Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.09.2018 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та кошти за невикористану відпустку, яка мотивована тим, що він з 29.03.2017 року по 12.06.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля». З 12.06.2018 року наказом № 590-к від 12.06.2018 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням умов колективного договору, а саме несвоєчасної виплати заробітної плати. Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату в загальному розмірі 40 448 грн. 31 коп. Тільки 23.08.2018 року на банківську картку відповідача було зараховано 8423 грн. 29 коп. у якості часткового погашення заборгованості по заробітній платі. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної платі у розмірі 32025 грн. 02 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12.06.2018 року і по день винесення судового рішення, витрати на правничу допомогу у розмірі 800 грн. 00 коп. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17.09.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26.10.2018 року витребувати у Державного підприємства «Селидіввугілля» довідку про заборгованість із заробітної плати [PERSON] з урахуванням прибуткового податку та інших обов'язкових платежів станом на 12.11.2018 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що йому було частково погашено заборгованість по заробітній платі і станом на 12.11.2018 року розмір заборгованості складає 23 589 грн. 00 коп. У зв'язку з чим, уточнив свої позовові вимоги та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної платі у розмірі 23 589 грн. 00 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12.06.2018 року і по день винесення судового рішення, витрати на правничу допомогу у розмірі 800 грн. 00 коп. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно запису № 13 трудової книжки серії [NUMBER], [PERSON] 29.03.2017 року прийнято до відокремленого підрозділу «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля» на посаду підземного прохідника 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Згідно запису № 15 трудової книжки серії [NUMBER], 11.06.2018 року [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку із невиконання умов колективного договору (несвоєчасною виплатою заробітної плати) з виплатою тримісячної допомоги. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов'язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз'яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається з довідки № 460 від 09.11.2018 року, виданої ВП «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля», на момент звільнення [PERSON] йому було нарахована заробітна плата за червень 2018 року - 4107 грн. 51 коп., компенсація за невикористану відпустку у сумі 5752 грн. 80 коп., трьохмісячна вихідна допомога при звільненні у розмірі 30588 грн. 00 коп. Станом на 12.11.2018 року заборгованість по заробітній платі складала 23 589 грн. 00 коп. Згідно листа N 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку з 12.06.2018 року по 12.11.2018 року (день винесення рішення) складала би 107 днів: червень 2018 року - 13 днів, липень 2018 року - 22 дні, серпень 2018 року - 22 дні, вересень 2018 року - 20 днів, жовтень 2018 року - 22 дні, листопад 2018 року - 8 днів. Згідно довідки № 404 від 05.10.2018 року, виданої ВП «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON], що розрахована відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 509 грн. 80 коп. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку повинна складати: 509 грн. 80 коп. (середньоденна заробітна плата) х 107 (кількість днів затримки розрахунку) = 54 548 грн. 60 коп. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що слід допустити негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати [PERSON], але не більше ніж за один місяць. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було надано правничу допомогу про що свідчить договір про надання юридичних послуг від 12.09.2018 року (а.с. 16-17) та квитанція від 12.09.2018 року, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідач на користь позивача судові витрати, пов'язані з правничою допомогою у розмірі 800 грн. 00 коп. Повно і всебічно з'ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати за подання позову до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved