Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.09.2017 року звернулася у суд із позовною заявою, уточненою 16.05.2018 року, в якій, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просить припинити право відповідача [PERSON] на 1/8 ідеальну частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого у [ADDRESS], визнати за нею право власності на 1/8 ідеальну частку у вказаному житловому будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, виплативши відповідачу [PERSON] внесені нею на депозит Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській областівартість 1/8 ідеальної частки у вказаному житловому будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, кошти у розмірі 18 696 грн. 63 коп.. Судові витрати у справі просить покласти на відповідача. Ухвалою судді від 13.08.2018 року вказану справу прийнято до провадження у зв'язку із закінченням п'ятирічних повноважень судді Курницької В.Я.. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 18.09.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Розгляд справи по суті відбувся 31.10.2018 року. Позов обґрунтовано тим, що на позивачу на праві власності належить 3/8 ідеальних часток у житловому будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, розташованому у [ADDRESS]. Відповідачу на праві власності належить 1/8 ідеальна частка у вказаному вище домоволодінні. Право на таку частку відповідач одержала внаслідок спадкування (право на обов'язкову частку). Відповідач з вересня 2015 року і до цього часу не проживає у спірному будинку, участі у його ремонтних роботах, облагородженні, заміні конструкцій і таке інше не приймає, а всіма роботами, пов'язаними із збереженням цілісності такого будинку і його утримання у належному стані, у тому числі і ремонтними та оздоблювальними, займається лише позивач. Позивач зазначає, що 1/8 частка відповідача у спірному домоволодінні є незначною і не може бути виділена у натурі, а спільне володіння та користування неподільним майном є неможливим. Згідно звіту про оцінку майна від 07.05.2018 року реальна вартість спірного домоволодіння становить 149 573 грн. 00 коп.. Відповідно, вартість 1/8 частки у вказаному домоволодінні становить 18 696 грн. 63 коп.. Відтак, позивач просить виплатити відповідачу дійсну вартість належної їй частки у розмірі 18 696 грн. 63 коп.. Оскільки право особи на частку у спільному майні може бути припинене лише за рішенням суду, позивач, як інший співвласник у такому майні, була змушена звертатися до суду із даним позовом. Позивач та її уповноважений представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Відповідач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з'явилася, хоча була належно повідомленою про дату, час та місце проведення такого, подала через свого уповноваженого представника - адвоката [PERSON] відзив на позовну заяву від 02.05.2018 року, вх. № 1964, в якому проти позову заперечила з підстав визначення розміру грошової компенсації належної їй частки у майні не у встановлений законом спосіб, а саме виходячи з інвентаризаційної вартості взамін дійсної вартості майна. Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та її представника, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз'яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області, реєстровий № 216 (а. с. 9) належить право власності на 3/8 ідеальних часток у житловому будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд [ADDRESS], котрі позивач успадкувала після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Державна реєстрація речових прав на зазначену частку у нерухомому майні зареєстроване за позивачем 23.04.2015 року, що стверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 9463668 (а. с. 7). У свою чергу, відповідачеві належить право на 1/8 ідеальну частку у вищевказаному житловому будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, як право на обов'язкову частку у спадковій масі після смерті [PERSON], яка померла [INFO], про котре відповідач заявила у встановленому порядку. В силу ст. ст. 316 та 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356 та ч. 1 ст. 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відтак, житловий будинок [ADDRESS] з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами є спільним майном сторін у справі та належить їм на праві спільної часткової власності, із визначенням часток кожного з них у такому праві власності. Судом встановлено, що позивач зареєстрована та фактично проживає у житловому будинку [ADDRESS], бере участь в утриманні та догляді за вказаним домоволодінням, а, відтак, здійснює своє право власності відповідно до закону. Натомість відповідач незареєстрована у такому житловому будинку, фактично проживає в іншій місцевості, а після смерті [PERSON] у 2014 році не приїжджає, участі в утриманні вказаного домоволодіння не приймала, не займалася його благоустроєм і таке інше, що дає суду підстави стверджувати про неналежне здійснення відповідачем свого права власності, а також без надання відповідної згоди на здійснення таких прав іншому співвласникові. Згідно Звіту про оцінку майна - житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, розташованого у [ADDRESS], виконаного 07.05.2018 року оцінювачем ТзОВ «Експерт ІН» [PERSON] на замовлення позивача (а. с. 66-76), оцінювачем визначено ринкову вартість вищевказаного у цілому у розмірі 149 573 грн. 00 коп., а реальна вартість його 1/8 ідеальної частини складає 18 696 грн. 63 коп.. Зазначений вище Звіт про оцінку майна відповідачем не оспорюється, належних доказів на спростування такого відповідачем суду не надано. Очевидною є технічна неможливість виділення у натурі належної відповідачеві 1/8 частки у спірному домоволодінні, оскільки така є незначною, що також не заперечувалось відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву і така обставина нею визнана. В силу ч. 2 ст. 183 ЦК України спірний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, як об'єкт нерухомого майна, враховуючи розміри часток у ньому позивача та відповідача, є неподільною річчю, оскільки такий не можна буде поділити без втрати його цільового призначення. Відповідно до п. п. 1-4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Як встановлено судом, частка відповідача у спільній власності є незначною, не може бути виділена у натурі, майно є неподільним, а спільне володіння і користування таким майном є неможливим. Виходячи з того, що відповідач після смерті попереднього власника [PERSON] не здійснює відповідно до закону свого права щодо 1/8 частки у спірному домоволодінні, не бере участі своїми коштами та працею у підтриманні житлового будинку, який є старим (1966 року побудови) та господарських споруд у належному стані, то припинення права власності відповідача на вказану частку у такому домоволодінні не завдасть їй шкоди, жодним чином не вплине на її інтереси. Таким чином, існують підстави, передбачені ст. 365 ЦК України для припинення права власності відповідача на належну їй 1/8 частку у спільному майні - житловому будинку [ADDRESS]. Зокрема, як встановлено судом, частка відповідача є незначною та не може бути виділена у натурі, а припинення права власності відповідача на частку у вказаному будинку не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника, оскільки вона не здійснює усі права та обов'язки, пов'язані з зазначеною часткою у майні на підставі закону, у тому числі не здійснює заходів щодо збереження та існування такого майна у цілому, постійно проживає в іншій місцевості, а, відтак, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору, який виник між сторонами, шляхом припинення права власності відповідача на її частку у спільному майні. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Припинення права особи на частку у спільному майні як одна із підстав припинення права власності, узгоджується також із положеннями ч. 1 ст. 346 ЦК України, яка встановлює перелік підстав припинення права власності, що не є вичерпним, а частиною 2 вказаної статті передбачено можливість припинення права власності і в інших випадках, встановлених законом (наприклад у випадку, передбаченому ст. 365 ЦК України). Як роз'яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. Суд погоджується із визначеною оцінювачем реальною вартістю належної відповідачеві 1/8 частки у спірному домоволодінні, що становить 18 696 грн. 63 коп., котрий не ґрунтується на інвентаризаційній вартості нерухомого майна, що, відповідно, у повній мірі спростовує твердження відповідача у поданому нею відзиві на позовну заяву про невірне визначення розміру вартості спірного домоволодіння, а саме виходячи не із ринкової його вартості. Позивачем на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області 21.09.2017 року внесено 8439 грн. 00 коп. (а. с. 4), а 16.05.2018 року внесено ще 10 257 грн. 63 коп. (а. с. 63). З огляду на вказане, суд вважає за можливе ухвалити рішення про припинення права відповідача на 1/8 ідеальну частку з відповідною частиною господарських будівель та споруд у житловому будинку, розташованому у [ADDRESS] із виплатою останній внесених позивачем на депозит Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській областікоштів у загальному розмірі 18 696 грн. 63 коп., які, у сукупності, складають реальну вартість такої частки. У зв'язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтвердження судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання позову до суду у розмірі 1280 грн. 00 коп. (квитанція № 26 від 21.09.2018 року).

Outcome: approved