Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], 06.03.2017 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просив звільнити з під арешту та зняти заборону на відчуження на нерухоме майно, яке належить померлому [PERSON], який помер 28.04.2009 року, арешт та заборону було накладено на підставі постанова ВДВС Дзержинського району міста Харкова від 06.02.2006 року, згідно виконавчого листа №1-1065/03. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив наступне. В 2009 році помер його брат [PERSON], єдиним спадкоємцев після нього залишається позивач. Враховуючи, що вони жили разом і фактично позивач прийняв спадщину після смерті брата в 2015 році, позивач звернувся з заявою до 10-ХДНК про прийняття спадщини, заяву у нього прийняли, але повідомили, що отримати свідоцтво на право спадщини після смерті брата він не має можливості так як на належне йому майно накладено арешт на підставі постанови ВДВС Дзержинського району міста Харкова від 06.02.2006 року, згідно виконавчого листа №1-1065/03. Після цього позивач звернувся до відділу ВДВС Дзержинського району міста Харкова, та отримав відповідь, що виконавче провадження за якими боржником є [PERSON] на виконанні у Дзержинського ВДВС не перебуває. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, заявлені вимоги підтримав. Відповідач в особі Відділу Державної виконавчої служби Дзержинського району м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській областів судове засідання не з'явився, надали до суду заяву в якій просили слухати справу без їх участі, проти задоволення вимог заперечували. Третя особа в особі Харківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції Українив судове засідання також не з'явилась, про дату та час судового слухання справи були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 28.04.2009 року помер [PERSON], який є братом [PERSON]. Позивач та його брат [PERSON] проживали разом, тому в 2015 році він фактично прийняв спадщину. Арешт було накладено на підставі постанови ВДВС Дзержинського району міста Харкова від 06.02.2006 року, згідно виконавчого листа №1-1065/03. З відповіді ВДВС Дзержинського району міста Харкова вбачається, що що виконавче провадження за якими боржником є [PERSON] на виконанні у Дзержинського ВДВС не перебуває. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до частини 2 статті 114 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 р. №6 (із наступними змінами), в силу ст.31 ЦПК сама по собі вказівка у вироку про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє зацікавлених осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 р. №6 (із наступними змінами), «відповідачами у справі суд притягує боржника, особу в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція». Постановою Пленуму Верховного Cуду України від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» (пункт 16) передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (стаття 24 ЦПK України, стаття 12 ГПK України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Відповідно до ст. 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 протоколу №1 Конвенції гарантує кожному майнове право право власності. Згідно з практикою Європейського Суду, ст. 1 Протоколу №1 включає в себе три норми. Перша, загальна, норма стверджує принцип поваги права власності. Друга норма стосується позбавлення майна і обумовлює таке позбавлення певними обставинами. Третя норма визнає, що держави-учасниці Конвенції мають право контролювати використання власності відповідно до інтересів суспільства. Перш ніж розглянути питання про те, чи була дотримана перша норма, Суд повинен визначити, чи були застосовані дві останні норми. Тобто друга і третя норми як такі, що стосується окремих випадків втручання у право на повагу до власності, повинні тлумачитись у світлі загальної першої норми. Визнаючи право кожного на безперешкодне користування своїм майном, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції по суті є гарантією права власності. Про це прямо говорять слова «майно», «власність», «користування власністю». Право розпоряджатись своїм майном є звичайним та основоположним аспектом права власності. Поняття права власності має автономне значення у практиці Суду, яке не залежить від формальних кваліфікацій із внутрішнього права. Так, поняття власності не обмежується правом власності на фізичні речі: деякі інші права та вигоди, що створюють майно можуть бути розглянуті як «права власності» і, отже, як власність для цілей ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Остання охоплює і майнові цінності, включаючи чи право вимоги, за яким заявник може претендувати, як мінімум, на законне очікування отримання ефективного користування правом власності. Таким чином, позивач надав суду достатні докази для зняття арешту з вищевказаного майна, що є підставою для задоволення даної позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved