Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Позивач 25.03.2016 р. звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 28.03.2013 року на посаді пропарювача стінових матеріалів на підставі трудового договору від 27.03.2013 р. 09.11.2014 р. позивача в усному порядку було повідомлено про звільнення за прогул в період з 06.11.2014 р. по 08.11.2014 року, копію наказу та трудову книжку не видали. Вважає дане звільнення незаконним оскільки офіційно перебував на лікарняному з 06.11.2014 р. по 08.11.2014 р. Просить суд поновити [PERSON] на роботі пропарювачем стінових матеріалів, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 5000 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позов повністю, пояснив, що мав конфлікти з керівництвом роботодавця з приводу заробітної плати, тому і був незаконно звільнений. Приблизно 15 листопада, а може і 28 листопада 2014 р. (точної дати не памятає), керівництво ознайомило його з наказом про звільнення, відповідно до якого його звільнено за прогул в період з 06.11.2014 р. по 08.11.2014 року. Оскільки він вважав звільнення незаконним, то відмовився від підпису. Вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено, бо він є юридично неграмотним і не мав коштів для звернення за юридичною допомогою, крім цього, йому і досі не видали трудову книжку. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав повністю, вважає звільнення законним та обґрунтованим, оскільки відповідно до наказу від 27.11.2014 р. [PERSON] було звільнено з 27.11.2014 р. за прогул 10.11.2014 р. Також просив застосувати строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 28.03.2013 року на посаді пропарювача стінових матеріалів на підставі трудового договору від 27.03.2013 р. Відповідно до листа КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім.. А. і О. Тропіних» від 14.07.2016 р. №01-7/1461-5 [PERSON], 1980 р..н., знаходився на амбулаторному лікуванні в поліклініці №3 з видачею лікарняного листка непрацездатності №138315 з 06.11.2014 р. по 08.11.2014 р., стати до роботи 09.11.2014 р. 11.11.2014 р. комісія ПАТ «Таврійська будівельна компанія» склала акт про відсутність позивача на робочому місці 10.11.2014 р. на протязі робочого дня з 8.00 до 16.30. 21.11.2014 р. комісією працівників відповідача був складений акт відмови від дачі пояснень причин відсутності на роботі [PERSON] 10.11.2014 р. Наказом ПАТ «Таврійська будівельна компанія» №178к/зв від 27.11.2014 р. [PERSON] було звільнено з 27.11.2014 р. з посади за прогул без поважних причин протягом робочого дня 10.11.2014 року, п.4 ст.40 КЗпП України. З даним наказом позивач був ознайомлений 28.11.2014 р., однак від підпису відмовився, про що комісією було складено акт. Отже, пояснення позивача щодо звільнення його в період непрацездатності в судовому засіданні були спростовані письмовими доказами Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його позиції про звільнення в період тимчасової непрацездатності, а тому суд дійшов висновку про те, що звільнення було законним. Відповідно до ст..233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки позов є необґрунтованим, позовна давність, про яку було заявлено представником відповідача, застосуванню не підлягає. Крім цього, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, відповідно до норм ст.. 235 та 237-1 КЗпП України, оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відбулося у відповідності до приписів діючого законодавства про працю.

Outcome: dismissed