Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.09.2020 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ ФК «Кредит-Капітал» та ПАТ «Універсал Банк», а саме просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 14.03.2017 №UB-OP/17-018, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ ФК «Кредит Капітал». В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що 17.04.2008 між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» укладений кредитний договір BL№3799 за умовами якого вона отримала грошові кошти в сумі 30 000 швейцарських франків. Того ж дня, 17.04.2008 з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання, з позивачем [PERSON] укладено договір поруки. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2014 задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 42 955,64 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.08.2013 становило 373 299,89 грн. Між ТОВ ФК «Кредит-Капітал» та ПАТ «Універсал Банк» 14.03.2017 укладений договір №UВ-ОР/17-018 відступлення права вимоги. У 2019 році ТОВ ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, де зазначений розмір кредитної заборгованості 1 265 849,87 грн. Посилаючись, що оспорюваний договір порушує права позивача, оскільки на його думку, ТОВ ФК «Кредит-Капітал» проводить нарахування відсотків, що доводиться збільшеною сумою заборгованості, після ухвалення судового рішення, що є неправомірним, з огляду на судову практику. Сума заборгованості по кредитному договору, що зазначена в договорі про відступлення права вимоги 14.03.2017, значно перевищує суму заборгованості визначеною рішенням суду. Представник позивача, посилаючись на висновок Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 вважає, що укладений між сторонами оспорюваний договір - за своєю природою є договором факторингу, а не цесії, як він визначений сторонами. Вважає, що ТОВ ФК «Кредит-Капітал» не мало ліцензії на здійснення валютних операцій, що підтверджується відповіддю Нацбанку України, тому не мало правових підстав для укладання договору факторингу щодо кредиту, укладеного у валюті. Разом з тим, посилаючись на положення ст.ст. 203, 227 ЦК України, представник позивача, просить суд визнати правочин, укладений ТОВ ФК «Кредит - Капітал» без відповідного дозволу (ліцензії) недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2020 постановлено цивільну справу № 755/13274/20 (провадження № 2/755/5536/20) за позовом [PERSON] до ТОВ ФК «Кредит-Капітал», ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору відступлення права вимоги недійсним передати за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва для подальшого розгляду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.11.2020 постановлено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до ТОВ ФК «Кредит-Капітал», ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору недійсним передати на розгляд Оболонському районному суду м. Києва. 09.02.2021 на адресу Оболонського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа №755/13274/20. Ухвалою суду від 15.02.201 відкрито загальне позовне провадження у справі. Представник позивача Захарова О.М. під час розгляду справи по суті позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Зауважила, що кредитні кошти надавалися у франках, тому відповідач ТОВ ФК «Кредит-Капітал» не маючи генеральної ліцензії на право здійснення операції щодо валюти не мав право на укладення оспорюваного правочину - договору факторингу від 14.03.2017. Вважає, що договір факторингу порушує права боржника, оскільки визначений розмір заборгованості значно перевищує суму боргу, зазначену в судовому рішенні про стягнення кредитної заборгованості. Представник відповідача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі. Додатково зазначив, що обставини, викладені у відзиві на позовну заяву підтримують та просять відмовити у задоволенні позову. З відзиву, надісланого 10.03.2021 представником відповідача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», вбачається, що представник посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог просить відмовити [PERSON] в їх задоволенні. В обгрунтування поданого відзиву представник відповідача зазначає, що за укладеним із ПАТ «Універсал Банк» 14.03.2017 договором відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримав право вимоги, крім іншого, за договором поруки що був укладений із позивачем [PERSON] для забезпечення зобов`язань за кредитним договором BL№3799 від 17.04.2008, укладеним між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] . Різниця у сумі заборгованості на час ухвалення судового рішення та відступлення права вимоги визначена лише різницею валютного курсу. У рішенні суду визначений розмір заборгованості в сумі 42955,64 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.08.2013 становило 373299,89 грн, проте ця сума станом на дату відступлення права вимоги 14.03.2017 за курсом НБУ становила 1 265 849,87 грн. Посилаючись на правову позицію, сформовану у Постанові ВС у справі №522/18180/15-ц, право вимоги, що перейшло до ТОВ ФК «Кредит-Капітал» за кредитним договором - не є валютною операцією, тому не потребує наявність ліцензії. Представник відповідача вказує, що хоча й назва оспорюваного правочину зазначено, що цей договір є договором цесії, він погоджується, що укладений договір є факторингом. Посилаючись на положення ст. 267 ЦК України, представник просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав. Відповідач ПАТ «Універсал Банк», будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив. Представник третьої особи Захарова О.М. у судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи Захарової О.М. , дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.04.2008 між третьою особою [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір BL№ 3799 за умовами якого їй надано в кредит грошові кошти в сумі 30000 швейцарських франків на строк до 01.04.2015 (а.с. 12-17). З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено договір поруки BL№3799-П1 від 17.04.2008 (а.с. 22-24). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2014 ухвалено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором BL№3799 від 17.04.2008 в сумі 42 955,64 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.08.2013 року становило 373 299,89 грн. (з яких: прострочена заборгованість по кредиту 28 019,82 швейцарських франків, відсотки - 11 773,54 швейцарських франків, підвищені відсотки - 3 162,28 швейцарських франків) та витрати зі сплати судового збору (а.с. 25-28). Як вбачається з договору відступлення права вимоги №UВ-ОР/17-018, укладеного 14.03.2017 ПАТ «Універсал Банк» - цедент відступив ТОВ ФК «Кредит-Капітал» - цесіонарію право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в реєстрі боргових зобов`язань, а цесіонарій зобов`язався сплатити ціну в розмірі, порядку та строк/ термін, передбачені договором. Згідно умов укладеного договору, загальний розмір зобов`язань боржників за кредитними договорами право вимоги за якими передаються становлять 1 399 361 832,46 грн (п.1.3.). Згідно положення п. 4.1. договору, сторони домовились, що на дату укладання сторонами цього договору загальна купівельна ціна складає 380 227, 44 грн (а.с. 113-121). Згідно платіжного доручення №2 від 14.03.2017 ТОВ ФК «Кредит-Капітал» перерахувало ПАТ «Універсал Банк» грошові кошти в сумі 380 227,44 грн (а.с. 133). Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги № UВ-ОР/17-018 укладеного 14.03.2017 між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», за яким серед іншого, відступлено право вимоги за договором поруки BL№3799-П1 від 17.04.2008, що був укладений між позивачем [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк». Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Звертаючись до суду із позовними вимогами, представник позивача - адвокат Захарова О.М. просила суд визнати недійсним укладений договір відступлення права вимоги з огляду на відсутність у ТОВ ФК «Кредит-Капітал» генеральної ліцензії на право укладання валютних договорів. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Представник позивача звертаючись до суду із позовними вимогами, вказувала на те, що за умовами укладений між відповідачами оспорюваний договір відступлення права вимоги №UВ-ОР/17-018 від 14.03.2017 є договором факторингу. Представник відповідача - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у відзиві не заперечував даного факту. Судом встановлено, що згідно свідоцтва Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 23.10.2007 та додатку до свідоцтва ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та /або дозволів відповідно до законодавства: надання гарантій, надання поручительства, факторинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів. Мотивуючи заявлені позовні вимоги щодо порушення права позивача оскаржуваним договором, представник останнього посилалась на те, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» після ухвалення судового рішення 30.04.2014 продовжує нарахування відсотків за кредитним договором. Однак, дослідивши розмір заборгованості, судове рішення, судом встановлено, що дане твердження є недоведеним. Різниця розміру кредитної заборгованості по договору BL№ 3799 від 17.04.2008, що визначена в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2014 в розмірі 42 955,64 швейцарських франків, за курсом НБК станом на 22.08.2013 становить 373 299,89 грн. З інформаційного витягу з реєстру боржників, що є додатком до договору про відступлення права вимоги вбачається, що станом на дату відступлення права вимоги заборгованість за кредитним договором становить 1 265 849,87 грн, що з урахуванням курсу НБУ станом на 14.03.2017, який становить 26,72 заборгованість швейцарських франків складає 47 374,62. Відтак, значна різниця між заборгованістю, що визначена у гривневому еквіваленті в рішенні суду та зазначена в оспорюваному договорі відступлення права, є відмінною саме через коливання валютного курсу, а не як стверджує представник позивача про нарахування відповідачем відсотків по договору, після ухвалення рішення суду. З письмової інформації ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про заборгованість станом на дату надання відповіді представнику позивача слідує, що заборгованість за відсотками становить 363 406,12 грн, які на переконання суду не є відсотками, що нараховуються відповідачем, а є сумою боргу за відсотками, що визначені судовим рішенням 14 935,82 швейцарських франків. Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд встановив ігнорування [PERSON] обов`язковості виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2014, що передбачене ст. 1291 Конституцією України, яке не оскаржене та набрало законної сили. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів про його виконання, а розмір наявної заборгованості, який у валюті кредитування залишається незмінним, зростає за рахунок девальвації гривні та призводить до збільшення розміру заборгованості у гривневому еквіваленті. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Отже, з огляду на досліджені докази наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що умовами укладеного 14.03.2017 договору між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про відступлення права вимоги №UВ-ОР/17-018 жодним чином не порушені права [PERSON] , який в порушення зобов`язань не здійснює погашення кредитної заборгованості. Суд, здійснюючи дослідження судової практики, на яку посилалися сторони, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі №757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин». В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року в справі №204/7396/15-ц (провадження № 61-16496св18) вказано, що «висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору факторингу в частині передачі прав вимоги до [PERSON] є помилковим, оскільки відсутність у ТОВ «ФК «Вектор плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року в справі № 336/6704/13-ц (провадження № 61-27946св18) зазначено, що «відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). Суд не може погодитися із посиланням представника позивача, як підставу для задоволення позовних вимог на постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №756/668/15-ц, оскільки даною постановою скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції, згідно частини третьої статті 411 ЦПК України з порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Проте, суд наголошує, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин та свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги. Окрім того, суд надавши оцінку платіжному дорученню № 2 від 14.03.2017 на суму 380 227,44 грн дійшов висновку про те, що вказаний платіжний документ є належним та допустимим доказом на підтвердження оплати ТОВ ФК «Кредит-Капітал» за оспорюваним правочином. При цьому, від ПАТ «Універсал Банк» заперечень щодо невиконання умов укладеного договору зі сторони ТОВ ФК «Кредит-Капітал» не надходило. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал», Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору недійсним, слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed