Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення заборгованості у сумі 21766,61 доларів США, що є еквівалентним за офіційним курсом долара НБУ (11,892063 ) - 258849,90 грн. з солідарних боржників [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що нею було оплачено вказану суму коштів за борговими зобов'язаннями відповідачів по кредитним договорам, укладених в інтересах сім'ї відповідачем 1 [PERSON] з Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк». У зв'язку з критичним станом здоров'я позивач на цей час потребує коштів на лікування. Оскільки відповідачі вказані кошти їй не компенсували та не повернули, вона 14.06.2014 року направила на адресу відповідачів письмову вимогу про повернення їй витрачених нею коштів на погашення боргів відповідачів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у ньому, наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечували, посилаючись на те, що [PERSON] особисто не зверталась до позивача із проханням про виконання кредитних зобов'язань. Заперечували проти існування складного фінансового стану в родині [PERSON] та [PERSON] Зазначили, що позивач не надав докази того, що кошти зазначені нею у позовних вимогах були зараховані в погашення кредитних зобов'язань відповідачів перед банками. Вказали на те, що позивач є пенсіонеркою та не має можливості надавати грошову допомогу в такому обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, докази повідомлення містяться в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи АТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. Представник третьої особи ПАТ «ФІДОБАНК» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. На адресу суду надійшла заява третьої особи - про відкладення розгляду справи на іншу дату. Оскільки поважність причини неявки представника третьої особи у заяві не зазначено, зважаючи на встановлений ст. 157 ЦПК України строк розгляду справи, суд відхиляє зазначену заяву. Представники сторін проти розгляду справи за відсутністю інших учасників процесу не заперечили. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі надані докази вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.01.2006 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є АТ «ОТП БАНК») було укладено кредитний договір № ML-201/121/2006, предметом якого стало надання в користування кредитних коштів у сумі 17 500,00 Доларів США для придбання нерухомого майна, а саме оплати частини вартості квартири за адресою: [ADDRESS]. 10.10.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК») було укладено кредитний договір № 014/13937/5/24442, предметом якого стало надання відповідачам в користування кредитних коштів в сумі 11 479,00 Доларів США на придбання автомобіля Chevrolet Аveo TC 58U. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2014 року по справі № 333/5737/13-ц, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.05.2014 року по справі № 22ц-778/2185/14, придбане за рахунок кредитних коштів майно за кредитними договорами було розділене між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON], визнано право власності за [PERSON] - 26/100 частин квартири за адресою [ADDRESS], визнано спільною сумісною власністю 74/100 частин квартири за адресою [ADDRESS], при цьому остаточно за [PERSON] визнано право власності на 63/100 частин квартири, за [PERSON] - право власності на 37/100 частин квартири. З матеріалів справи вбачається, що позивач, як платник, за квитанціями банку: № 17 від 30 травня 2006 року на суму 243,00 доларів США, № 20 від 03 липня 2006 року на суму 258,00 доларів США, № 16 від 31 липня 2006 року на суму 250,00 доларів США, № 22 від 29 серпня 2006 року на суму 243,00 доларів США, № 5 від 01 листопада 2006 року на суму 245,00 доларів США, № 14 від 01 грудня 2006 року на суму 245,00 доларів США, № 49 від 15 грудня 2006 року на суму 300,00 доларів США, № 49 від 21 листопада 2007 року на суму 1000,00 доларів США, № 60 від 30 листопада 2007 року на суму 14632,61 доларів США перерахувала на поточний рахунок № 26201101541928 відкритий у комерційному банку «Райффайзенбанк Україна» в погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № ML-201/121/2006 від 30.01.2006 року суми коштів, що загалом становлять 17416,61 доларів США. Про направлення коштів позивача в погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № ML-201/121/2006 від 30.01.2006 року свідчить й довідка АТ «ОТП Банк» вих. № 207-06/156 від 13.06.2014 року, що є правонаступником Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна». Також з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON], як платник за квитанціями банку: № 13937/808140 від 08 грудня 2008 року на суму 400,00 доларів США, № 13937/825048 від 11 грудня 2008 року на суму 3000,00 доларів США, № 2180/989019 від 29 січня 2009 року на суму 100,00 доларів США, № 2180/1163808 від 10 березня 2009 року на суму 725,00 доларів США, № 13937/1249092 від 23 березня 2009 року на суму 125,00 доларів США перерахувала на погашення позики по кредитному договору № 014/13937/5/24442 від 10.10.2008 року, що загалом склало суму 4350,00 доларів США. Про направлення коштів позивача в погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 014/13937/5/24442 від 10.10.2008 року свідчить довідка з ПУАТ «ФІДОБАНК», правоприємника ВАТ «Ерсте Банк». Як свідчать матеріали справи, та не заперечили учасники процесу, саме з кредитних коштів, отриманих [PERSON] в інтересах сім'ї від банків було придбано спільне сумісне майно колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] - 74/100 частин квартири за адресою [ADDRESS], а також автомобіль Chevrolet Аveo TC 58U, синього кольору, 2008 р.в, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідачі набули право власності на згадане вище майно. Таким чином, позивач [PERSON] виконала зобов'язання за кредитними договорами перед банками. 14.06.2014 року [PERSON] направила письмову вимогу [PERSON] та [PERSON] про повернення їй сплачених коштів, що підтверджується поштовими документами, копії яких надано до матеріалів справи. Відповідачі отримали вимогу 18.06.2014 року, проте вказану суму не повернули. В судових засіданнях документів в підтвердження повернення суми боргу суду надано не було. Відповідно до ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтею 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно зі ст. 528 ЦК України, виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Доводи [PERSON] про її незгоду з проведенням оплат позивачем та про те, що особисто [PERSON] не зверталась до позивача з проханням про виконання певних грошових зобов'язань оцінюються судом критично. Адже з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] скористалась на свою користь погашенням боргових зобов'язань позивачем, доказів незгоди або доказів власних проплат (проплат відповідачів) в погашення сум заборгованості перед банківськими установами за цими ж борговими зобов'язаннями [PERSON] чи її представником надано не було. Доводи [PERSON] та її представника [PERSON] про фінансову неспроможність позивача оплачувати такі суми у зв'язку з находженням на пенсії, судом не приймаються, адже з наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що позивач в період оплати за борговими зобов'язаннями відповідачів з 2006 по 2009 роки була працевлаштована, отримувала доходи з пенсії, з продажу нерухомого майна - будинку та земельної ділянки. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином заперечення [PERSON] сформульовані в альтернативний спосіб про можливість існування між позивачем та [PERSON] договірних правовідносин, або про внесення позивачем на рахунок [PERSON] грошові кошти отримані саме від нього є недоведеними належними доказами та є такими, які ґрунтуються на припущеннях, що є неприйнятним. З приводу заперечень [PERSON] щодо відсутності доказів витрачання коштів сплачених [PERSON] виключно для погашення кредитних зобов'язань відповідачів, слід вказати наступне. Відповідно до довідки вих. № 207-06/156 від 13.06.2014 року та довідки вих. № 20-6-47/2995-ВРД від 13.06.2014 року кошти внесені [PERSON] за зазначеними в позовній заяві платіжними документами було направлено саме на погашення кредитних заборгованостей перед банками. Крім того, твердження відповідача не можуть вважатись прийнятними й з наступних підстав. Номери поточних позичкових рахунків за кредитними договорами відкривались саме з метою обліку заборгованості позичальника та надходження на них коштів виключно на погашення заборгованості по кредитним договорам перед банками позичальниками, що безпосередньо видно з умов договорів (п.1.1. Кредитного договору № ML-201/121/2006 від 30.01.2006 року, п. п. 4.1, 5.2. Кредитний договір № 014/13937/5/24442 від 10.10.2008 року). Умов, щодо використання вказаних рахунків [PERSON] на інші цілі (наприклад переказ коштів, стягнення готівки), як це вказує [PERSON] кредитні договори не містять. Номери рахунків у договорах та платіжних документах позивача повністю співпадають. При цьому слід відмітити, що вказані довідки отримані позивачем із дотриманням вимог ст.ст. 60, 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність», адже [PERSON] є особою за дорученням якої виконувались перелічені у довідках фінансові операції банків, і саме у відповідності до ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» за письмовим запитом клієнта або його представника був дотриманий порядок надання банком інформації про вказані вище операції, виконані фінансовою установою за дорученням [PERSON] У зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору при подачі позову, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved