Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] в позовній заяві вказує, що 28 вересня 2014 року відповідно до Договору позики, укладеного між сторонами справи, ним було передано у власність відповідачу по справі - [PERSON] грошові кошти в сумі 18 500 грн., що станом на дату укладання договору та передання коштів, було еквівалентно 1300 (одна тисяча триста) дол. США., строком до 05 жовтня 2014 року. Відповідач у вказаний термін грошових коштів не повернув. 20 листопада 2014 року позивач звернувся до Рівненського міського суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. 25 березня 2015 року було прийняте заочне рішення, яке 02 червня 2015 року вступило в законну силу. 11 квітня 2018 року Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області в порядку перегляду вищевказане судове рішення було скасоване та справа призначена до розгляду в загальному порядку. Відповідачем за весь час виконання судового рішення двічі сплачено кошти, а саме: 11 квітня 2018 року - 2 644, 87 грн., та 17 квітня 2018 року-2 872, 33 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики від 28 вересня 2014 року у сумі 58166 грн.13 коп. (пятдесят вісім тисяч сто шістдесят шість гривень 133 коп.), у тому числі: заборгованість за позикою в розмірі - 30129,71 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ - 24050,35 грн, а також три проценти річних, у розмірі 3986,07 грн., судовий збір у розмірі 825 грн. 61 коп. та витрати на правову допомогу адвоката, (з врахуванням уточнень, курсом долара США на день винесення рішення, та з відрахуванням сум які були повернуті Відповідачем). Представник Відповідача [PERSON], подав до суду Відзив на позовну заяву від 16 червня 2018 року, в якому позовну заяву Позивача вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення в частині розміру штрафних санкцій, обґрунтовуючи тим, що за договором позики позикодавець не поніс жодних збитків, а сума, яка надавалась у позику відновлена доларовим еквівалентом. Також, представник відповідача, посилаючись на п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначив, що оскільки Відповідач з 14 березня 2015 року перебуває на військовій службі А1594 ЗСУ, бере безпосередню участь в антитерористичній операції, в забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області по теперішній час, то відповідно з 14 березня 2015року до [PERSON] штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед позивачем, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Окрім цього, представник відповідача зазначив, що подана позивачем позовна заява від 14 травня 2018 року (у новій редакції) не передбачена нормами чинного ЦПК України, та те, що повторне звернення позивача з позовом до того самого відповідача, про той самий предмет і з тих самих підстав має наслідки встановленні статтею 257 ЦПК України. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій в сумі 19\~500 гривен та залишити без розгляду позовну заяву (в новій редакції) від 14.05.20118 [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. У судовому засідання представник позивача адвокат [PERSON] підтримав позовну заяву, з врахуванням розрахунку на сьогоднішній просить стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 58166 грн.13 коп. (пятдесят вісім тисяч сто шістдесят шість гривень 03 коп.), обґрунтування якої наведено в долучених до справи розрахунках. Крім того представник повивача пояснив, що нова редакція позову фактично є заявою про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову відповідно до вимог статтей. 49 та 174 ЦПК України. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями ст.. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ТПС України, інших актів цивільного законодавства, а саме, відповідно до вимог ст.. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.2 ст.533 ЦК України, сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням ^ визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для рішення. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема у ст. 1048 ЦК України та при застосуванні ст. 625 ЦК України. (Постанови Верховного Суду України від 01 березня 2017 року справа № 6-284цс17, від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14).) Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (виконавець) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти, тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором позики. Разом з тим, у випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. (Постанова Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 6-284цс17). Розясненням Пленуму Господарського Суду України, що містяться в п. 4.1 його Постанові від 17.12.2013 року « Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязання» № 14, де зазначено: « Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом)...не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові». Відповідно до статті 1046 ЦК - договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (Правовий висновок Верховного Суду у справі №6-36цс14 від 02 липня 2014 року). Відповідно до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» - Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобовязаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Відповідно до ст. 3 дія цього закону поширюється на, зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України (п.1, ч.1) Особливий період введений Указом Президента України «Про часткову мобілізацію затверджений Законом №113-Viiвід 15.01.2015 року. Відповідач з 14 березня 2015 року і по теперішній час перебуває на військовій перебуває на військовій службі А1594 ЗСУ, бере безпосередню участь в антитерористичній операції, в забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області. Таким чином, проценти за користування позикою нараховуються з 06.10.2014 року (дня прострочення сплати за договором позики) до 14.03.2015 року (початку військової служби відповідача), а три відсотки річних нараховуються з 06.10.2014 року по сьогоднішній день, оскільки три відсотки річних «не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові». Формула розрахунку відсотків за користування та сам розрахунок: сума заборгованості (1300$ США) * Встановлений НБУ курс долара США станом на 13.07.2018 ( - за 1$ - 27,245640грн.) * відсоток облікової ставки НБУ / 365 днів (календарний рік) * встановлена кількість днів за період між встановленими датами: Формула розрахунку трьох відсотків річних та сам розрахунок: Сума заборгованості * 3% * Кількість днів / 365: Суд не приймає доводи представників відповідача про те, що подана позивачем позовна заява від 14 травня 2018 року (у новій редакції) підлягає залишенню без розгляду з огляду на наступне: Вперше позовна заява [PERSON] до [PERSON] була подана 20.11.2014 року, тобто коли діяв ЦПК України 1963 року. З 15 грудня 2017 року вступила в дію нова редакція ЦПК, яка суттєво змінила вимоги до позовної заяви та надання суду доказів. Подача [PERSON] позовної заяви від 14.05.2018 року зумовлена тривалим часом після винесення попереднього судового рішення, яке було скасовано, та зміною цивільно-процесуального кодексу. Згідно п.2 ч.2 ст.49 та ч.3 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити розмір позовних вимог або змінити предмет або підстави позову до закінчення судового засідання шляхом подання письмової заяви. Відповідно до ч.1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. А відповідно до ч.2 цієї статті - Заявами по суті справи є, зокрема, позовна заява. Крім того позовна заява в новій редакції була подана саме в межах даної справи, що не підпадає ознаки п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України, оскільки вказана норма передбачає наявність іншого провадження у цьому чи іншому суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; в даному випадку має місце одне і теж провадження, а позовна заява в новій редакції розцінюється судом, як заява про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову. Згідно вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 825,61, даний розмір сплаченого судового збору не перевищує встановленого ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового розміру а тому підлягає стягненню в повному розмірі та витрати на професійну правничу допомогу в пропорційному розмірі задоволених вимог позивача, у відсотковому співвідношенні це 62,38%, а саме: 7800/100*62,38 = 4865,64 гривень. Документальним підтвердженням таких витрат є квитанції №0.0.1029470928.1 від 08.05.2018, №57 від 20.11.2014 та №59 від 20.11.2014 р., договір №21 від 03.05.2018р. про надання правничої допомоги у формі представництва та додаток № 1 до нього, квитанція до прибуткового касового ордеру №21 від 03.05.2018 р., розрахунок наданої правничої допомоги (оплата витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7800 грн.) При вирішенні даного питання, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі 814/698/16, від 22 травня 2018 року у справі 826/8107/16.

Outcome: partial