Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Позивач 19.03.2019 звернувся до суду з позовом і просить виселити [PERSON] , що є законним представником та діє в інтересах малолітньої [PERSON] , та [PERSON] з кімнати [ADDRESS] , та переселити відповідачів з кімнати [ADDRESS] в кімнату [ADDRESS] . Посилається в позові на те, що ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку по [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом на право власності від 18 вересня 1998 року серія [NUMBER] та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 135378618 від 23 серпня 2018 року. Зазначено, що будівля за адресою: [ADDRESS] , була побудована у 1953 році та на даний час перебуває у незадовільному технічному стані, комунікації будинку застарілі та не можуть експлуатуватися без проведення капітального ремонту або реконструкції, що підтверджується наступними документами: - актом огляду приміщення гуртожитку по [ADDRESS] від 11 квітня 2017 року; - технічним паспортом на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок [ADDRESS] ; - висновком за результатами обстеження технічного стану будівельних конструкцій будівлі по [ADDRESS] від 7 вересня 2011 року; - науково-технічним звітом з обстеження, визначення технічного стану конструкції та дослідження інженерно-геологічних умов в основі фундаментів гуртожитку за адресою: [ADDRESS] від 26 червня 2018 року; - актом санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта м. Київ № 4904-4 від 30 листопада 2018 року за адресою: [ADDRESS] . Посилається на те, що вказані обставини також підтверджуються приписом Солом`янського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві про усунення порушень вимог законодавства у сфері цивільного захисту, техногенної та пожежної безпеки № 309 від 04 жовтня 2018 року. На переконання позивача, незадовільний стан будівлі не викликає сумнівів, технічний стан конструкцій гуртожитку відноситься до ІІІ категорії технічного стану (непридатний до нормальної експлуатації) та IV категорії технічного стану (аварійний). Позивач вказав, що законодавством України чітко встановлено, що використовувати як жиле можливо виключно приміщення, що відповідає встановленим санітарним та технічним вимогам. Таким чином, приміщення, яке не відповідає встановленим санітарним та технічним вимогам, є нежилим і не може використовуватися для проживання людей. Позивач посилався на те, що з метою захисту життя та здоров`я людей, а також запобігання можливого руйнування будівлі, враховуючи невідповідність будівлі гуртожитку технічним показникам, непридатність будинку для проживання та заборону експлуатації будівлі в аварійному стані, приписами ДСТУ-Н Б в.1.2-18:2016, ним, як власником будівлі, було прийнято рішення про проведення комплексу заходів, пов`язаних із відселенням мешканців з непридатного для проживання (аварійного) гуртожитку та проведенням його реконструкції. Пояснено, що 20 серпня 2018 року прийнято рішення про виведення будівлі з експлуатації та частково від`єднано від комунікацій. За два місяці до виведення будівлі з експлуатації, починаючи з червня 2018 року, всім мешканцям гуртожитку було запропоновано переселитися у відремонтовані та підготовлені для проживання кімнати в іншому гуртожитку, що також належить ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказав, що [PERSON] його пропозицію про переселення проігнорувала, відповіді не надала, а отже, на його думку, це можна розцінювати як відмову від переселення. Позивач зазначає, що відповідачі, порушуючи вимоги закону, не вчиняють жодних дій, які б свідчили про їх намір переселитися у добровільному порядку до гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , і продовжують незаконно знаходитися у непридатній для проживання, аварійній будівлі, чим порушують права власника гуртожитку на мирне володіння майном та перекладають відповідальність за своє життя та здоров`я на посадових осіб ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2». Посилається на те, що в листопаді 2018 року в Департаменті з питань архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було отримано повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, а також контрольну картку № 18090109-Сл на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення в зв`язку з встановленням тимчасової огорожі на період виконання підготовчих робіт з реконструкції гуртожитку. Вказав, що перебування відповідачів у непридатній для проживання (аварійній) будівлі позбавляє ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», як власника будівлі, права розпочати роботи по її реконструкції, на проведення якої отримано всі дозвільні документи. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.03.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 15.07.2019 від відповідачів надійшов відзив на позов, у якому останні просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Посилаються на порушення своїх прав, як мешканців гуртожитку, гарантованих Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та зазначають, що позивач безпідставно посилається на норми ст. 132 ЖК України. Вказують на те, що позивач дійсно є власником гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , останній увійшов до статутного фонду позивача, а відповідачі є акціонерами позивача і приймали участь у приватизації (корпоратизації). Вважають, що при визнанні у встановленому законом порядку будинку аварійним або непридатним для проживання, їхнє виселення, відселення чи переселення має відбуватись у порядку ,визначеному ст. 21 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку». Зазначено, що Київська міська рада будівлю гуртожитку аварійною або непридатною для проживання не визнавала, а отже, відсутні будь-які правові підстави для переселення з підстав непридатності гуртожитку для проживання. Відповідачі посилаються на те, що позивач звернувся до суду із вимогами, які не відповідають ст. 16 ЦК України, оскільки відповідачі не можуть бути одночасно виселені із кімнати, на тій підставі, що будинок є непридатним для проживання (аварійним) та переселені у зв`язку із проведенням реконструкції. Таким чином, відповідачі вважають, що позивачем не надано доказів аварійного стану чи стану, непридатного для проживання гуртожитку, як і не надано доказів, що кімната, так і сам гуртожиток, куди їх позивач просить переселити перебуває у належному санітарно-технічному стані. Крім того, відповідачі посилаються на те, що у своєму наказі №40 від 01.06.2018 позивач зазначає про типову форму договору, яка буде запропонована мешканцям гуртожитку для підписання під час переселення в інші гуртожитки, що, на думку відповідачів, порушує їхні права і положення ст. 130 ЖК України. 22.07.2019 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач стверджує, що за висновком фахівців у 2018 році будівля гуртожитку по [ADDRESS] визнана непридатною для проживання (аварійною), та такою, що потребує реконструкції. Позивач зазначає, що про визнання жилого будинку (гуртожитку) по [ADDRESS] аварійним та непридатним для проживання, Київська міська рада виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації повідомлена листом за № 00116 від 24 січня 2019 року. Зазначено, що Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом за № 056/920-3940 від 19 лютого 2019 року повідомив, що ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», як власник будівлі, самостійно приймає рішення щодо придатності такої будівлі до нормальної експлуатації. Вказав на те, що гуртожиток по [ADDRESS] належить позивачу на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про оправо від 18.09.1998 серія [NUMBER], стан будівлі вказаного гуртожитку задовільний, є придатним для постійного проживання. Також зазначено, що посилання відповідача на норми ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» є хибними, оскільки, сфера дії цього закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної, комунальної та приватної власності, а, при цьому, гуртожиток по [ADDRESS] , належить на праві власності позивачу, тому рішення щодо експлуатації даної будівлі приймає тільки власник. Представник позивача вказав, що відповідно до приписів ЦК України безпечна експлуатація майна покладається на власника, а оскільки немає рішення місцевої ради про визнання гуртожитку аварійним чи непридатним для проживання людей, позивач, як власник даного гуртожитку, зобов`язаний переселити мешканців в інший придатний для проживання гуртожиток. 22.07.2019 на адресу суду від представника третьої особи надійшли пояснення, у яких останній вказує на те, що вважає недоцільним визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки, це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав дітей та порушення охоронюваних законом інтересів. Зазначено, що позивачем не надано документів, які б підтверджували той факт, що гуртожиток, куди запропоновано відповідачам переїхати, придатний для проживання сім`ї з малолітніми дітьми. З огляду на наведене, третя особа заперечує проти позову, а при розгляді справи просить врахувати інтереси малолітніх [PERSON] , 2011 р.н., та [PERSON] , 2016 р.н. 31.07.2019 на адресу суду від відповідачів надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останні просять відмовити у задоволенні позову. Вказують на те, що позивач помилково вважає, що оскільки він є власником гуртожитку, то самостійно приймає рішення щодо визнання будівлі гуртожитку непридатною для проживання. Зазначено, що позивач не скористався правом, передбаченим ст. 26 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», не створив комісію із забезпечення реалізації житлових прав мешканців для попереднього обговорення спірного питання із мешканцями гуртожитку. Посилаються на те, що позивач намагається незаконно відчужити будівлю гуртожитку, щоб уникнути передачі будівлі гуртожитку у власність територіальної громади у порядку, передбаченому п. 1 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», і позбавити мешканців гуртожитку права на реалізацію житлових прав. 06.08.2019 на адресу суду від позивача надійшли пояснення на заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що 10.07.2019 було прийнято рішення по підприємству, оформлене Наказом №44 від 10.07.2019 «Про проведення обстеження приміщень ( житлових кімнат) у гуртожитках товариства, що знаходить за адресою: [ADDRESS] » та актом обстеження приміщення (житлової кімнати) гуртожитку на [ADDRESS] від 11.07.2019 встановлено, що кімната [ADDRESS] підлягає нормальній експлуатації за призначенням, відповіді від огляду даної кімнати відмовилися. Крім того, посилався на те, що в акті санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта м. Київ №3941-4 від 30.07.2019, в якому зазначено, що будівля гуртожитку на [ADDRESS] обладнана ліфтом та підключена до централізованих мереж холодного, гарячого водопостачання, опалення. Також позивач посилався на свій лист до ПАТ «Київгаз» за №551 від 25.04.2019 про заборону користування газовими приладами в гуртожитку в [ADDRESS] та прохання припинити газопостачання по вказаному об`єкту для уникнення тяжких наслідків, згідно вимог Акту №804.19 від 24.04.2019, у висновках Акту зазначено, що димові і вентиляційні канали за адресою [ADDRESS] непридатні до експлуатації з причин: повністю розрушені оголовки, димові та вентиляційні канали. 30.09.2019 на адресу суду від позивача надійшли пояснення, в яких зазначено, що станом на сьогодні власником будівлі за адресою Польова, 19 / 8 прийнято рішення про відновлення експлуатації будівлі шляхом її реконструкції. Остаточне рішення яким чином буде проводитися реконструкція будівлі буде прийнято власником після отримання всіх проектних рішень, техніко-економічних обґрунтувань та визначення вартості ліквідації аварійності. Посилався на те, що оскільки дії власника щодо виведення будівлі з експлуатації у зв`язку із відповідними приписами експертів та відновлення експлуатації будівлі після проведення комплексу робіт з реконструкцій на підставі проектних рішень та експертиз із подальшим введенням будівлі в експлуатацію, згідно ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» розділені в часі, тому відповідач не позбавлений права у подальшому після закінчення реконструкції об`єкту звернутися до власника в межах своїх прав, визначених чинним законодавством, враховуючи статус реконструйованого об`єкту. 30.09.2019 на адресу суду від відповідачів надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи копії технічного звіту будинку гуртожитку по [ADDRESS] , виготовленого експертом Білик А.С . У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідачі у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись, зокрема, на те, що за результатами обстеження будівлі будинку гуртожитку по [ADDRESS] , експертом Біликом А.С. Технічний звіт, у якому експерт прийшов до висновку, що в цілому технічний стан будівлі на час обстеження в червні 2018 року можна оцінити як непридатний для нормальної експлуатації, за виключенням окремих, приведених у висновках, ділянок конструкцій. Цим же висновком рекомендовано виконати капітальний ремонт або реконструкцію будівлі з приведенням переліку значного обсягу робіт. Крім того, у судовому засіданні відповідачі вказували на те, що гуртожиток, у який позивач просить їх переселити, є непридатним для проживання. Представник третьої особи у судовому засіданні частково підтримала позов, заперечувала проти заявлених вимог до малолітніх дітей. У ході розгляду справи встановлено, що відповідачами у справі є [PERSON] , а також [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх: [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується наданими стороною відповідача та долученими судом до матеріалів справи копіями: паспорту [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого Солом`янським РВ ГУДМС України в місті Києві 27.07.2016, з якої вбачається, що 16.06.2016 між останньою та [PERSON] було зареєстровано шлюб, свідоцтва про народження (повторного) [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтва про народження (повторного) [PERSON] , серії [NUMBER] , виданими Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ст.ст. 319, 322, 323 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що позивач на підставі Свідоцтва про право власності від 18 вересня 1998 року серія [NUMBER] є власником гуртожитку по [ADDRESS] , побудованого в 1953 році. Статтею 7 ЖК України та Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР № 189 від 26 квітня 1984 року, врегульовано питання про порядок визнання житлового будинку непридатним для проживання. Згідно з п. 5 зазначеного Положення власник об`єкта житлової нерухомості може підтвердити, що житлова нерухомість непридатна для проживання на підставі: а) акту обстеження стану жилого будинку з відповідним висновком; б) технічного паспорта жилого будинку з даними про його фізичну зношеність; в) висновку проектної або науково-дослідної організації (при необхідності) щодо технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення); г) висновку органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку (жилого приміщення) санітарним вимогам. Відповідно до Акту огляду приміщення гуртожитку від 11 квітня 2017 року, проведеного відповідно до наказу ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» від 06 квітня 2017 року, в момент обстеження будинок мав значні пошкодження: вертикальні та похилі тріщини, руйнування захисного шару бетону і оголення, корозія арматури несучих конструкцій залізобетонних балконних балок. У приміщеннях загального користування - замокання, грибок, здуття штукатурки, корозія плит і балок перекриття. При обстеженні внутрішніх приміщень також зафіксовані значні пошкодження. Значні пошкодження технічного стану будинку зафіксовані у Висновку НВП «Будконструкція» від 07 вересня 2011 року. З Технічного паспорта на будинок від 27 грудня 2018 року, виготовленого ФОП « [PERSON] », в графі 21 «Характеристика будинку, допоміжних будівель та споруд» зазначено, що процент зносу будинку становить 81%. Науково-технічним звітом з обстеження, визначення технічного стану конструкції та дослідження інженерно-геологічних умов в основі фундаментів гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , від 26 червня 2018 року встановлено, що в обстеженій частині будівлі наявні наступні ділянки та конструкції категорій технічного стану: 3 - непридатні до нормальної експлуатації; 4 - аварійні. Згідно вимог п. 5 пп. 5.3.4 ДСТУ-НБ В.1.2-18:2016 експлуатація об`єкту, який має конструкції 4 категорії технічного стану, має бути зупинена до відновлення його експлуатаційної придатності або ліквідації. Вищезазначеними документами підтверджено незадовільний стан будівлі, а також технічний стан конструкцій гуртожитку, який відноситься до ІІІ категорії технічного стану (непридатний до нормальної експлуатації) та IV категорії технічного стану (аварійний). Відповідно до вимог ст.ст. 319, 322, 323 ЦК України, безпечна експлуатація майна покладається на власника майна. Наказом ПрАТ «Трест» Київміськбуд-2» № 40 від 01 червня 2018 року у зв`язку з незадовільним станом будівлі гуртожитку було вирішено організувати повідомлення мешканців про виведення будівлі з експлуатації з 17 серпня 2018 року та розробити комплекс заходів, пов`язаних з виведенням будівлі з експлуатації. Наказом № 53 від 20 серпня 2018 року прийнято рішення про виведення будівлі з експлуатації та частково від`єднано від комунікацій. Встановлено, що за два місяці до виведення будівлі з експлуатації, починаючи з червня 2018 року, всіх мешканців гуртожитку, в тому числі відповідачів, листами від 06 червня 2018 року, 23 липня 2018 року, 14 вересня 2018 року, 08 листопада 2018 року, 20 листопада 2018 року та 04 січня 2019 року було повідомлено про реконструкцію гуртожитку та відключення з 17 серпня 2018 року від зовнішніх мереж електропостачання, газопостачання, теплопостачання, водопостачання, водовідведення та виведення з експлуатації. Цими ж листами відповідачам було запропоновано переселитися в кімнату [ADDRESS] . При цьому, вбачається, що [PERSON] отримала повідомлення про звільнення кімнати №0563 від 06.06.2018, однак, відмовилася розписатися за його отримання, про що було складено відповідний акт про відмову від підписання повідомлення №0563 від 06.06.2018. Департаментом з питань архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ПрАТ «Трест» Київміськбуд-2» було видано повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, а також контрольну картку № 18090109-Сл на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення в зв`язку з встановленням тимчасової огорожі на період виконання підготовчих робіт з реконструкції гуртожитку. Листом від 24 січня 2019 року за № 00116 Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація була повідомлена позивачем про визнання жилого будинку за адресою: [ADDRESS] таким, що не відповідає санітарним та технічним вимогам і непридатним для проживання (нежилим), та просив визначитись щодо доцільності додаткового визнання жилого будинку по [ADDRESS] таким, що не відповідає санітарним та технічним вимогам і є непридатним для проживання (нежилим). Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом за № 056/920-3940 від 19 лютого 2019 року повідомлено, що позивач, як власник будівлі, самостійно приймає рішення щодо придатності такої будівлі до нормальної експлуатації. Відповідно до п. п. 17, 18 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 489 від 20 червня 2018 року, виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до ст. 132 ЖК України. Спори, що виникають під час користування жилими приміщеннями в гуртожитку, розв`язуються у судовому порядку. Відповідно до ст. 132 ЖК України виселення осіб, які проживають у гуртожитках, проводиться також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому, виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Згідно зі ст. 50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. З точки зору цивільного законодавства до прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, належні суб`єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності. Таким чином, цивільне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, з урахуванням норм ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що діями відповідачів порушуються права позивача, як власника будівлі, направлені на створення безпечних умов проживання в належному йому на праві власності гуртожитку, а тому вимоги позивача, направлені на їх захист, суд вважає обгрунтованими. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві та в запереченні на відповідь на відзив, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 55 Конституції України з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 3-зп від 25 грудня 1997 року ( у справі за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України ) права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Надавши до суду докази аварійності спірного гуртожитку та його потребу в реконструкції, а також небезпечних умов для проживання людей, позивач довів існування підстав, необхідних для виселення відповідачів з гуртожитку. Таким чином, з точки зору закону, обов`язок довести обставини, зазначені в відзиві, а саме: незаконність дій позивача, покладається на відповідачів, які оспорюють це право. Тобто, спростувати цю презумпцію - наявність підстав для реконструкції, аварійності гуртожитку та підстав для виселення має сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, визначеним ст. ст. 77-78 ЦПК України, та за правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком даної сторони. За змістом ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідач будь-яких доказів в обґрунтування приведених у відзиві обставин, не надав. Заперечуючи право позивача на відселення мешканців гуртожитку з метою його реконструкції, відповідачі надали Технічний звіт будинку гуртожитку по [ADDRESS] , виготовлений експертом Білик А.С . За результатами обстеження будівлі експерт прийшов до висновку, що в цілому технічний стан будівлі на час обстеження в червні 2018 року можна оцінити як непридатний для нормальної експлуатації, за виключенням окремих, приведених у висновках, ділянок конструкцій. Цим же висновком рекомендовано виконати капітальний ремонт або реконструкцію будівлі з приведенням переліку значного обсягу робіт. Тобто, навіть на замовлення відповідачів спеціаліст з технічного обстеження будівель прийшов до висновку про непридатність гуртожитку для проживання та необхідність його капітального ремонту. Крім того, як зазначено вище, Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання врегульовано порядок визнання житлового будинку непридатним для проживання. У відповідності до вказаного положення позивачем були виконанні всі, законодавчо встановлені вимоги, докази чого ним і було надано до суду. Що стосується посилань відповідачів на непридатність гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , для проживання, а також наданих відповідачами фотокарток у судовому засіданні на підтвердження зазначеного, суд не приймає до уваги останні, оскільки вони є невідомого походження, а суд позбавлений можливості перевірити належність зображень на фотокартках саме гуртожитку по [ADDRESS] . Крім того, відповідачами не надано суду буь-яких інших доказів непридатності даного гуртожитку для проживання. Посилання відповідачів на свої права та права малолітніх дітей, як мешканців гуртожитку, гарантовані Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до преамбули даного Закону він не регулює відносин мешканців гуртожитків, які знаходяться у власності та передані до статутних капіталів у порядку приватизації. Крім того, при вирішенні спору суд враховує, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Про це ж зазначається і в рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року. Суд вважає, що дії позивача, як власника аварійного житла, направлені на створення та забезпечення безпечних умов для проживання мешканців гуртожитку, непридатного для проживання та його реконструкції, захисту життя та здоров`я людей, запобігання можливого руйнування будівлі, не є порушенням прав відповідачів, як мешканців гуртожитку, а дії по виселенню відповідачів з цією метою, в контексті ст. 8 Конвенції, є виправданими та відповідають вимогам закону. Виходячи з цих обставин та викладеного вище, відсутності доказів з боку відповідачів незаконності дій позивача, суд не приймає до уваги приведені відповідачами твердження. Щодо заявлених вимог позивача про виселення [PERSON] , [PERSON] , разом з малолітніми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. З точки зору ч.ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Підставою для виникнення у малолітніх права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення малолітнього до такого жилого приміщення. З точки зору ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками інтересів своїх дітей. У Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Конвенцією про права дитини передбачено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Тобто, обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, в даному випадку на матір. Згідно з ч. 2 ст. 18 даного Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Дитина є членом сім`ї, матері як наймача, спірного житлового приміщення. Приходячи до висновку про правомірність виселення з наданням іншого жилого приміщення матері малолітніх [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , суд приходить до висновку, що самостійне проживання дітей в указаному житлі, враховуючи їх вік, не відповідатиме їх інтересам. Таким чином, суд вважає, що виселенню з наданням іншого жилого приміщення підлягає [PERSON] разом з малолітніми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з дітьми з кімнати [ADDRESS] . Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи відсутність доказів з боку відповідачів незаконності дій позивача, приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача 1 921, 00 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Outcome: approved