Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи позовні вимоги тим, що в листопаді 2014 року вона позичила відповідачу грошові кошти в сумі 2000,00 Євро, строком на один місяць. В липні 2016 року відповідач повернув лише 200 Євро, решту 1800,00 Євро зобов'язався повернути протягом 6 місяців, повертаючи борг частинами по 300,00 Євро щомісячно до 23 числа, останій платіж мав відбутися 23.02.2017 року, про що власноруч ним була написана розписка від 13.08.2016 року в присутності свідків. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін, відповідач зобов'язався сплатити позивачу відсотки з розрахунку 3% від суми щомісячного платежу (300,00 Євро), за кожен день прострочення. У визначені строки та на день звернення до суду борг [PERSON] повернутий не був, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 53604,00 грн., проценти в сумі 87374,52 грн., 3% річних в сумі 670,05 г., а також судовій збір та витрати на правово допомогу. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2017 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 13.08.2016 року у розмірі 53604,00 грн., проценти в розмірі 87374,52 грн., 3% річних - 670,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1417,00 грн. судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2017 року скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2017 року в цивільній справі № 127/15884/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. При цьому просив стягнути кошти в гривневому еквіваленті в розмірі, визначеному в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково в частині стягнення суми основного боргу. В частині стягнення відсотків просив відмовити в задоволенні позову, мотивуючи, що вимушений був укласти договір в зв'язку з хворобою матері. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.08.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошей у формі розписки, згідно якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в листопаді 2014 року грошові кошти в сумі 2000,00 Євро як позику строком на один місяць. В липні 2016 року відповідач повернув лише 200 Євро, решту 1800 Євро зобов'язався повернути протягом 6 місяців, повертаючи борг частинами по 300 Євро щомісячно до 23 числа, останій платіж мав відбутися 23.02.2017 року. У визначені строки та на день розгляду справи судом борг не був повернутий. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБ України. Договром позики у формі розписки передбачено, що у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін, відповідач зобов'язався сплатити позивачу відсотки з розрахунку 3% від суми щомісячного платежу (300,00 Євро), за кожен день прострочення. Згідно розрахунку 3% від суми щомісячного платежу (300,00 Євро) становить 9 Євро, період прострочення відповідачем сплати суми позики становить 326 днів, таким чином 326 днів х 9,00 Євро=2934,00 Євро, що за курсом НБУ станом на 24.07.2017 року (день звернення до суду) становить 87374,52 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку № 2 3% річних від суми заборгованості 1800,00 Євро становить 54,00 Євро, оскільки період прострочення сплати заборгованості становить 5 місяців (23.02.2017 року по 23.07.2017 року), то 3% за 5 місяців становить 22,5 Євро, що за курсом НБУ станом на 24.07.2017 року (день звернення до суду) становить 670,00 грн. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі в межах позовних вимог, а саме слід стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] основну суму боргу - 53604,00 грн., проценти передбачені розпискою (3% від суми щомісячного платежу - 300 Євро за кожень день прострочення сплати заборгованості) в розмірі 87374,52 грн., 3% річних в розмірі 670,05 грн., всього - 141648,57 грн. При цьому суд враховує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо примушення його до підписання умов договору. В ході судового розгляду відповідач не заперечив щодо отримання ним коштів та повернення суми боргу. Водночас на спростування позиції позивача ним не надано жодних власних розрахунків чи доказів неправомірності нарахування. На підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги в матеріалах справи міститься квитанція № б/н від 20.07.2017 року, згідно якого [PERSON] здійснила сплату 5200,00 грн. на правову допомогу згідно договору від 20.07.2017 року, та квитанця № б/н від 29.11.2017 року, згідно якого [PERSON] здійснила сплату 2500,00 грн. на правову допомогу згідно договору від 22.11.2017 рок . Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, № 33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04). Суд, виходячи із суті спору та зважаючи на складність цієї справи, тривалий час розгляду, враховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, участі адвокатів [PERSON] та [PERSON], приходить до висновку до часткового задоволення вимог про стягнення судових витрат з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 3000,00 грн.

Outcome: approved