Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] (18005, [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER]) звернувся до Придніпровського районного суду з позовом до ПАТ «Азот» (18014, м. Черкаси, вул. Г. Холодного Яру, буд. 72, код ЄДРППОУ 00203826) про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02 жовтня 2017 року він був звільнений з ПАТ «Азот» за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, згідно Наказу № 784-вк від 02 жовтня 2017 року. Зазначає, що в день його звільнення ПАТ «Азот» не здійснив з ним належні розрахунки при звільненні, а саме, не виплатив заробітну плату. Відповідно до довідки ПАТ «Азот» № 865 від 12.12.2018 року заборгованість по заробітній платі, станом на 13.12.2018 року складає: за лютий 2017 року 3359,75грн.; за березень 2017 року - 8253,44 грн.; за квітень 2017 року 6753,68 грн.; за травень 2017 року - 6061,09 грн., а всього загальна сума заборгованості 24427,96 грн. Просить суд стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 24427,96 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 258835,20 грн., а всього 283263,16 грн. та понесені ним судові витрати. 26 грудня 2018 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження. 17 січня 2019 року позивач [PERSON] через канцелярію суду подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 24427,96 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 280171,58 грн., а всього 304599,54 грн. Також, просить суд стягнути з ПАТ «Азот» понесені ним судові витрати. Позивач [PERSON] надав заву про слухання справи без його участі, також вказав, що позов підтримує та просить його задоволити. Представник відповідача ПАТ «Азот» в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі. Про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Надали суду відзив на позовну заяву. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом № 784 вк від 02.10.2017 [PERSON] звільнено з ПАТ «Азот» на підставі ст.. 38 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ПАТ «Азот», у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо нездійснення з ним розрахунку по заробітній платі. Як вбачається з довідки № 25 від 10.01.2019, виданої керівником ПАТ\~«Азот», заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] станом на 12.01.2019 складає: за лютий 2017 року 3359,75 грн., березень 2017 року 8253,44 грн., квітень 2017 року 6753,68 грн., травень 2017 року 6061,09 грн. Загальна сума заборгованості 24427,96 грн. З таким розміром заборгованості погодився і позивач. На вимоги здійснити виплату заробітної плати відповідач повідомляв, що у нього відсутні кошти для проведення розрахунку, що підтверджено і відзивом на позов. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна\~заява надійшла\~до суду\~19.12.2018)з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по зарплаті позивачу не виплачена. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Слід зазначити, що, як вказав ВСУ у постанові від 11.10.2017р. по справі\~№ 6-1638цс17,\~- у разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2017 по 07.02.2019 (в межах позовних вимог) суд виходить з наступного: згідно із даними довідки ПАТ «Азот» № 26 від 10.01.2019 розмір заробітної плати [PERSON] В за два місяці, які передували звільненню, становить: за серпень 2017 року 16758,85 грн., вересень 2017 року 18884,19 грн. Загальна сума заборгованості 35643,04 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 828 грн. 91 коп. За період з 03.10.2017\~по 07.02.2019\~(в\~межах позовних\~вимог)\~час затримки становить 339 робочих днів, а саме: жовтень 2017 року 20 денів; листопад 2017 року 22 дня; грудень 2017 року 20 днів; січень 2018 року 21 день; лютий 2018 року 20 днів; березень 2018 року 21 день; квітень 2018 року 20 днів; травень 2018 року 20 днів; червень 2018 року 20 днів; липень 2018 22 днів; серпень 2018 року 22 дня; вересень 2018 року 20 днів; жовтень 2018 року 22 дня; листопад 2018 року 22дня; грудень 2018 20 днів; січень 2019 року 21 день; лютий 2019 року 6 днів. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня [PERSON] та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 №\~11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214. Проте, позивачем в заяві про збільшення позовних вимог надано розрахунок середнього заробітку за час затримки починаючи з 03.10.2017року по 19.12.2018року (305 днів) та з 20.12.2018 року по 07.02.2019 року (33 дня), а всього 338 робочих днів.Суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2017\~по 07.02.2019\~становить 280171\~грн.\~58\~коп.(із розрахунку 828 грн. 91 коп. х 338 робочих днів). Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. \~ \~ \~ \~Отже,\~як на\~думку суду,\~відсутні підстави\~для стягнення\~з \~відповідача на\~користь позивача\~середнього заробіткуіз відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства. Відповідно до\~вимог ст.\~141\~ЦПК України,\~з відповідача\~ПАТ «Азот»\~слід стягнути\~на користь\~позивача судовий збір у сумі 2588 грн. 35 коп., що сплачений при подачі позову за квитанцією від 19 грудня 2018р. Також, згідно ст.. 141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Азот» слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved