Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач 2.08.2016 р. [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути із відповідача 3\~600 /три тисячі шістсот/ доларів США та 2\~000 /дві тисячі/ євро, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.01.2007 року [PERSON] позичив у нього 3600 доларів США та 2\~000 євро, про що була написана розписка. 01.08.2016 року позивач надіслав відповідачеві вимогу-претензію про повернення коштів, однак така залишилася без відповіді, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом, який просить задовольнити. Позивач у судове засідання не зявився, про час та розгляд справи був попереджений належним чином, причина неявки суду невідома. . Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зьвився надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, просив вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечив. Суд ухвалив справу розглядати за відсутності відповідача, який належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення в газетах «Урядовий курєр» від 19.11.2016 року та «Високий замок» від 17.11.2016 року до суду не зявився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ч.2 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги , кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач 05.01.2007 року передав відповідачеві згідно з письмовою розпискою 3\~600 доларів США та 2\~000 євро /а.с.4/. У відповідності до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики, який згідно із ст.1047 цього ж Кодексу був укладений представленою позивачкою письмовою розпискою, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відтак, [PERSON] 01.08.2016 року надіслав [PERSON] вимогу - претензію про повернення коштів (а.с.8) згідно розписки (а.с.4). Як встановлено у судовому засіданні та матеріалами справи, що відповідно до розписки [PERSON] винен [PERSON] грошові кошти у сумі 3\~600 доларів США та 2000 євро від 05.01.2007 року (а.с.4). Та позивач 01.08.2016 року направив вимогу-претензію відповідачу для виконання ним зобовязань (а.с.8), що відповідає вимогам частини першої статті 1049 ЦК України. Причини невиконання таких зобовязань правового значення для справи не мають. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Суд вважає, що основна сума боргу становить 149748 грн. (94788 + 54960) , яка складається з суми боргу 94788грн. що є еквівалентом 3600 доларів США за Офіційним курсом Національного банку України на час постановлення рішення (1 дол.США 26,33грн.) та з суми боргу 54960 грн., що є еквівалентом 2000 Євро за Офіційним курсом Національного банку України на час постановлення рішення (1 євро 27, 48 грн.) Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст..88 ЦПК України.

Outcome: approved