Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2017 року звернулась до суду із вимогами до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ спільного майна. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року вимоги позивача [PERSON]про визначення місця проживання дитини, стягнення коштів на утримання неповнолітіної дитини та залишення права на частку у житловій площі за місцем реєстрації [PERSON] , а також стягнення моральної шкоди, виділені у самостійні провадженя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи, вимоги позивача про стягнення коштів на утримання неповнолітньої дитини та залишення права дитини на частку у житловій площа за місцем реєстрації, визначені для розгляду судді Цокол Л.І. 23 травня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче провадження, яке ухвалою від 15 серпня 2018 року закрито після використання сторонами наданих їм прав щодо подання заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтованість. Під час судового розгляду позивач [PERSON] підтримала подані нею заяви по суті спору, просила її вимоги щодо стягнення аліментів в розмірі 4 800грн. задовольнити, а також залишити право дитини на проживання у [ADDRESS], а саме зобов'язати відповідача виплатити суму вартості нерухомості, яка належить дитині відповідно до діючого законодавства, а саме 1/3 частку цієї квартири , що складає 202 000грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснює належного утримання своєї дитини, проте працює не офіційно, не сплачує податки, перешкоджає вільному проживанню у зазначеній квартирі . В той же час, незважаючи на те, що позивач працює, вона витрачає достатню кількість коштів на оренду житла, лікування дитини, придбання речей та продуктів харчування. Представник відповідача [PERSON]- адвокат [PERSON] заперечував повністю в частині задоволення вимог позивача щодо залишення права дитини на частку у житловій площі за місцем реєстрації, вказуючи на те, що позивач самостійно змінила місце проживання своє та дитини, квартира належить відповідачу та його матері на праві спільної часткової власності, отже відсутні будь-які правові підстави для задоволення цих вимог. Проте адвокат вказував на те, що відповідач погоджується сплачувати аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого діючим законодавством для відповідного віку дитини. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши надані сторонами докази, слід дійти наступного висновку. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст.184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Встановлено, що сторони від спільного життя мають доньку [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду 01.03.2018. Відповідач [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Позивачем [PERSON] укладено договір від 22 серпня 2017 року з приводу оренди кімнати [ADDRESS]. Згідно умов даного договору вартість оренди складає 4 500грн. щомісячно. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] працездатні особи, відповідно працюють в АТ «Правекс Банк» та ТОВ «СК БЛАГОСТРОЙ» та отримують заробітну плату. Дитина [PERSON] обстежена лікарями Інституту урологи, після чого їй встановлено відповідний діагноз, призначено лікування та надані медичні рекомендації. Співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] (1/3 частка) та [PERSON].(2/3). Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як встановлено в ході судового розгляду дитина сторін, [PERSON] має повних дванадцять років, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], тобто за місцем проживання одного із своїх батьків, проте проживає разом з матір'ю, позивачем [PERSON] Судом не встановлено, що між сторонами існує спір з приводу місця проживання дитини. Під час судового розгляду також не було встановлено, що причиною зміни місця проживання дитини стали перешкоди з боку відповідача. Позивачем також не було надано доказів існування перешкод проживання за місцем реєстрації дитини. Крім того, вимоги позивача про витребування суми у розмірі 202 000грн. як частка дитини, є безпідставними, оскільки дитина сторін не є власником(співласником) квартири [ADDRESS], та відповідно не може претендувати на виділення частки із даного нерухомого майна. Оцінивши надані сторонами пояснення та докази на їх обгрунтованість, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача щодо стягнення коштів на утримання дитини, та відмову у задоволенні вимог щодо залишення права дитини на частку у житловій площі за місцем реєстрації, за їх безпідставністю та недоведеністю. Так, визначаючи розмір аліментів, суд враховує право позивача визначати спосіб сплати коштів на утримання дитини, в даному випадку в твердій грошовій сумі. Проте визначаючи її розмір, суд враховує рівність сторін в утриманні дитини, встановлений діючим законодавством прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, працездатність обох батьків, потреби дитини, стан її здоров'я, та можливість звернення позивача із вимогами про сплату додаткових витрат, яке це передбачено ст. 185 СК України. З урахуванням зазначеного, суд вважає необхідним визначити розмір аліментів на рівні 1 700грн. З урахуванням положень ст. 191 СК України та ст.430 ЦПК України стягнення аліментів необхідно здійснювати з дня звернення до суду та допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial