Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 квітня 2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. 08 червня 2017 року представником позивача доповнено позовні вимоги вимогами про стягнення аліментів. В поданих до суду заявах позивач посилалася на те, що з відповідачем з 2012 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі, мають доньку [PERSON], [INFO]. Вказувала, що спільне життя не склалося, з березня 2017 року проживають окремо, дитина знаходиться на її утриманні. Просила суд розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб, доньку залишити проживати з нею та стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої доньки аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач в судовому засіданні визнавав позовні вимоги позовні вимоги та не заперечував щодо їх задоволення, але не погоджувався з розміром аліментів, які просила стягнути позивач. Представник органу опіки та піклування в судовому засідання покладалася на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON], [INFO], та [PERSON] (до шлюбу Мазняк) [PERSON], [INFO], з 26 червня 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе, вжиття судом заходів щодо примирення буде суперечити інтересам позивача та моральним засадам суспільства. При вирішенні справи суд також виходить з того, що з урахуванням фактичних взаємин подружжя відсутні підстави для надання терміну для примирення оскільки такі дії не зможуть привести до збереження сімї, а матимуть виключно формальний характер, що не допоможе зберегти сім'ю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи встановлені судом обставини, згоду відповідача щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю, враховуючи думку представника органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про необхідність залишити проживати малолітню [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON] Також встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Відповідно до ст.ст. 141, 155, 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обовязків щодо дитини. Статтею 183 СК України передбачено визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] має задовільний стан здоровя, працює та має стабільний заробіток, інші аліментні зобовязання відсутні. Тому суд, враховуючи обставини, передбачені статтею 182 СК України, в тому числі стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] виходячи з норм ч. 1 ст. 183 СК України у відповідній частці, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача. Вимоги позивача щодо визначення аліментів в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку відповідача не підтверджені зібраними в справі доказами та є необґрунтованими. Також судом враховано, що за чинним законодавством розмір аліментів в будь-якому випадку не може бути меншим 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому суд враховує вимоги ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства щодо права кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Також з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді в частині вимог про стягнення аліментів в сумі 640 грн.

Outcome: partial