Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 17 березня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, згідно якого відповідач отримав від позивача кошти у сумі 31 500 доларів США та зобов'язався їх повернути 01.10.2014 року. Однак ні у обумовлений сторонами строк, ні станом на час подання позову до суду кошти відповідачем не повернуто. Письмову вимогу позивача про повернення боргу відповідачем було отримано однак проігноровано. На день подання позову сума боргу в гривнях за офіційним курсом Національного банку України становить 853 004,25 грн (31500 дол. США *26,986979 за 1 дол. США). Згідно розрахунків проценти за період користування позикою складають - 406 925,17 грн, 3% річних - 59 877,63 грн, а всього 1 316 892,60 грн. В зв'язку із виниклими обставинами позивач звернувся до суду за захистом свої прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в межах заявлених вимог та на підставах зазначених у позові. Суду показав, що 17.03.2014р. надав позику відповідачу в розмірі 31500 доларів США, яку той повинен був повернути до 1.10.2014р. Грошові кошти відповідач не повернув, тому він звернувся до суду та просить стягнути з відповідача суму позики з відсотками та 3-ма відсотками річних. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та суду показав, що грошові кошти брав в борг частинами і сума проставлена у розписці, які він підписав складається з сум які були отримані раніше. Вважає, що грошові кошти повернув. В подальшому відповідач двічі не з'явився до суду і 17.07.2017р. суду було подано заяву позивача про закінчення розгляду справи у його відсутність. Просить позов задоволити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо закінчити без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. В тексті «Розписка м. Вінниця від 17 березня 2014 року» вчиненого в простій письмовій формі, зазначено, що позичальник [PERSON] отримав позику в сумі 31 500 дол. США від [PERSON] та зобов'язувався повернути 1.10.2014 року (а.с. 3). 02.11.2016 року [PERSON] звернувся з письмовим зверненням до [PERSON] з вимогою про повернення боргу за розпискою від 17.03.2014 року; даний лист [PERSON] було отримано 04.11.2016 року (а.с.4-5). Відповідно до Розрахунку ціни позову з урахуванням 3 % річних за неповернення боргу та процентів від суми позики за період з 02.10.2014 року по 06.02.2017 року складає 1 316 892,60 грн.(а.с.6). За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених вимог, суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Дослідивши обставини по справі та вивчивши докази, суд вважає, що дані правовідносини регулюються, зокрема, ст. 572, 1046,1049 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом є встановленим, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з приводу боргового зобов'язання. Тобто, враховуючи вище викладене, суд враховує, що позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав в судовому порядку, оскільки у відповідності ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено в оригіналі доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), а саме, розписку від 17.03.2014р. При цьому, сам факт написання даної розписки та отримання позики відповідач в суді не заперечив. Тому, суд вважає підтвердженим існування між сторонами правовідносин, які регулюються ст.ст.1046,1049 ЦК України. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності заборгованості чи її відсутності перед [PERSON]Доказ повернення позики відповідачем наданий не був, а отже судом є також встановлений той факт, що обов'язок повернути позику відповідачем, у відповідності до вимог ст.1049 ЦК України виконаний не був, що призвело до матеріальних витрат позивача. Так при цьому, суд враховує, що у відповідності до ст.383 ЦК України, власник має право використовувати власність для власних потреб. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, до якого відносяться і грошові кошти. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 526, 530, 623, 624, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений у ньому строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Та згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язань (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи доведення позивачем наявності боргу за кредитним зобов'язаннями, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення. При цьому з відповідача слід стягнути суму позики, що складає в гривнях за офіційним курсом Національного банку України 853004,25 грн. (31500 дол. Х 26,986979 грн. на 1 дол.), а також проценти за період користування позикою, які складають 406925,17 грн., 3 проценти річних - 59877,63 грн. Всього - 1316892,60 грн. Визначаючись щодо стягнення судових витрат, суд встановив, що відповідно до ст.79 ЦПК України до судових витрат відносяться: судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, а також витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів та вчиненням інших дій. За ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати в сумі 8 000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved