Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.11.2017р звернулася до\~ суду з даним позовом, вказуючи, що 28 вересня 2017 року вона надала Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто-енерджі», відповідачу у справі, згоду про укладення договору про надання їй транспортного засобу Сузуки Витара АТ 1,6 GL вартістю 156 000грн, про ціну якого вона дізналася 19.09.2017р з сайту «Автобазар» та від представника відповідача [PERSON] в такому форматі, начебто такий автомобіль вже є в наявності та його можна купити протягом двох днів, але, якщо вона як споживач бажає першою його купити, потрібно сплатити певну суму грошей передоплати. На підставі цього, приїхавши за вказаною адресою в м.Харкові, вона уклала з ТОВ «Авто-енерджі» договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу № 0002/1. Зазначає, що у зв'язку з тим, що текст Договору був надрукований дуже дрібним шрифтом та поганої якості друкування, вона не мала можливості його прочитати, тому, поклавшись на усну консультацію представника відповідача, підписала договір з додатком, на вимогу представника відповідача сплатила 53000грн передоплати, адміністративного платежу, та 636грн комісії банку за прийом платежу. Однак, ознайомившись після сплати грошей зі змістом даного договору та отримавши юридичну консультацію, зрозуміла, що умови даного договору її не влаштовують, так як після сплати вищевказаної суми передоплати наступного дня автомобіль їй переданий не був, а зі змісту п.4.1. Договору зрозуміла, що підприємство відповідача не гарантує передачу автомобілю навіть протягом 1 місяця. Крім того, згідно Договору автомобіль, який їй був потрібен, вже коштував не 156 000грн, а 528 000грн, які відповідач вписав в зміст договору на власний розсуд. Свої вимоги мотивує тим, що впевнившись в тому, що договір доручення не відповідає її інтересам, 29.09.2017р направила відповідачу заяву про розірвання договору та повернення сплаченої суми. Однак, 20.10.2017р, погодившись розірвати договір, відповідач обіцяв повернути зі сплачених 53000грн тільки 5480грн згідно до п. 12.1.3 Договору. З посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів», вважає, що відповідачем під час укладення договору були порушені її права як споживача, так як підписання зазначеного вище Договору не відповідало її волі, у звязку з тим, що вона бажала купити автомобіль вартістю 156000грн, а відповідач підписанням договору намагався нав'язати їй сплатити за автомобіль 528000грн. З метою перешкоджання їй уважно та свідомо прочитати умови запропонованого договору, а саме, її загальну фінансову відповідальність, їй надали неякісно надрукований текст, складний по суті великим за змістом; її було введено в оману щодо того, що відповідач продасть їй автомобіль вартістю 156000грн наступного дня після укладення договору та сплати 53000грн; у порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», до укладення договору відповідачем був виставлений рахунок на сплату якогось адміністративного платежу, у зв'язку з чим, не зрозуміло, в чому полягають адміністративні послуги відповідача. Стосовно сплати адміністративного платежу, зазначила, що відповідач не є банківською установою, він не має право брати від споживача ніяких комісій; законом передбачено право лізингодавця отримувати від лізингоодержувача лізингові платежі, які передбачені розділом 7 Договору, яким визначено, що лізинговий платіж призначений для покриття витрат. Також, вважає, що відповідач створив для споживача дискримінаційні умови лізингу, коли з людини гроші беруться на розсуд надавача послуг, та не мають для сплати жодних підстав; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Просить визнати договір залучення фінансових активів для придбання автомобілю №0002/1 від 28.09.2017р недійсним та стягнути з відповідача сплачені нею кошти в розмірі 53 000грн, збитки в розмірі 636грн. [PERSON], представник позивача підтримала позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити та надала суду письмову заяву про розгляд справи у ї відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача ТОВ «Авто-енерджі», який про дату, час і місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності зі ст.130 ЦПК України, в судове засідання не зявився без повідомлення причини неявки. Відзив на позовну заяву, письмові, електронні докази та зустрічний позов до суду не надавав. Суд, згідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень з боку представника позивача, вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд знаходить заявлений позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. В судовому засіданні встановлено, що позивач 28.09.2017 року між позивачкою [PERSON] та ТОВ «Авто-енерджі» було укладено договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу №0002/1. Відповідно до п. 1.3 Договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки Сузуки Витара АТ 1,6 GL), вартість якого згідно п. 5.2 цього Договору 528000 гривнь; авансовий платіж згідно п. 6.2 Договору складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 50 % від вартості предмету лізингу; Лізингодавець передає у користування [PERSON] предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на їх поточний рахунок наступних платежів: комісія за організацію Угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу\~у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах Договору. 28 вересня 2017 року позивачкою на рахунок відповідача було внесено авансовий платіж 53000грн, та сплачено комісію за прийом платежу 636грн, що підтверджуються відповідними квитанціями у справі за №35 від 28.09.2017р. Згідно із частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга\~статті 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша\~статті 628 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 628 ЦК України\~до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За ч. 1\~ст. 806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною другою\~статті 806 ЦК України\~встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 807 ЦК України\~передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначає\~Закон України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини першої\~статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Авансовий платіж згідно п. 6.2 Договору складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 50 % від вартості Предмета Лізингу, зазначеному у договорі; п.6.3 лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж, на умовах викладених у даному договорі, впродовж ( але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, які визначені в Додатку № 1. Лізингодавець передає у користування [PERSON] предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на їх поточний рахунок наступних платежів: комісія за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу\~у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах Договору. Згідно з Договором лізингу комісія за передачу Предмета лізингу - це єдиноразовий платіж, розмір якого становить 1 відсотків від вартості Предмета лізингу, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею Предмета лізингу лізингооодержувачу. Відповідно до п.7 Договору лізингу, лізинговий періодичний платіж\~це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових періодичних платежів (додаток 1 до Договору). Кожен черговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода відповідача за отримане у лізинг майно); частину від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Предмета лізингу). Відповідно до частини другої\~статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Судом встановлено, що комісія за передачу Предмета лізингу, яка передбачена Договором лізингу, виходять за межі переліку платежів, передбачених\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Підпунктом 11.1 статті 11 Договору лізингу передбачено, що після завершення строку лізингу Лізингоодержувач\~\~придбаває Предмет лізингу у Лізингодавця за викупною вартістю, що буде визначена Відповідачем з урахуванням виконання Позивачем зобов'язань щодо сплати лізингових та інших платежів, що підлягають сплаті за Договором лізингу. Договором лізингу передбачено право Лізингодавця змінювати та розривати [PERSON] лізингу в односторонньому порядку, а Лізингоодержувач в такому праві фактично обмежений. Для Позивача встановлені жорсткі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафів та пені. За аналогічних обставин, Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-2766цс15 у своїй постанові зазначив, що така умова договору суперечить положенням пункту 4 частини 3\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. Судом встановлено, що у Договорі лізингу виключені та обмежені права Позивача, як споживача стосовно Відповідача у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених Договором лізингу та законом, звужені обов'язки позивача, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність Відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі Предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені права Відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, згідно з частиною першою\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування; з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями частини 1, пунктів 2, 4, 7 частини третьої, частини 5\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Також, Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зробив правовий висновок про те, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи має бути посвідчений нотаріально. Відповідно до частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як встановлено в судовому засіданні, спірний [PERSON] лізингу нотаріально посвідченим не був. Оцінивши докази в справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені доказами, дослідженими в судовому засіданні, спірний [PERSON] фінансового лізингу укладений 28.09.2017 року між Сторонами потрібно визнати недійсним та стягнути з Відповідача на користь Позивача кошти в розмірі 53636 грн., оскільки в судовому засіданні встановлено, що, спірним Договором забезпечено захист інтересів лише Відповідача, умови Договору лізингу є несправедливими, оскільки встановлюють жорсткі обовязки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, надають можливість продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. [PERSON] лізингу був укладений з використанням нечесної підприємницької практики, нотаріально не посвідчений. А тому в судовому порядку слід захистити порушені права та інтереси Позивача, при укладенні спірного Договору лізингу шляхом обраного позивачем способу захисту, який передбачений\~ст. 16 ЦК України\~та з яким погоджується суд, та визнати договір фінансового лізингу недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, що існують на момент відшкодування. Приймаючи рішення про визнання договору фінансового лізингу від 28.09.2017 року між позивачем та відповідачем недійсним, суд вважає за\~\~потрібне задовольнити і позовні вимоги позивача про повернення йому сплачених коштів за даним договором як авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу в сумі 53636 грн. Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1762грн.

Outcome: approved