Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач 12.04.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 02.12.1994 року він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Окрім нього в даному будинку зареєстровані його донька [PERSON] , [INFO] та відповідач по справі [PERSON] , [INFO] . Однак з 2010 року [PERSON] за адресою реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті, його речі в будинку відсутні. Як зазначив позивача у своєму позові, факт реєстрації відповідача у його будинку позбавляє його можливості вільно розпоряджатися своїм майном, та тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів. На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 23.04.2019 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов, але [PERSON] відзиву так і не надав. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Неявка сторін та ненадання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] згідно договору дарування, посвідченого Шевченко Л.М., державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області 02 грудня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-4403 та в Лозівському бюро технічної інвентаризації за №237 є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). В даному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Катеринівського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області від 02.04.2019 року (а.с. 9). Як зазначив позивач у своєму позові,що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на прохання колишнього чоловіка його доньки, якому відповідач доводиться рідним братом, але за місцем реєстрації він не проживає, комунальні послуги не сплачує, будь - які витрати по утриманню житла не несе. Факт не проживання відповідача в будинку також підтверджується актами, складених депутатом Катеринівської селищної ради в присутності сусідів 24 лютого 2017 року, 13 листопада 2017 року, 27 серпня 2018 року та 12 квітня 2019 року, в яких зазначено, що [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично з 2010 року за місцем реєстрації не проживає (а.с. 10, 11, 12, 13). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності позивачем. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи достовірно встановлено, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає, його речі в будинку відсутні. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 768, 40 гривень, оскільки позивач при подачі позову до суду від сплати судових витрат звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved