Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач 29. 12. 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що розпорядженням колишнього міського голови м. Черкаси [PERSON] від 18. 05. 2007 року № 95-р(к) [PERSON] було звільнено з посади начальника управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради, за п.1 ст. 41 КЗпП України. Не погоджуючись з прийнятим розпорядженням, [PERSON] звернувся до адміністративного суду із позовом про скасування вказаного розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Соснівським районним судом м. Черкаси розглянуто справу за позовом [PERSON] до тодішнього міського голови м. Черкаси, виконавчого комітету Черкаської міської ради, Черкаської міської ради про визнання нечинним розпорядження «Про звільнення [PERSON]В.» від 18.05.2007 № 95-р(к) та поновлення [PERSON] на посаді начальника управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21. 04. 2009 року позов частково задоволено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2010 року постанову суду змінено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16. 07. 2014 постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 21. 04. 2009 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2010 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 08. 10. 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19. 02. 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01. 12. 2015 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково:-визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови від18. 05. 2007 року№ 95-р(к) «Про звільнення [PERSON]В.»;поновлено [PERSON] на посаді начальника управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради з 18 травня 2007 року;стягнуто з виконавчого комітету Черкаської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за період з 30. 12. 2010 по 08. 10. 2014р.р. в сумі 83624,59 грн. Незаконне звільнення мало наслідком значних витрат міського бюджету, а саме: на підставі розпорядження міського голови м. Черкаси [PERSON] від 10. 10. 2014 № 331-р(к), департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради сплачено на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83 624,59 грн., у звязку з цим позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. Просив суд, стягнути з [PERSON] на користь Черкаської міської ради кошти, виплачені з бюджету міста Черкаси [PERSON] за час вимушеного прогулу в сумі 83624,59 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1275 грн. Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмове заперечення в якому в задоволенні позову просив відмовити та застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та трудового законодавства. В судовому засіданні встановлено, що Розпорядженням колишнього міського голови м. Черкаси [PERSON] від 18. 05. 2007 року № 95-р(к) [PERSON] було звільнено з посади начальника управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради, за п.1 ст. 41 КЗпП України. Не погоджуючись з прийнятим розпорядженням, [PERSON] звернувся до адміністративного суду із позовом про скасування вказаного розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Соснівським районним судом м. Черкаси розглянуто справу за позовом [PERSON] до тодішнього міського голови м. Черкаси, виконавчого комітету Черкаської міської ради, Черкаської міської ради про визнання нечинним розпорядження «Про звільнення [PERSON]В.» від 18.05.2007 № 95-р(к) та поновлення [PERSON] на посаді начальника управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21. 04. 2009 року позов частково задоволено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2010 року дану постанову суду змінено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16. 07. 2014 постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 21. 04. 2009 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2010 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, Постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 08. 10. 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19. 02. 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01. 12. 2015 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково:-визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови від18. 05. 2007 року№ 95-р(к) «Про звільнення [PERSON]В.»;поновлено [PERSON] на посаді начальника управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради з 18 травня 2007 року;стягнуто з виконавчого комітету Черкаської міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за період з 30.12.2010 по 08.10.2014р.р. в сумі 83624,59 грн. Відповідно до п. 8 ст. 134 Кодексу законів про працю України службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації. Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно до п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06. 11. 1992 при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми зини. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Оцінюючи вище викладене, суд приходить до висновку, що службовою особою, за розпорядженням якої звільнено з роботи [PERSON] яке рішеннями суду в подальшому визнано незаконним, є відповідач, що перебував на посаді міського голови міста Черкаси, протиправність його дій по звільненню [PERSON] з роботи \~встановлена та не підлягає доказуванню. Частиною 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, осподарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, незаконне звільнення [PERSON] з роботи є беззаперечно доведеним фактом, що мало наслідком значних витрат міського бюджету, а саме: на підставі розпорядження міського голови м. Черкаси [PERSON] від 10. 10. 2014 № 331-р(к), департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради було сплачено на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83624,59 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 29.10.2014 № 409 сума в розмірі 1 668,39 грн.; платіжним дорученням від 29. 10. 2014 року № 408 на суму в розмірі 3 556,28 грн.; платіжним дорученням від 29.10.2014 № 406 на суму в розмірі 639,60 грн.; платіжним дорученням від 29.10.2014 № 407 в сумі в розмірі 68,12 грн.; меморіальним ордером від 28. 10. 2015 року № 1 на суму в розмірі 79083,59 грн. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення коштів з відповідача в сумі 83\~624,59 грн., то відповідно до ч. З ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. З матеріалів справи вбачається, що постанова Соснівського районного суду від 08. 10. 2014 року виконана Черкаською міською радою в особі Департаменту освіти та гуманітарної політики в частині, яка допущена судом до негайного виконання (виплата середнього заробітку за один місяць в розмірі 4541 грн. 50 коп.), а саме: 29 жовтня 2014 року платіжними дорученнями № 406-409 виплачено кошти [PERSON] у сумі 4541 грн.. Таким чином, позивач з цього часу знав про порушення свого права, про те, з відповідним позовом про стягнення вказаної суми звернувся лише 29. 12. 2015 року, тобто з пропуском річного строку у розумінні ч. 3 ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови в позові у цій частині. З наданої до справи копії меморіального ордеру вбачається, що позивачем особі Департаменту освіти та гуманітарної політики 28. 10. 2015 року, було здійснено виплату [PERSON] в сумі 79 083 грн. 59 коп.. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, стягнення з [PERSON] на користь Черкаської міської ради коштів, виплачених з бюджету міста Черкаси [PERSON] за час вимушеного прогулу в сумі 79\~083,59 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до наданої представником позивача квитанції розмір витрат по сплаті судового збору становить 1275 грн., які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved