Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] в лютому 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів Національного Банку України, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві про визнання договору іпотеки припиненим та вилучення запису про обтяження майна іпотекою. Вимоги свого позову мотивує тим, що 04 серпня 1996 року між нею та Акціонерним комерційним українським банком «Відродження» було укладено договір купівлі-продажу квартири на умовах товарного кредиту, предметом якого була квартира [ADDRESS]. Відповідно до умов договору загальна вартість квартири, що була придбана нею на умовах товарного кредиту складала 548 672 крб., з яких 27 433,60 крб. мали бути сплачені нею до 03.09.1994 року, проте були сплачені на наступний день після підписання договору, а іншу частину вартості квартири 521 238 400 крб. вона мала сплатити не пізніше 01.01.2015 року, проте, кошти були нею сплачені достроково ще у 2006 році. Документи по оплаті квартири, що була їй продана на умовах товарного кредиту їй зберегти не вдалося, адже після цього минуло 19 років. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов»язань по договору купівлі-продажу на умовах товарного кредиту 04.08.1994 року між тими ж сторонами було укладено договір застави (іпотеки) стосовно квартири [ADDRESS]. В березні 2015 року позивач дізналася, що на квартирі, що належить їй на праві власності до цього часу існує тип обтяження - заборона на відчуження об»єктів нерухомого майна, який був накладений ще 04.08.1994 року на підставі укладеного договору застави (іпотеки) між нею та Банком. В зв»язку з цим вона почала розшукувати вказану Банківську установу, проте дізналася, що постановою Арбітражного (господарського) суду м. Києва від 30.07.1996 року АКУБ «Відродження» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора. Рішенням комісії Національного Банку з питань нагляду й регулювання діяльності банків від 02.12.2009 року АКУБ «Відродження» виключений з державного реєстру банків у зв»язку із завершенням ліквідаційної процедури. Зважаючи на те, що зобов»язання сторін по укладеному 04.08.1994 року між позивачем та Банком договором купівлі-продажу квартири на умовах товарного кредиту, предметом якого є квартира [ADDRESS] були припинені 30.01.2008 року в зв»язку з ліквідацією Банку, вважає, що укладений між сторонами договір застави стосовно вказаної вище квартири також є припиненим. Просила суд про визнання припиненим договору застави (іпотеки) від 04.08.1994 року стосовно квартири [ADDRESS]; про припинення обтяження та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону відчуження квартири [ADDRESS], внесений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І. на підставі договору застави від 04.08.1994 року, укладеного між нею та Акціонерним комерційним українським банком «Відродження». В судовому засіданні представник позивача підтримала в повному обсязі вимоги позову своєї довірительки просила суд про їх задоволення. Представник відповідача Національного Банку України в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] В судовому засіданні судом було залучено в якості третьої особи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, виключено з кола осіб - учасників судового процесу як відповідача. Представник Управління в судовому засіданні просила суд про ухвалення по справі рішення згідно вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та Акціонерним комерційним українським банком «Відродження» 04 серпня 1994 року було укладено договір купівлі-продажу квартири на умовах товарного кредиту, предметом якого була квартира [ADDRESS]. Відповідно до умов договору, а саме п. 3 загальна вартість квартири, що була придбана позивачем на умовах товарного кредиту складала 548 672 крб., з яких 27 433,60 крб. мали бути сплачені нею до 03.09.1994 року, а іншу частину вартості квартири 521 238 400 крб. вона мала сплатити не пізніше 01.01.2015 року. Як зазначила в судовому засіданні представник позивача, позивачем в повному обсязі було сплачено кошти за квартиру, документи по оплаті квартири, що була їй продана на умовах товарного кредиту зберегти не вдалося, оскільки з того часу минуло 19 років. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов»язань по договору купівлі-продажу на умовах товарного кредиту 04.08.1994 року між тими ж сторонами було укладено договір застави (іпотеки) стосовно квартири [ADDRESS]. В березні 2015 року позивач дізналася, що на квартирі, що належить їй на праві власності до цього часу існує тип обтяження - заборона на відчуження об»єктів нерухомого майна, який був накладений ще 04.08.1994 року на підставі укладеного договору застави (іпотеки) між нею та Банком. Розшукати вказану Банківську установу позивачу не вдалося, оскільки згідно з постановою Арбітражного (господарського) суду м. Києва від 30.07.1996 року АКУБ «Відродження» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора. Рішенням комісії Національного Банку з питань нагляду й регулювання діяльності банків від 02.12.2009 року АКУБ «Відродження» виключений з державного реєстру банків у зв»язку із завершенням ліквідаційної процедури. Ліквідація Банку вважається завершеною, а Банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Державного реєстру банків після ухвалення звіту ліквідатора (ст. 98 ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Зважаючи на те, що зобов»язання сторін по укладеному 04.08.1994 року між позивачем та Банком договором купівлі-продажу квартири на умовах товарного кредиту, предметом якого є квартира [ADDRESS] були припинені 30.01.2008 року в зв»язку з ліквідацією Банку, позивач звернулася до суду з позовом та просила про визнання припиненим договору застави (іпотеки) від 04.08.1994 року стосовно квартири [ADDRESS]; про припинення обтяження та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону відчуження квартири [ADDRESS], внесений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І. на підставі договору застави від 04.08.1994 року, укладеного між нею та Акціонерним комерційним українським банком «Відродження». Відповідно до ст. 609 ЦК України зобов»язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника, кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов»язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов»язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю. Згідно ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов»язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов»язання, забезпеченого заставою. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі ліквідації боржника, кредитора - сторони основного зобов»язання - право застави, що забезпечувало його виконання, також є припиненим. При цьому, ураховуючи імперативний характер норми п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України, зазначення в договорі застави інших умов, за яких право застави у разі припинення основного зобов»язання залишається дійсним, слід вважати нікчемним. Аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ від 11.09.2013 року в справі № 6-52цс 13. 07.04.2015 року Національним Банком України була надана відповідь на звернення позивача про те, що документи по кредитному договору позивача до архіву НБУ ліквідатором не передавались, що позбавляє можливості позивача скористатися наданими законом правами припинити іпотеку та зняти заборону з квартири, що належить їй на праві приватної власності. Враховуючи викладене, договір застави, укладений між Банком «Відродження» та позивачем та нотаріально посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою 04.08.1994 року за реєстровим №2-392, є припиненим. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вищевказаного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та про можливість їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved