Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач 24.10.2018 звернулася до суду з вищеназваним позовом і просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням житловим будинком по вул. Лісова, 19 в м. Тараща Київської області, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законодавством строки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона відповідно до договору дарування №3332 від 07.11.2006 року є власником житлового будинку, що розташований в м. Тараща Київської області по вул. Лісова, 19. В належному її будинку разом з іншими особами зареєстрований відповідач, який являється її колишнім чоловіком та тривалий період часу, у звязку з розлученням, формуванням свого особистого сімейного життя, та виїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації з нею не проживає взагалі. Вже на протязі чотирьох років відповідач виїхав з будинку, комунальні платежі не сплачує, не несе витрат по обслуговуванню будинку. Факт реєстрації відповідача є перешкодою позивачу і повному обсязі реалізувати право власності на своє майно. Оскільки, в добровільному порядку відповідач знятися з реєстраційного обліку з будинку не бажає та не має можливості, позивач звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належно, через канцелярію суду позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує та просить його задовольнити, судові витрати просить залишити за нею. Відповідач тричі в судові засідання 19.12.2018, 03.01.2019 та 14.02.2019 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи в силу ч. 11 ст. 128 ЦПК України належно повідомлений. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи належно повідомлений, подав заяву з проханням розглядати справу без участі представника, поти позовних вимог не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи позицію позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Лісова, 19, м. Тараща Київської області, що підтверджується Договором дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу 07.11.2006, зареєстрованого в реєстрі за № 3332, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12473718 від 10.11.2006. Сторони по справі з 08.08.1992 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 30.01.2015 (справа №379/146/15-ц) розірвано. Рішення суду набрало законної сили 16.02.2015. Відповідно до довідки № 5494 від 22.10.2018 про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Сектором реєстрації місця проживання фізичних осіб Таращанської міської ради Київської області, і зазначеному житловому будинку зареєстрований, в тому числі, відповідач по справі. Згідно акту про реєстрацію і проживання в м. Тараща громадянина, складеного 22.10.2018 депутатом Таращанської міської ради в присутності свідків (акт зареєстровано 23.10.2018 за № 414 секретарем Таращанської міської ради), в будинку по вул. Лісова, 19 в м. Тараща Київської області, зареєстрований [PERSON], але за даною адресою фактично не проживає. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не знявся з реєстраційного обліку з будинку, що є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїми майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу. Статтею 44 Конституції України закріплено право громадян безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв'язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, факт реєстрації відповідача в будинку позивача перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню нею останнім, що порушує право власності позивача. Враховуючи той факт, що відповідач фактично відсутній близько чотирьох років у житловому будинку, що розташований за адресою: вул. Лісова, 19, в м. Тараща Київської області, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності ним не надано, а судом не здобуто, та з метою захисту права власності позивача, суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Судові витрати по оплату судового збору суд, за проханням позивача, залишає за нею. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved