Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Демкович Ю.Й. пред`явив до суду позов до відповідача [PERSON] , у якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою разом із ним зареєстровані члени його сім`ї: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та дочка [PERSON] . Проте, він дізнався із Витягу з реєстру територіальної громади міста Тернополя, що у даній квартирі за адресою: [ADDRESS] із 1989 року зареєстрований також відповідач [PERSON] . При цьому, йому невідомо, за яких обставин зареєстроване місце проживання відповідача у даній квартирі. Вказує, що квартиру [ADDRESS] , він купив 27 березня 2008 року, та, під час її придбання жодної інформації про наявність зареєстрованих осіб у житлі не було. Від моменту придбання квартири у ній були зареєстровані та проживали лише члени його сім`ї, тобто, вже понад 13 років відповідач [PERSON] не проживає у даному помешканні, його речі та майно у квартирі відсутні, участі в оплаті комунальних послуг та здійсненні ремонтів він не приймає, місце його проживання позивачу невідоме. Покликаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у даній квартирі порушу його права просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзиву на позов відповідач [PERSON] до суду не подавав. 07 жовтня 2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Демкович Ю.Й. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечив щодо заочного розгляду справи. У судовому засіданні допитаний у якості свідка позивач [PERSON] повідомив, що на час придбання ним квартири [ADDRESS] , тобто станом на 27 березня 2008 року, не було жодної інформації про те, що у ній є зареєстровані інші особи. Згідно усіх документів, після придбання квартири у ній були зареєстровані лише члени його сім`ї. За вказаною адресою їм надавались субсидії. Проте, їм зателефонували із Управління соціального захисту населення та повідомили про неможливість продовжити надання субсидій, оскільки із Витягу з Реєстру територіальної громади міста Тернополя було встановлено, що за вказаною адресою з 22 листопада 1989 року зареєстрований [PERSON] . Позивач стверджує, що із відповідачем ніколи не був знайомим та йому невідомо чому під час придбання квартири його не повідомили про те, що в житлі зареєстровано місце проживання ще однієї особи. Однак, з 2008 року відповідач [PERSON] у квартирі не проживає, його речі та майно у житлі відсутні, місце його фактичного проживання невідоме. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: \~ \~ \~ \~Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27 березня 2008 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), [PERSON] продала, а [PERSON] купив належну продавцю квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О. та зареєстрований у реєстрі за №1415. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18583197, виданого 21 квітня 2008 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль), квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1415. Як убачається із копії Будинкової книги для прописки громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] зареєстрований з 06 грудня 2008 року, [PERSON] зареєстрована з 06 грудня 2008 року, [PERSON] зареєстрована з 06 грудня 2008 року, [PERSON] зареєстрована з 19 жовтня 2018 року. Відповідно до довідки №1560, виданої 15 червня 2021 року Дочірнім підприємством «Наш дім 3» приватного підприємства «Наш дім», за адресою: вул. Лесі Українки, 35/77, м. Тернопіль зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] дружина, [PERSON] дочка, [PERSON] дочка. Однак, як слідує із Витягу з Реєстру територіальної громади міста Тернополя про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] зареєстрований з 22 листопада 1989 року; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 Житлового кодексу України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , оскільки відповідач [PERSON] не будучи членом сім`ї позивача, не маючи договірних відносин із позивачем як власником квартири щодо права користування квартирою, є зареєстрованим у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі та, при цьому, не проживає у ній понад тринадцять років, не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що є дружиною позивача. Пояснила, що квартиру [ADDRESS] вони придбали у березні 2008 року, зареєстровані у ній з 2008 року та з цього часу там проживають. Про те, що у даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] стало відомо лише коли запровадились електронні реєстри, у яких міститься інформація про реєстрацію місця проживання громадян. Так, про факт реєстрації місця проживання відповідача у їхній квартирі вони дізналися, коли їм зателефонували із Управління соціального захисту населення та повідомили про неможливість подальшого нарахування субсидій, оскільки у житлі значиться зареєстрованою ще одна особа [PERSON] . До цього часу їм вже нараховувалися субсидії за вказаною адресою та ніде не було інформації про те, що у їхній квартирі є зареєстрована невідома їм особа. Стверджує, що з моменту відколи вони проживають у даній квартирі, відповідач ніколи там не з`являвся, його речі та майно у помешканні відсутні. \~Таким чином, судом установлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачем спірною квартирою, з 2008 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, його речі та майно у житлі відсутні. Доказів щодо того, що відповідачу чинилися перешкоди у користуванні даною квартирою суду не надано. Реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] у належній позивачу квартирі порушує права позивача як власника житла. При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За таких\~обставин,\~коли права\~власника порушені,\~власник майна\~має право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні права\~користування та\~розпорядження своїм\~майном. Відтак,\~позивач правомірно вимагає усунення порушень своїх прав шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позивач позбавлений в інший спосіб окрім як звернення до суду із вказаним позовом захистити свої права, а тому позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved