Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач 30.04.2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.02.2007 року він є власником квартири [ADDRESS] . 30.04.2009 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, який рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 03.11.2020 року розірвано. Від спільного подружнього життя сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка разом з ним зареєстрована у вищезазначеній квартирі. Відповідно до ст.3 СК України відповідач не є членом його сім?ї, у зв?язку чим він 30.12.2020 року звернувся до відповідача з вимогою добровільно виселитись із квартири, однак, отримав відмову. Зазначає, що проживання [PERSON] в даній квартирі порушує його права як власника, створює для нього відповідні незручності, які обмежують його права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, на підставі чого просить зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення її з цього житла. Ухвалою суду від 28.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідачем подано суду відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] проти позову заперечує, вважаючи такий необґрунтованим та безпідставним. Зокрема, вказує на те, що вона не чинить перешкод позивачу у користуванні його майном, оскільки квартира на [ADDRESS] складається із трьох кімнат і вона, позивач та їхня донька займають кожен окрему кімнату. Окрім цього, заявляючи позов про її виселення, позивач не дає жодної оцінки тому, де в подальшому буде проживати вона з їхньою донькою. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.Додатково зазначили, що відповідачу на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , в якій така і зареєстрована, а отже вона забезпечена житлом. Просять позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та пояснили, що на даний час не вирішено питання місця проживання дитини сторін. У доньки з батьком протягом останніх 3-4 місяців погіршилися відносини, вони практично не спілкуються. Вважають, що якщо суд дійде висновку про задоволення позову, то донька буде проживати з матір`ю. Проте, у квартирі [ADDRESS] на даний час проживають мати відповідача - [PERSON] , донька відповідача від першого шлюбу - [PERSON] разом із своїм чоловіком - [PERSON] . За таких обставин малолітня донька сторін не буде забезпечена окремою кімнатою, таким чином будуть погіршені умови її проживання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 03.11.2020 року в судовому порядку розірвано (а.с. 7-9), та від спільного подружнього життя мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССС №196885 від 21.03.2007 року, квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВЕЕ №208533 від 08.02.2007 року (а.с.6) належить [PERSON] (а.с.5), та в такій зареєстровані позивач - [PERSON] та донька сторін - [PERSON] (а.с.10). Також встановлено, що [PERSON] вселилася у спірну квартиру зі згоди його власника - [PERSON] та проживала у ній як член його сім`ї - дружина. Відповідно до акта №42 від 29.12.2020 року встановлено, що [PERSON] фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно інформаційної довідки №269830975 від 10.08.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (особа померла) (а.с.42-43). Як вбачається з довідки ЛКП «Левандівка» №1035 від 07.09. 2021 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] - мати відповідача та [PERSON] - донька відповідача від першого шлюбу (а.с.44), а згідно акта №179 від 07.09.2021 року в такій фактично проживає, але не зареєстрований [PERSON] - чоловік [PERSON] (а.с.45). Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку (квартири) на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Передбачено право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року. За встановлених обставин у даній справі суд приймає до уваги позицію позивача про те, що він має право вимагати від відповідача, яка не є членом його сім`ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та не заперечується позивачем, у нього з донькою на даний час погіршилися стосунки. Таким чином, суд приймає до уваги позицію відповідача, що донька уникає спілкування з батьком і при задоволенні позову донька буде вимушена проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Однак, з даних технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] вбачається, що дана квартира складається із двох кімнат житловою площею 31,8 кв.м. (а.с.41). Згідно ст. 47 Житлового кодексу УРСР (України), норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв. м на одну особу. Відповідно до п. 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умові надання їм жилих приміщень, затверджене постановою Ради міністрів УРСР і Української ради професійних спілок №470 від 11.12.1984 року, жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в населеному пункту визначається і періодично переглядається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських рад народних депутатів спільно з радами профспілок виходячи з даних статистичної звітності. Згідно постанови виконкому Львівської обласної ради народних депутатів та президії Львівської обласної ради профсоюзів №24 від 07.01.1985 р., у Львові норму жилої площі встановлено 8,2 кв.м на одну особу. На даний час у квартирі [ADDRESS] фактично проживає 3 особи ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), а при заселенні таку відповідача з донькою буде проживати 5 осіб, таким чином, значно погіршаться умови проживання дитини, оскільки на одну особу буде припадати 6,36 (31,8 кв.м. : 5 осіб) жилої площі, що значно менше за встановлену норму на одну особу. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки на даний час між сторонами не вирішено питання щодо місця проживання дитини з одним із батьків, що безпосередньо впливає на вирішення даного спору, тому позов є передчасним і в задоволенні такого слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу.

Outcome: dismissed