Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.11.2016 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, поданої 19.12.2016 р. на виконання вимог ухвали суду від 22.11.2016 р. про залишення позовної заяви без руху, просить: визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на приміщення загальною площею 144,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач [PERSON] був врахований, як дитина до батьків за адресою: [ADDRESS] , в період з 27.11.1975 р. по 25.08.1983 р. тимчасово. З 13.01.1984 р. позивач зареєстрований постійно за адресою [ADDRESS] , по теперішній час. З зазначеного часу [PERSON] проживає разом зі своєю сім`єю в приміщеннях, що розташовані на першому поверсі п`ятиповерхового будинку [ADDRESS] , до складу яких входить квартира [ADDRESS] в цьому будинку, а також інші суміжні з цією квартирою приміщення, зазначені в експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку [ADDRESS] , та добросовісно, безперервно користується цими приміщеннями, утримує їх. Дане приміщення має загальну площу 144,6 кв.м. і, згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку [ADDRESS] , складається з: кухня - 19,5 кв.м., коридор - 16,8 кв.м., комора - 2,2 кв.м., житлова кімната - 19,2 кв.м., коридор - 1,7 кв.м., туалет - 1,0 кв.м., ванна - 4,4 кв.м., житлова кімната - 29,5 кв.м., коридор 1,4 кв.м., підсобне приміщення - 5,0 кв.м., підсобне приміщення - 8,1 кв.м., коридор - 3,8 кв.м., коридор - 5,4 кв.м., житлова кімната - 5,6 кв.м., тамбур - 3,0 кв.м., прийомна - 10,3 кв.м., комора - 2,2 кв.м. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані 6 (шість) осіб, що підтверджується довідкою форми №3 від 07.05.2012 р., а саме: [PERSON] та [PERSON] - мати та батько позивача; [PERSON] (позивач) та [PERSON] (дружина позивача); [PERSON] та [PERSON] - неповнолітні діти позивача. Сім`я позивача фактично проживає не лише у зазначеній квартирі, а у всіх вказаних приміщеннях, загальна площа яких складає 144,6 кв.м. Таким чином, як вказує позивач, він проживає у вказаних приміщеннях вже протягом 41 року, що, на його думку, є підставою для отримання ним права власності на такі приміщення за набувальною давністю. Інші члени його родини, що проживають разом з ним та є третіми особами у справі, відмовляються від набуття права власності на спірні приміщення за набувальною давністю на користь позивача. Позивач посилається також на те, що спірні приміщення розташовані на першому поверсі п`ятиповерхового будинку [ADDRESS] . Всю площу першого поверху зазначеного будинку з 70-десятих років минулого століття займала Залізнична районна фільмотека. Пізніше серед приміщень фільмотеки було обладнано однокімнатну квартиру з комунальними послугами загальною площею 15,60 кв.м., яка була передбачена для службових потреб. 14.02.1972 р. рішенням виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих від 14.02.1972 р. № 241 «Про закріплення за Залізничною районною фільмотекою, як службовою однокімнатної квартири по [ADDRESS] , та надання її [PERSON] », матері позивача з родиною було надано однокімнатну квартиру на час роботи сторожем-двірником. 26.02.1980 р. між матір`ю позивача та Залізничним районним відділом народної освіти було укладено Договір про повну майнову відповідальність працівника за передані в підзвіт цінності. Відповідно до умов даного договору, мати позивача, як завідуючий фільмотекою, приймала на себе повну майнову відповідальність за збереження майна фільмотеки, яке знаходиться в приміщеннях фільмотеки на першому поверсі в будинку [ADDRESS] . Згідно наказу № 203 від 01.09.1997 р. Державного комунального управління житлового господарства «Про прийом на баланс ДК УЖК (ЖЕК-506) жилих будинків від ДАЕК «Київенерго», будинок [ADDRESS] було прийнято на баланс ДК ЖГ Залізничної районної Ради народних депутатів м. Києва. Згідно розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації №894 від 01.07.2002 р. «Про закріплення на праві повного господарського відання за Комунальним підприємством по утриманню житлового фонду Солом`янського району м. Києва майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва», за Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Солом`янського району м. Києва було закріплено на праві повного господарського відання майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району м. Києва. Рішенням Солом`янської районної в м. Києві ради № 218 від 19.12.2007 р. «Про утворення комунальних підприємств», було створено Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у м. Києві ради. Відповідно до рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 р. «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва», будинок [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Києва. Зазначений будинок належить до майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1112 від 10.12.2010 р. «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва». Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.01.2011 р. № 20, закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві ради майно, яке передане до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідно до статуту Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації є правонаступником Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві ради. Таким чином, враховуючи наведені обставини справи, а також те, що позивач [PERSON] разом зі своєю родиною вже протягом багатьох років безперервно проживає в спірному приміщенні, відкрито та добросовісно користується ним, а, отже, має право на визнання за ним права власності на вказане житлове приміщення за набувальною давністю. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на приміщення загальною площею 144,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з: кухні площею 19,5 кв.м., коридору площею 16,8 кв.м., комори площею 2,2 кв.м., житлової кімнати площею 19,2 кв.м., коридору площею 1,7 кв.м., туалету площею 1,0 кв.м.,, ванної площею 4,4 кв.м., житлової кімнати площею 29,5 мкв.м., коридору площею 1,4 кв.м., підсобного приміщення площею 5,0 кв.м., підсобного приміщення площею 8,1 кв.м., коридору площею 3,8 кв.м., коридору площею 5,4 кв.м., житлової кімнати площею 5,6 кв.м., тамбуру площею 3,0 кв.м., прийомної площею 10,3 кв.м., комори площею 2,2 кв.м. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.11.2016 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С. від 22.12.2016 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю, та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 05.09.2017 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 01.02.2018 р. до суду від представника третьої особи Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник третьої особи просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог, оскільки квартира [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва; зазначений будинок належить до майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації; документи про право на зайняття приміщень загальною площею 144,6 кв.м. за вказаною адресою у позивача відсутні; в службовій квартирі [ADDRESS] на житловій площі 19,2 кв. м., [PERSON] зареєстрований з 16.03.1991 р. та є членом сім`ї наймача житла, яке є комунальною власністю, зазначені обставини свідчать про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю. 06.06.2018 р. до суду від представника третьої особи Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли додаткові письмові пояснення по справі. Ухвалою суду від 11.03.2019 р., занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити та визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на приміщення загальною площею 144,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Представник третьої особи Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у письмових поясненнях, наданих суду та долучених до матеріалів справи, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали, просили позов задовольнити. Підтвердили підстави та обставини позовних вимог, зазначені позивачем у позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином, будь-яких письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Залізничної ради депутатів трудящих від 14.02.1972 р. «Про закріплення за Залізничною районною фільмотекою як службової однокімнатної квартири по [ADDRESS] та надання її [PERSON] », закріплено за Залізничною районною фільмотекою, як службову, однокімнатну квартиру по [ADDRESS] , площею 15,6 кв.м., та надано її на час роботи сторожу-двірнику [PERSON] , з родиною 3 чол. (вона, чоловік - [PERSON] та син [PERSON] ). Згідно листа Управління освіти Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.06.2018 р. № б/н, вбачається, що відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.07.2002 р. № 861 «Про закріплення на праві оперативного управління майна, яке належить до комунальної власності територіальної громади Солом`янського району міста Києва», винесеного на виконання рішення Київської міської ради від 27.12.2001 р. № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» за управлінням освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації закріплено на праві оперативного управління майно згідно з додатком 1. Згідно з додатком 1 до зазначеного розпорядження за управлінням освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації закріплено, зокрема, «[ADDRESS]» без будівель та споруд. Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2011 р. № 41 «Про закріплення на праві оперативного управління майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» за управлінням освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації закріплено на праві оперативного управління, зокрема, «фільмотека» без будівлі та споруд. На підставі наказу управління освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 14.11.2011 р. № 395 «Про ліквідацію фільмотеки управління освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації», припинено 15.01.2012 р. шляхом ліквідації фільмотеки управління освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, проведено звільнення працівників, а також, проведено інвентаризацію та списання майна фільмотеки. В листі Управління освіти Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації також зазначено, що приміщення за адресою: [ADDRESS] , за управлінням освіти Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації не обліковувалось та не обліковується. Згідно рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 р. «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», будинок [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва. Зазначений будинок належить до майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1112 від 10.12.2010 р. «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 279 від 06.05.2015 р. Згідно даних довідки форми №3, виданої Комунальним підприємством КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурний підрозділ ВСП «Батиївський» 07.05.2012 р. №38, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] , з 27.01.2004 р.; - [PERSON] , [INFO] (син), з 16.03.1991 р.; - [PERSON] , [INFO] (дружина сина (невістка), з 07.07.2001 р.; - [PERSON] , [INFO] (онука), з 07.07.2001 р.; - [PERSON] , [INFO] (онук), з 12.03.2011 р.; - [PERSON] , [INFO] (колишній чоловік), з 25.12.1997 р. Загальна площа квартири - 55,2 кв.м., житлова площа - 19,2 кв.м. Квартира розташована на 1-му поверсі 5-типоверхового будинку. Власником особового рахунку цієї житлової площі є [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на приміщення загальною площею 144,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з: кухні площею 19,5 кв.м., коридору площею 16,8 кв.м., комори площею 2,2 кв.м., житлової кімнати площею 19,2 кв.м., коридору площею 1,7 кв.м., туалету площею 1,0 кв.м.,, ванної площею 4,4 кв.м., житлової кімнати площею 29,5 мкв.м., коридору площею 1,4 кв.м., підсобного приміщення площею 5,0 кв.м., підсобного приміщення площею 8,1 кв.м., коридору площею 3,8 кв.м., коридору площею 5,4 кв.м., житлової кімнати площею 5,6 кв.м., тамбуру площею 3,0 кв.м., прийомної площею 10,3 кв.м., комори площею 2,2 кв.м., посилаючись на те, що він разом зі своєю родиною вже протягом багатьох років безперервно проживає в спірному приміщенні, відкрито та добросовісно користується ним, а, отже, має право на визнання за ним права власності на вказане житлове приміщення за набувальною давністю. Як встановлено судом, на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих від 14.02.1972 р. № 241 «Про закріплення за Залізничною районною фільмотекою, як службовою однокімнатної квартири на [ADDRESS] та надання її [PERSON] », було закріплено однокімнатну квартиру площею 15,6 кв.м. [PERSON] працювала у районній фільмотеці з 1972 р. та після ліквідації фільмотеки 15.01.2012 р., звільнена з роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЖК України, відносини, що виникають в зв`язку з наймом житла, що перебуває в державній або комунальній власності регулюються ЖК України та іншими актами житлового законодавства. Згідно ст. 4 ЖК України, жилі будинки, а також жилі приміщення утворюють житловий фонд. Відповідно до ст. 6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Положення статті 58 ЖК України визначають, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Згідно ч. 1 ст. 122 ЖК України, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Судом встановлено, що ордер на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , - не видавався. Зазначені обставини не спростовуються стороною позивача. Так, відповідно до листа Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 31.05.2018 р. № 108-8445, вбачається, що службова однокімнатна квартира по [ADDRESS] в журналі обліку службових житлових приміщень не обліковується; рішенням № 241 від 14.02.1972 р. виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів не зазначено видача ордеру, а тільки укладання договору, отже ордер не видався; інформація щодо переведення вищевказаного приміщення із статусу нежитлового в житлове відсутня. Згідно ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. В матеріалах справи міститься копія матеріалів інвентаризаційної справи на будівлю літ. А по [ADDRESS] . Так, згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку під літ. А по [ADDRESS] (станом на 06.10.2005 р.), вбачається, що дане приміщення має загальну площу 144,6 кв.м. і, згідно експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку [ADDRESS] , складається з: кухня - 19,5 кв.м., коридор - 16,8 кв.м., комора - 2,2 кв.м., житлова кімната - 19,2 кв.м., коридор - 1,7 кв.м., туалет - 1,0 кв.м., ванна - 4,4 кв.м., житлова кімната - 29,5 кв.м., коридор 1,4 кв.м., підсобне приміщення - 5,0 кв.м., підсобне приміщення - 8,1 кв.м., коридор - 3,8 кв.м., коридор - 5,4 кв.м., житлова кімната - 5,6 кв.м., тамбур - 3,0 кв.м., прийомна - 10,3 кв.м., комора - 2,2 кв.м. В примітці зазначено, що дозвіл на добудову тамбура (площею 5.5 кв.м), об`єднання квартири [ADDRESS] з нежитловим приміщенням [ADDRESS] , прорізу в капфітальній стіні до БТІ не поданий. Приміщення 1, 8-17 відносяться до нежитлових приміщень № 14 (фільмотеки). В квартирі [ADDRESS] на житловій площі 19,2 кв.м., позивач [PERSON] зареєстрований з 16.03.1991 р., та є членом сім`ї наймача житла, яке є комунальною власністю. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Згідно вимог ст.ст. 317, 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та вчиняє щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 327 ЦК України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюється безпосередньо територіальною громадою та утвореними нею органами місцевого самоврядування. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120243780 від 11.04.2018 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1528209580000 за адресою: [ADDRESS] , а саме нежитлові приміщення № 1 по № 9 (група приміщень № 15), площею 103,4 кв.м., підвал; нежитлові приміщення № 1 по № 8 (група приміщень № 13), площею 55,2 кв.м.; нежитлові приміщення № 1 по № 17 (група приміщень № 14), площею 120 кв.м., - зареєстровані як комунальна власність за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесено набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331 ЦК України), набувальна давність (стаття 344 ЦК України), на підставі правочинів (стаття 334 ЦК України), у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (стаття 345 ЦК України), та у порядку спадкування за законом чи заповітом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Таким чином, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першійстатті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Такі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження 14-648цс18), від 15 липня 2020 року у справі № 520/3015/16-ц (провадження № 61-42917св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безперервного володіння чужим майном. Крім того, для набуття права власності на майно за набувальною давністю, згідно з правилами ст. 344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). Аналіз поняття добросовісності володіння, як ознаки набувальної давності за ст. 344 ЦК УКраїни, свідчить про те, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону, тобто в даному випадку на позивачів. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Предметом спору у даній справі є визнання за позивачем [PERSON] , права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на приміщення загальною площею 144,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з: кухні площею 19,5 кв.м., коридору площею 16,8 кв.м., комори площею 2,2 кв.м., житлової кімнати площею 19,2 кв.м., коридору площею 1,7 кв.м., туалету площею 1,0 кв.м.,, ванної площею 4,4 кв.м., житлової кімнати площею 29,5 мкв.м., коридору площею 1,4 кв.м., підсобного приміщення площею 5,0 кв.м., підсобного приміщення площею 8,1 кв.м., коридору площею 3,8 кв.м., коридору площею 5,4 кв.м., житлової кімнати площею 5,6 кв.м., тамбуру площею 3,0 кв.м., прийомної площею 10,3 кв.м., комори площею 2,2 кв.м. Враховуючи вищенаведені положення закону, позивач має довести факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Разом з тим, судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, що [PERSON] була надана службова однокімнатна квартира в б. [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] на житловій площі 19,2 кв.м., позивач [PERSON] зареєстрований з 16.03.1991 р., та є членом сім`ї наймача житла, яке є комунальною власністю. Ордер на зазначену квартиру не видавався. Документи про право на зайняття вищезазначених приміщень загальною площею 144,6 кв.м., у позивача відсутні. При цьому, як свідчать матеріали справи, [PERSON] знала про те, що володіє чужим майном, що підтверджується рішенням виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих №241 від 14.02.1972 р. «Про закріплення за Залізничною районною фільмотекою, як службовою однокімнатної квартири по [ADDRESS] , та надання її [PERSON] ». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. З аналізу вказаних вище норм вбачається, що територіальну громаду міста Києва уособлює Київська міська рада. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрала спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до вимог закону, однією з ознак володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Так, суд звертає увагу на те, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17). Як встановлено судом, службова квартира в буд. [ADDRESS] , та нежитлові приміщення в буд. [ADDRESS] , належать на праві власності територіальній громаді міста Києва. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (без титульне володіння). Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що спірне приміщення загальною площею 144,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в розумінні ст. 344 ЦК України не може бути об`єктом набуття права власності за набувальною давністю. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено наявність усіх, передбачених статтею 344 ЦК України, підстав, необхідних для набуття ним права власності за набувальною давністю на приміщення загальною площею 144,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. В конкретному випадку суд вважає, що право позивача підлягає захисту з інших підстав, аніж тих з посиланням на які звернувся до суду позивач. Тому на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed