Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] 17.04.2019 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжята визнання права особистої приватної власності, в якому просить суд: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на транспортний засіб, типу - легковий, марки «Мазда», модель «6», 2013 року випуску, об`єм двигуна - 2488; - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/3 частку домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, площею 192 кв.м. (житлова площа 121 кв.м.), за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 826507151101); - визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/3 частку домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, площею 192 кв.м. (житлова площа 121 кв.м.), за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 826507151101) у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; - визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/3 частку домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, площею 192 кв.м. (житлова площа 121 кв.м.), за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 826507151101) у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 38000,00 доларів США та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 38000,00 доларів США; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 16 січня 2017 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, під час перебування в якому у сторін народилась спільна дочка [PERSON] , [INFO] , та було придбано наступне майно: транспортний засіб, типу - легковий, марки «Мазда», модель «6», 2013 року випуску, об`єм двигуна - 2488; квартиру [ADDRESS] ; грошові кошти в сумі 38000 доларів США. Позивач зазначив, що він дуже тривалий час працював моряком і обіймав посаду капітана судна. Для придбання транспортного засобу марки «MAZDA», модель «6», 2013 року випуску, ним було витрачено приблизно 15000,00 доларів США особистих коштів, після чого право власності на нього було зареєстровано на відповідачку, оскільки він не був громадянином України та з метою уникнення юридичних складнощів. Однак позивач вважає, що оскільки грошові кошти за які було придбано автомобіль належали йому на праві особистої власності, то автомобіль слід визнати таким, що належить йому на праві особистої приватної власності. Для придбання спірного домоволодіння, як стверджує позивач ним було витрачено приблизно 300000,00 доларів США, з яких 100000,00 доларів США, були набуті ним до укладення шлюбу з відповідачкою, а тому вважає, що лише 2/3 цього домоволодіння можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя. Квартира, об`єкт житлової нерухомості, площею 52,4 кв.м. (житлова площа: 27,1 кв.м., підсобна: 25,3 кв.м.), за адресою: [ADDRESS] , як стверджує позивач була набута відповідачкою під час перебування у шлюбі з ним на підставі договору дарування. Протягом грудня 2018 року і на протязі 2019 року, відповідачкою було отримано грошові кошти з рахунку відкритого ним для перерахування його заробітної плати, а саме з рахунку [NUMBER] відкритого в Акціонерному товаристві «УКРСИББАНК», у розмірі 38 000,00 доларів США. Позивач зазначив, що грошові кошти у розмірі 38000,00 доларів США були зароблені ним у грудні 2018 року - 2019 роках, а тому повинні були бути визнані спільною сумісною власністю подружжя, тому що шлюб станом на час звернення з цим позовом ще не розірвано. У той же час, як стверджував позивач 15.01.2019 року відповідачка звернулася з позовною заявою про розірвання шлюбу до Малиновського районного суду м. Одеси, в якій вказувала, що починаючи з осені 2018 року вони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не проживають разом, не ведуть спільне господарство. У зв`язку з цим, позивач вважає, що оскільки вказані кошти ним зароблені і були витрачені відповідачкою, після припинення спільних сімейних стосунків, то такі кошти є його спільною сумісною власністю. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо мирного врегулювання спору та поділу спільного майна подружжя в позасудовий спосіб, він - [PERSON] вимушений звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13 травня 2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою повернуто [PERSON] заяву про забезпечення позову, з підстав не відповідності заяви п.6 ч.1 ст.151 ЦПК України. 21 травня 2019 року ухвалою Київського районного суду міста Одеси вжито заходи забезпечення позову, а саме: - накладено арешт на домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 192 кв.м., житловою площею 121 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] ; - встановлено заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти дії, спрямовані на реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку та/або обтяження нерухомого майна стосовно домоволодіння (його частину), об`єкт житлової нерухомості, площею 192 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] ; - накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки «Mazda», модель «6», 2013 року випуску, об`єкт двигуна 2488, який 07 березня 2017 року був зареєстрований за [PERSON] ; Ухвалами Київського районного суду міста Одеси від 16.04.2020 року, за клопотаннями представника позивача, були витребувані докази, на виконання яких: - 05.05.2020 року надійшла відповідь з Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області стосовно реєстрації спірного транспортного засобу; - 07.05.2020 року надійшла відповідь з ПАТ «Банк Восток» стосовно руху коштів по рахунку відкритого на ім`я [PERSON] ; - 07.05.2020 року надійшла відповідь з АТ «УкрСиббанк» стосовно руху коштів по рахунку відкритого на ім`я [PERSON] ; 26.07.2019 року позивач [PERSON] надав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у прийнятті якої ухвалою суду від 02.07.2020 року було відмовлено. 02.10.2019 року до суду надійшло клопотання позивача про прийняття доказів до матеріалів справи, яке представник позивача у підготовчому судовому засіданні не підтримав та просив суд не розглядати, за наслідком чого судом було ухвалено повернути позивачеві зазначені документи. 18.02.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому представник останньої просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості. 02.07.2020 року за згодою представників сторін по справі, судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 19.08.2020 року судом були постановлені ухвали, якими відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про поновлення процесуальних строків, яка зареєстрована канцелярією суду 07.08.2020 року за №39636/20 та у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про продовження процесуального строку підготовчого судового засідання для розгляду заяви про збільшення позовних вимог, яке зареєстроване канцелярією суду 07.08.2020 року за №39620/20. Надалі, в судовому засіданні 19.08.2020 року представник позивачки підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 16 січня 2017 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зареєстровано шлюб між громадянином Турецької Республіки - [PERSON] та громадянкою України - [PERSON] , про що складено актовий запис №39. Під час реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Під час перебування у шлюбі у сторін народилась спільна малолітня дочка - [PERSON] , [INFO] , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №194. Матеріали справи не містять доказів про розірвання шлюбу, однак, як повідомили сторони по справі та ними зазначений факт не спростовувався, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29 травня 2018 року. Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, а саме 16.02.2018 року [PERSON] придбала будинок [ADDRESS] , на підставі договорів купівлі-продажу від 16.02.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальською В.В., зареєстровані в реєстрі за №45, №46, право власності на який було зареєстровано за нею - [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №161653661 від 29.03.2019 року. Щодо вимог позивача стосовно вищевказаного об`єкту нерухомості, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У відповідності до ст. ст. 60,61,63,65 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 68 СК України зазначається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Одночасно суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стосовно вимоги позивача про те, що спірний будинок [ADDRESS] , був придбаний за 300000 доларів США, з яких 100000 доларів США, були набуті позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачкою, а відтак 1/3 частка будинку підлягає визнанню за [PERSON] , як особиста приватна власність останнього, суд вважає необґрунтованими, оскільки стороною позивача в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу ані про вартість спірного будинку, про існування будь-яких грошових коштів у позивача до шлюбу та і під час перебування у шлюбі з відповідачкою. [PERSON] також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що вищевказаний будинок був придбаний останньою в період шлюбу за власні кошти, як і не заявлялось відповідних вимог. З урахуванням чого, з наявних доказів в матеріалах справи, суд вважає беззаперечно встановленим фактом, що спірний будинок [ADDRESS] , був придбаний [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] , у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , придбане за спільні кошти у період перебування у шлюбі, а відтак підлягає поділу між останніми. Щодо вимоги позивача про визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на транспортний засіб, типу - легковий, марки «Мазда», модель «6», 2013 року випуску, об`єм двигуна - 2488, суд вважає необґрунтованою виходячи з наступного. З наданого до суду позивачем витягу з Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області (а.с.15), за особою з присвоєним РНОКПП [NUMBER] , 07.03.2017 року був зареєстрований транспортний засіб марки «Мазда», модель «6», 2013 року випуску, об`єм двигуна - 2488. Як встановлено судом, РНОКПП [NUMBER] , присвоєний за [PERSON] . Однак, відповідно до відповіді з Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 28 квітня 2020 року за №31/15-2198 (а.с.158) вбачається, що первісна реєстрація транспортного засобу марки «Мазда», модель «6», 2013 року випуску, об`єм двигуна - 2488, кузов № [NUMBER] , була проведена 30.12.2016 року з [PERSON] , на [PERSON] , а 07.03.2017 року була перереєстрована за [PERSON] . З урахуванням викладених обставин, судом встановлено, що спірний транспортний засіб був зареєстрований на праві власності за відповідачкою до реєстрації шлюбу з позивачем по справі, а перереєстрація 07.03.2017 року транспортного засобу була пов`язана зі зміною прізвища відповідачки, за наслідком реєстрації шлюбу з [PERSON] . За наслідком чого, суд вважає доводи [PERSON] щодо придбання вищевказаного транспортного засобу за особисті власні кошти, безпідставними та непідтвердженими жодним доказом, за наслідком чого в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Стосовно вимоги позивача про визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на грошові кошти в сумі 38000 доларів США, які були витрачені [PERSON] особисто в період не перебування у спільних сімейних стосунках та припинення введення спільного господарства з [PERSON] , суд вважає не доведеними, з огляду на наступне. З витребуваних судом доказів, на підстави ухвали судку від 16.04.2020 року, судом встановлено, що в ПАТ «Банк Восток» на ім`я [PERSON] були відкриті рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] , що підтверджується листом ПАТ «Банк Восток» за вих.№04/4403-1 від 27.04.2020 року. Відповідно до виписки по рахунку № [NUMBER] за період 16.01.2017 року по 01.04.2019 року наявна інформація про рух коштів в загальній сумі 27524,36 UAH. Відповідно до виписки по рахунку № [NUMBER] , наявна інформація лише про рух коштів в загальній сумі 517558,58 грн., які були внесені на рахунок та в подальшому перераховані на ім`я [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на виконання умов договору купівлі-продажу від 16.02.2018 року, в рахунок вартості будинку [ADDRESS] . Також, судом було витребувано інформацію з АТ «УкрСиббанк» та встановлено, що за [PERSON] значаться наступні рахунки: - рахунок [NUMBER] , валюта USD, відкритий 06.10.2018 р, закритий 15.03.2019 р., виписка про рух коштів по рахунку за період з 16.01.2017 р. по 01.04.2019 р.; - рахунок [NUMBER] , валюта UAH, відкритий 06.10.2018 р, закритий 15.03.2019 р., виписка про рух коштів по рахунку за період з 16.01.2017 р. по 01.04.2019 р.; - рахунок [NUMBER] , валюта USD, відкритий 12.09.2016 р, закритий 09.10.2018 р., виписка про рух коштів по рахунку за період з 16.01.2017 р. по 01.04.2019 р.; - рахунок [NUMBER] , валюта UAH, відкритий 12.09.2016 р, закритий 09.10.2018 р., виписка про рух коштів по рахунку за період з 16.01.2017 р. по 01.04.2019 р. Оглянувши вказані виписки по рахункам, вбачається, що останні містять інформацію щодо перерахування грошових коштів, з зазначенням сум, рахунків та призначення платежу. Однак, зазначені рахунки не містять жодної інформації стосовно перерахування заявлених позивачем грошових коштів в сумі 38000 доларів США, саме [PERSON] , як і не надано останнім доказів набуття і походження зазначених грошових коштів. На підставі викладеного, суд вважає безпідставними твердження позивача про наявність в нього грошових коштів в сумі 38000 доларів США, які були перераховані на рахунок відповідачки, за наслідком чого вимога в цій частині задоволенню не підлягає, як необґрунтована. Стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя, яким є будинок [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно із вимогами ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК). При цьому відповідно до ч. 3 ст.71 СК, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. (Постанова Верховного суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-21 цс15). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України (Рішення Конституційного Суду України від 19 червня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 Сімейного Кодексу України) Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. При вищевикладених обставинах, оскільки судом встановлено, що будинок [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, суд виходячи з презумпції рівності часток, вважає що вказане майно підлягає поділу шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на Ѕ частку вказаного будинку в рівних частках. Розглядуючи зазначену справу, судом враховується, що згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, заперечення [PERSON] також лише частково ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах, тому позов слід задовольнити частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України,інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із розясненнями викладеними в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 9605,00 грн., з розрахунку максимальної ставки судового збору, з визначеною ціною позову в сумі 253000 доларів США, з яких позивачем спірне домоволодіння оцінено в сумі 200000 доларів США. Тому суд стягує з [PERSON] судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 3796,37 грн. Тобто, 253000 - 100%, з яких 200000 = 79,05%; 79,05% від сплаченої суми судового збору у розмірі 9605,00 = 7592,75. З урахуванням визнання за позивачем права власності на Ѕ частку майна, відшкодуванню підлягає сума 3796,37, як 50% від визначеної суми судового збору, виходячи з вартості спірного будинку. Щодо інших судових витрат, сторонами відповідні клопотання, заяви та докази не надавались і не заявлялись. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial