 7), який свідчить лише про факт звернення позивача до лікаря уролога й жодним чином не підтверджує наявність обставин, що перешкоджали би позивачу виконувати роботу впродовж робочого дня, за відсутності листка непрацездатності. У відповідності до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За правилом ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування та відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом зазначених положень, єдиною підставою цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції вважає, що доводи на які позивач посилався в обґрунтування порушень відповідачем вимог трудового законодавства та як наслідок, прав на працю, як на підставу для поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є такими, що спростовуються встановленими у судовому засіданні дійсними обставинами справи, необґрунтованими та незаконними, у звязку із чим задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що в силу ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, його вимоги не належать задоволенню, тому судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed