Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.11.2019 року звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача - [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді від 20.11.2019 року, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, яка не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання - 23.12.2019 року, 09.30 год.. Підготовче засідання у справі, котре було призначене на 23.12.2019 року о 09.30 год, не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого у справі - судді Микитина В.Я. у період з 19.12.2019 року по 29.12.2019 року включно на лікарняному. Визначено нову дату підготовчого засідання у справі - 16.01.2020 року о 11.30 год.. Підготовче засідання у справі, котре було призначене на 16.01.2020 року о 11.30 год., не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого у справі - судді Микитина В.Я. у період з 02.01.2020 року по 17.01.2020 року включно на лікарняному. Визначено нову дату підготовчого засідання у справі - 25.02.2020 року о 11.30 год.. Ухвалою від 25.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначена до судового розгляду на 11.03.2020 року о 15.00 год.. Судовий розгляд справи по суті відбувся 11.03.2020 року, без учасників справи. Позов обґрунтовано тим, що відповідач була зареєстрованою у вказаному житловому будинку, однак після розірвання шлюбу із позивачем у березні 2017 року, фактично не проживає у такому будинку. Позивач стверджує, що він є власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , котрий у 2013 році успадкував після смерті свого батька [PERSON] .. Позивач у такому будинку зареєстрований та проживає. У свою чергу відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки рішенням Сколівського районного суду Львівської області шлюб між ним та відповідачем розірвано і з того часу вона переїхала та проживає окремо. Тому, із посиланням на норми ст. 405 ЦК України, позивач вказує про припинення у відповідача права користування житловим приміщенням у згаданому вище будинку, так як вона перестала бути членом його сім`ї, хоча і була зареєстрована там свого часу як член сім`ї. Позивач звертає увагу суду також на ту обставину, що відповідач, будучи зареєстрованою у належному їй житловому будинку та фактично проживаючи за іншою адресою, не являючись при цьому членом його сім`ї, тим самим чинить йому перешкоди, зокрема порушує його право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляється знятися з реєстрації, хоча може зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 16, 383, 391, 405 ЦК України, був змушений звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрав спосіб захисту - визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, у судове засідання не з`явився, однак 18.12.2019 року подав суду заяву вх. № 5779 про розгляд справи за його відсутності, у котрій зазначив, що проить дану справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила і заяви про розгляд справи у її відсутності не подавала. Відзиву на позовну заяву відповідачем у запропоновані судом строки та порядку подано не було. З огляду на вказане, суд, виходячи з положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку письмовим доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд, перевіряючи порушення прав позивачів цивільного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Зокрема встановлено, що позивач після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , успадкував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS] . Таке своє право власності він зареєстрував у встановленому порядку, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.10.2013 року, індексний номер 10627897, номер запису про право власності 2809976. Позивач також має зареєстроване місце проживання у вищевказаному житловому будинку з 1991 року. У свою чергу, відповідач у 1993 році зареєструвалася у належному позивачеві на даний час домоволодінні, з дозволу його попереднього власника - [PERSON] , оскільки на той час перебувала у шлюбі з його сином - позивачем [PERSON] .. Згідно акту огляду реєстрації та проживання у с. Нагірне гр. [PERSON] , складеного комісійно 24.07.2019 року, відповідач у будинку, що розташований у [ADDRESS] , після розірвання з [PERSON] шлюбу, з березня 2017 року не проживає. Судом встановлено, що відповідач у листопаді 2016 року ініціювала розлучення з позивачем, звернувшись до суду із відповідним позовом, після чого виїхала із зареєстрованого місця проживання в іншу місцевість. Факт розірвання шлюбу між сторонами у даній справі стверджується належно засвідченою копією заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 23.03.2017 року у цивільній справі № 453/1536/16-ц, провадження № 2/453/199/17, котре 05.07.2019 року набрало законної сили. Отже, відповідач з березня 2017 року не проживає за зареєстрованим місцем проживанняу [ADDRESS] . Крім того встановлено, що позивач не веде спільного господарства з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач, яка до того ж на даний час не є членом сім`ї позивача як власника житла, відсутня понад один рік, без повідомлення про причини своєї відсутності. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач не є членом сім`ї позивача як власника житлового будинку по [ADDRESS] , як і не проживає у вказаному житловому будинку з березня 2017 року, а це більше року, то її право користування житловим приміщенням у цьому житловому будинку слід вважати припиненим, а її саму слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтвердження судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання позову до суду у розмірі 768 грн. 40 коп. (квитанція № 8 від 11.09.2019 року).

Outcome: approved