Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 25 січня 2016 року звернулася до суду із вищезгаданим позовом, який неодноразово уточнювався. В останній редакції від 11 квітня 2016 року просила стягнути з відповідача на її користь резерв відпускних в сумі 782,34 гривні, основну заробітну плату за листопад 2014 року в сумі 1749,57 гривень, основну заробітну плату за грудень 2014 року в сумі 70,33 гривень, вимушені прогули в сумі 3801,59 гривня, компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 1086,35 гривень, вихідну допомогу в сумі 13070,93 гривень, судові витрати у справі 275,60 гривень. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 11 вересня 2014 року по 02 грудня 2014 року працювала головним бухгалтером на ТОВ «Науково-технічний центр «НІГРІ», звільнена за ст.38 КЗпП України. Заробітну плату за вересень, жовтень 2014 року відповідачем сплачено, а за листопад та два дні грудня 2014 року відповідач не виплатив заробітну плату при її звільненні, а також резерв відпускних, який утримувався з її заробітної плати, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу. Крім того, під час роботи, директор ТОВ «НТЦ «НІГРІ» неодноразово відсторонював її від роботи, з підстав не передбачених ст.44 КЗпП України, тому вважає ці прогули вимушеними та такими, що мають бути оплачені відповідачем. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами викладеними в позовній заяві, просила уточнену позовну заяву від 11 квітня 2016 року задовольнити в повному обсязі. Пояснила, що прийнята наказом директора №10-14/к від 11 вересня 2014 року головним бухгалтером ТОВ «НТЦ «НІГРІ» по трудовому контракту з окладом 4000,00 гривень. Крім того, наказом директора №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року їй було встановлено премію в розмірі 10000,00 гривень у разі приведення у відповідність законодавству ведення бухгалтерського обліку по всіх рахунках за період з 01 вересня 2013 року по 01 вересня 2014 року. З цієї суми 21 жовтня 2014 року за її заявою їй виплачено аванс в сумі 5000,00 гривень, з яких після необхідних відрахувань отримала 3660,02 гривень. Пізніше, наказ про преміювання був скасований у зв'язку з погіршенням якості її роботи та отримані нею, в якості авансу, гроші після її звільнення підприємством зараховано як заробітну плату за листопад та грудень 2014 року. Однак, вона не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки вважає, що наказ нею виконано, всі наявні документи до програми внесено, але у неї з директором виникли розбіжності через облік списання матеріалів на підприємстві, але директор не погоджувався списати весь фактично оплачений та оприбуткований матеріал, а у подальшому списувати під час видачі з такою назвою як в прибуткових накладних, тому вона вирішила розірвати трудовий контракт. Отже, вона витрачала свій час на виконання цієї роботи, виходила щосуботи та один раз у неділю, тому вважає, що ця робота має бути оплачена. Крім того, додаткова заробітна плата, до якої також належать премії, пов'язані з виконанням виробних завдань та функцій, тобто сплачені їй 5000,00 гривень є оплатою за виконану нею роботу та не можуть бути зараховані як основна заробітна плата за листопад та грудень 2014 року. Також, вважає, що безпідставно відраховані з її заробітної плати резерви відпускних (ТОВ «НТЦ «НІГРІ» є малим підприємством, а тому не має законодавчого права створювати загальний фонд оплати праці та стягувати з робітників резерв відпускних) , мають бути її виплачені разом із компенсацію за невикористану відпустку. Далі, під час роботи директор ТОВ «НТЦ «НІГРІ» неодноразово відсторонював її від роботи через свій поганий настрій, з підстав не передбачених ст.44 КЗпП України, тому ці відсторонення від роботи є вимушеними прогулами, тобто такими, що виникли з вини власника. Вона фактично перебувала в трудових відносинах з підприємством, тому ці часи мають бути оплачені відповідно до ст.113 КЗпП України. Так, з боку підприємства допускалося багато порушень діючого законодавства: заробітна плата не виплачувалася два рази на місяць, робота у неробочій час не оплачувалася у подвійному розмірі та не надавалися вихідні, а тому при припиненні трудового договору, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, їй має бути виплачена компенсація у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Сплачені нею 275,60 гривень, судовий збір за витребування доказів, також слід стягнути з відповідача на її користь. Позивач вважає, що нею дотримано трирічний строк для звернення до суду відповідно до вимог ст.257 ЦПК України. Присутні у судовому засіданні представники відповідача, Прохоров О.О. (довіреність від 08 січня 2017 року, дійсна до 31 грудня 2017 року (а.с.126), та Папуча В.М., котрий є директором ТОВ «НТЦ «НІГРІ» (наказ №10/14-К від 02 вересня 2014 року (а.с.83), кожен окремо заперечували проти уточненого позову в повному обсязі, просили у задоволенні позову відмовити. Пояснили, що позивач [PERSON] працювала на підприємстві відповідача головним бухгалтером з 11 вересня 2014 року по 02 грудня 2014 року, звільнена за власним бажанням. В період роботи директором видано наказ №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року «Про перевірку бухгалтерського обліку», згідно з яким позивачу було наказано привести у відповідність законодавству ведення бухгалтерського обліку по всіх рахунках, з відображенням істотних даних обліку за період з 01 вересня 2013 року по 01 вересня 2014 року. Термін проведення перевірки до 15 жовтня 2014 року та у разі виконання даної роботи встановлено премію в розмірі 10000,00 гривень. В ході виконання даного наказу, позивач за її проханням отримала аванс 5000,00 гривень. В подальшому, у зв'язку з погіршенням якості роботи було видано наказ №59/12/14/х від 02 грудня 2014 року «Про невиконання наказу», позивачу оголошено догану, скасовано пункт наказу щодо преміальної виплати 10000,00 гривень. Пізніше, виданий аванс зараховано за відпрацьований період листопада 2014 року, а різницю в непокриті авансової суми компенсовано за рахунок нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану відпустку. В той же день, позивач подала заяву про звільнення, яку було задоволено наказом директора та проведено розрахунок компенсації при звільненні, враховано всі здійснені виплати, а суму, що залишилася, у розмірі 1678,52 гривень слід вважати оплатою за виконану роботу згідно наказу №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року. Отже, підприємство розрахувалося з позивачем в повному обсязі, а розрахунок позивача є хибним, оскільки позивач в жовтні 2014 року не отримувала додаткову заробітну плату, а отримала аванс у рахунок майбутніх виплат за виконання наказу, який у подальшому було скасовано. В той же час, отримана нею сума не є складовою звичайної заробітної плати, яка сплачується працівникові підприємства як оклад, тому позивач помилково визначає дану суму грошових коштів як частину своєї заробітної плати за жовтень 2014 року, внаслідок чого допускається невірних розрахунків в своїх додатках до уточненої позовної заяви. Що стосується оплати за вимушені прогули, позивач помилково посилається на ст.113 КЗпП України, яка регулює питання оплати праці за час простою виробництва, а посилання на відсутність довідок, які надають право ставити прогули є неприйнятними, оскільки чинне законодавство не встановлює обов'язку актування чи іншим чином фіксувати відсутнім працівника на робочому місці. Крім того, ані під час роботи, ані після звільнення не зверталася до відповідача з будь-якими заявами щодо невірності ведення бухгалтерського обліку та відображення обліку робочого часу. Навіть більше, вона самостійно складала та вела дану звітність. Для розрахунку компенсації за невикористану відпустку позивачем зазначено, що заробітна плата у жовтні складає 9583,47 гривні, з урахуванням 3260,87 гривень, окладу та 5000,00 гривень авансової виплати, що не відповідає дійсності, самостійно нараховані грошові сумі за години «вимушених прогулів» та невірно розраховано компенсацію за листопад 2014 року. Оскільки, позивача звільнено за власним бажанням, підстави для виплати вихідної допомоги відсутні. Суд, вислухавши позивача та представників відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, тому спір між сторонами має вирішуватися з урахуванням нормам трудового законодавства. Положеннями ст.233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Положеннями частини першої статті 233 КЗпП України дано офіційне тлумачення в Рішенні Конституційного Суду №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, згідно якому в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Положеннями частини другої статті 233 КЗпП України дано офіційне тлумачення в Рішеннях Конституційного Суду №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивача [PERSON] (а.с.4а, 5) прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ «НТЦ «НІГРІ» (а.с.84) наказом №10-14/к від 11 вересня 2014 року (а.с.24), на підставі її заяви від 09 вересня 2014 року (а.с.21), з окладом відповідно до штатного розкладу ТОВ «НТЦ «НІГРІ» з 01 вересня 2014 року по 01 листопада 2014 року, - 4000,00 гривень (а.с.25). Дана обставина підтверджується також наявною в матеріалах справи копією трудової книжки позивача [PERSON] (а.с.3-4). Положеннями ч.1 ст.21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, та виплачувати працівникові заробітну плату. Відповідно до ч.7 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі, - бухгалтер): забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства; подає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», інформацію центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Також, наказом директора ТОВ «НТЦ «НІГРІ» №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року «Про перевірку бухгалтерського обліку», головному бухгалтеру [PERSON] наказано провести за період з 01 вересня 2013 року по 01 вересня 2014 року на відповідність законодавству ведення бухгалтерського обліку по всіх рахунках, з відображенням істотних даних обліку. Термін проведення перевірки та виправлення помилок до 15 жовтня 2014 року. В разі виконання даної роботи, відтворення правильності бухгалтерського обліку згідно первинних даних, встановлено премію в розмірі 10000,00 гривень (а.с.26). За заявою позивача [PERSON] від 21 жовтня 2014 року щодо видачі авансу в сумі 5000,00 гривень за резолюцією директора ТОВ «НТЦ «НІГРІ» (а.с.38), [PERSON] видано аванс у рахунок виконання наказу №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року, сума якого після відрахування обов'язкових платежів склала 3660,02 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №693 від 21 жовтня 2014 року (а.с.40). Наказом директора ТОВ «НТЦ «НІГРІ» №59/12/14/х від 02 грудня 2014 року «Про невиконання наказу» (а.с.53), головному бухгалтеру [PERSON] за невідповідність законодавству ведення бухгалтерського обліку по всіх рахунках, з відображенням істинних даних обліку оголошено догану; продовжено термін виконання до 05 грудня 2014 року; скасовано пункт 3 наказу №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року стосовно преміальної виплати 10000,00 гривень; зараховано виданий аванс 5000,00 гривень в рахунок оплати за відпрацьований період листопада 2014 року; різницю в непокриті авансової суми компенсовано за рахунок нарахованої, але невиплаченої компенсації за невикористану відпустку; всі відображення правильності ведення бухгалтерського звіту виконувати в робочий час, щоденно; ведення бухгалтерського обліку вести з відображенням собівартості виготовленої продукції (а.с.55). Того ж дня, наказом директора ТОВ «НТЦ «НІГРІ» №60/12/14/х від 02 грудня 2014 року «Про невиконання наказу» головного бухгалтера [PERSON] за невиконання наказу №59/12/14/х від 02 грудня 2014 року відсторонено від роботи з 11:00 години 02 грудня 2014 року; призначено комісію на 04 грудня 2014 року з прийому первинної документації бухгалтерського обліку у головного бухгалтера [PERSON]; у зв'язку з невиконанням наказу №59/12/14/х від 02 грудня 2014 року всі можливі наслідки від несвоєчасної подачі звітності покладено на [PERSON] (а.с.54). Пізніше, наказом директора ТОВ «НТЦ «НІГРІ» №12-14/к від 02 грудня 2014 року про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.52, 56). Далі, директором ТОВ «НТЦ «НІГРІ» видано наказ №61/12/14/х від 02 грудня 2014 року, пунктом 3 якого, у зв'язку зі звільненням з роботи головного бухгалтера наказано провести нарахування компенсації, з урахуванням виплаченого авансу та незданої роботи згідно наказу №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року (а.с.57). Як вбачається, з розрахунку компенсації при звільненні головного бухгалтера [PERSON] від 02 грудня 2014 року, що компенсація за вересень 2014 року склала, - 229,09 гривень, жовтень 2014 року, - 293,48 гривні; за листопад 2014 року нараховано заробітну плату за фактично відпрацьований час, - 87 годин (кількість робочого часу в листопаді 160 годин) із розрахунку 1 година, - 25,00 гривень, - 2175,00 гривень, за один день грудня 2014 року,- 173,91 гривні, що разом із компенсацією склало, - 2871,48 гривня, які відраховано з суму авансу 4550,00 гривень. Отже, сума переплати склала, - 1678,52 гривень, які зараховано як оплату за виконання наказу №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року (а.с.55). Таким чином, за підрахунком відповідача розрахунок з [PERSON] при її звільненні проведено в повному обсязі. Позивач [PERSON], не погоджується з таким розрахунком відповідача, вважає, що відповідач має сплатити на її користь заробітну плату за листопад 2014 року, - 1749,57 гривень (яку нарахував їй відповідач, - 2175,00 гривень в розрахунку компенсації згідно штатного окладу), грудень 2014 року, - 70,33 гривень (за два дні згідно штатного окладу); резерв відпускних, - 782,34 гривні (229,09+293,48+450,00=972,57 гривні - 35,01 гривень (єсв3,6%) - 78,30 гривень (ПДФО 15%) - 14,59 гривень (військовий збір 1,5%) = 782,34 гривні); вимушені прогули - за жовтень 2014 року - 1322,60 гривні (34 (кількість годин вимушеного прогулу) х 38,90 гривень (середній заробіток за 1 годину) =1322,60 гривні), листопад 2014 року - 2922,92 гривень (73(кількість годин вимушеного прогулу) х 40,04 гривень (середній заробіток за 1 годину) = 2922,92 гривні), грудень 2014 року - 480,48 гривень (12(кількість годин вимушеного прогулу) х 40,04 гривень (середній заробіток за 1 годину) = 480,48 гривень) - всього 3801,59 гривня (1322,60+2922,92+480,48 =4726,00 гривень - 170,14 гривень (єсв3,6%) - 683,38 гривні (ПДФО 15%) - 70,89 гривень (військовий збір 1,5%) = 3801,59 гривня); компенсацію за невикористані дні відпустки : (83 (фактично відпрацьовані календарні дні) х24 (дні відпустки за рік) х 355 = 5,61) х 240,68 (середньоденна заробітна плата) = 1350,51 гривень, всього 1086,35 гривень за 6 днів відпустки (1350,51 гривень - 48,62 гривень (єсв3,6%) - 195,28 гривень (ПДФО 15%) - 20,26 гривень (військовий збір 1,5%) = 1806,35 гривень); вихідна допомога за три місяці 13070,93 гривень із розрахунку (5217,94 (середньомісячна заробітна плата) х 3 = 15653,81 гривні - 2348,07 гривень (ПДФО 15%) - 234,81 гривні (військовий збір 1,5%) = 13070,93 гривень) (а.с.100-101). Отже, спір між сторонами стосується виплати заробітної плати за листопад, грудень 2014 року, виплати середньомісячного заробітку за час вимушених прогулів, компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги при звільненні. Спір щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати за вересень, жовтень 2014 року між сторонами відсутній. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата, - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Главою ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 встановлено виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов'язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об'єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов'язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Статтею 235 КЗпП України передбачена оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам роз'яснено, оскільки згідно зі ст.235 КЗпП України, оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Отже, аналізуючи діюче законодавство суд дійшов висновку, що вимушений прогул працівника має місце при незаконній відмові у прийнятті його на роботу або при несвоєчасному укладенні трудового договору, незаконному відстороненні від роботи, незаконному звільненні або незаконному переведенні на іншу роботу, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні в трудовій книжці причини звільнення, якщо воно перешкоджало працевлаштуванню його. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Частиною 1 ст.3 Закону України «Про відпустки» встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки»). У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки»). Частиною 1 ст.23 Закону України «Про відпустки», визначено, що витрати, пов'язані з оплатою відпусток, передбачених статтями 6, 7, 8, 13, 14, 15, 15-1, 16, 18-1 і 19 цього Закону, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку (глава ІІ, пункт 2). Згідно Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 30 листопада 1999 року №291, на субрахунку 471 «Забезпечення виплат відпусток» ведеться облік руху та залишків коштів на оплату чергових відпусток працівникам. Сума забезпечення визначається щомісячно як добуток фактично нарахованої заробітної плати працівникам і відсотку, обчисленого як відношення річної планової суми на оплату відпусток до загального планового фонду оплати праці. На цьому субрахунку також узагальнюється інформація про забезпечення обов'язкових відрахувань (зборів) від забезпечення виплат відпусток на відрахування на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Рахунки класів 0-7 є обов'язковими для всіх підприємств. Рахунки класу 9 «Витрати діяльності» ведуться всіма підприємствами, крім суб'єктів малого підприємництва, а також інших організацій, діяльність яких не спрямована на ведення комерційної діяльності, з відкриттям за власним рішенням рахунків класу 8 «Витрати за елементами». Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, при цьому, судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на підприємстві відповідача головним бухгалтером з 11 вересня 2014 року по 02 грудня 2014 року, звільнена за власним бажанням. В період роботи директором видано наказ №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року «Про перевірку бухгалтерського обліку», згідно з яким позивачу було наказано привести у відповідність законодавству ведення бухгалтерського обліку по всіх рахунках, з відображенням істотних даних обліку за період з 01 вересня 2013 року по 01 вересня 2014 року. Термін проведення перевірки до 15 жовтня 2014 року та у разі виконання даної роботи встановлено премію в розмірі 10000,00 гривень. В ході виконання даного наказу, позивач за її проханням отримала аванс 5000,00 гривень. В подальшому, у зв'язку з погіршенням якості роботи було видано наказ №59/12/14/х від 02 грудня 2014 року «Про невиконання наказу», позивачу оголошено догану, скасовано пункт наказу щодо преміальної виплати 10000,00 гривень. Пізніше, виданий аванс зараховано за відпрацьований період листопада 2014 року, а різницю в непокриті авансової суми компенсовано за рахунок нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану відпустку. В той же день, позивач подала заяву про звільнення, яку було задоволено наказом директора та проведено розрахунок компенсації при звільненні, враховано всі здійснені виплати, а суму, що залишилася, у розмірі 1678,52 гривень слід вважати оплатою за виконану роботу згідно наказу №43/09/14/х від 19 вересня 2014 року. Отже, суд приходить до висновків, що підприємство розрахувалося з позивачем в повному обсязі, а розрахунок позивача є хибним, оскільки позивач в жовтні 2014 року не отримувала додаткову заробітну плату, а отримала аванс у рахунок майбутніх виплат за виконання наказу, який у подальшому було скасовано. В той же час, отримана нею сума не є складовою звичайної заробітної плати, яка сплачується працівникові підприємства як оклад, тому позивач помилково визначає дану суму грошових коштів як частину своєї заробітної плати за жовтень 2014 року, внаслідок чого допускається невірних розрахунків в своїх додатках до уточненої позовної заяви. Що стосується оплати за вимушені прогули, позивач помилково посилається на ст.113 КЗпП України, яка регулює питання оплати праці за час простою виробництва, а посилання на відсутність довідок, які надають право ставити прогули є неприйнятними, оскільки чинне законодавство не встановлює обов'язку актування чи іншим чином фіксувати відсутнім працівника на робочому місці. Крім того, ані під час роботи, ані після звільнення не зверталася до відповідача з будь-якими заявами щодо невірності ведення бухгалтерського обліку та відображення обліку робочого часу. Навіть більше, вона самостійно складала та вела дану звітність. Для розрахунку компенсації за невикористану відпустку позивачем зазначено, що заробітна плата у жовтні складає 9583,47 гривні, з урахуванням 3260,87 гривень, окладу та 5000,00 гривень авансової виплати, що не відповідає дійсності, самостійно нараховані грошові сумі за години «вимушених прогулів» та невірно розраховано компенсацію за листопад 2014 року. Оскільки, позивача звільнено за власним бажанням, підстави для виплати вихідної допомоги відсутні. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог [PERSON] в силу їх недоведеності. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат в частині стягнення судового збору, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач була звільнений від сплати судового збору та в задоволені позовних вимог їй відмовлено, суд вважає за можливе віднести за рахунок держави. На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 15-1, 30, 62, 75, 88, 202, 202-1, 203, 224-228 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed