Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач 26 лютого 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-4). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.08.1998 року його батьки [PERSON] та [PERSON] , сестра [PERSON] та він являлись співвласниками квартири [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину вказаної квартири. Спадкоємцями першої черги були він, мати та сестра. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2008 року визнано, що частки всіх співвласників є рівними, тобто частка кожного складає 1/4.. Цим самим рішенням за мною також було визнано право власності на 1/12 частину в порядку спадкування за законом. Мати та сестра після смерті батька до нотаріальної контори не звертались, свідоцтва про право на спадщину не отримували,але фактично її прийняли. На час смерті батька вони були зареєстровані у квартирі, спадкова частка кожної складала по 1/12ч. Сестра на той час уклала шлюб і з цього часу змінила прізвище з [PERSON] на - [PERSON] 05.09.2003 року відповідачка, знялася з реєстраційного обліку і виїхала з квартири забрав все своє майно у невідомому напрямку . З цього часу вона у квартирі не проживає. Він продовжував проживати у квартирі, сплачував комунальні послуги, проводив ремонти квартири. На теперішній час позивач зазначає, що фактично користується всією квартирою, куди входить і частка відповідачки, сплачує комунальні платежі за всю квартиру, але юридично 1/4 частка, зареєстрована за відповідачкою [PERSON] (1/12 частка не зареєстрована), тобто на протязі більш, ніж 15 років він добросовісно, відкрито, безперервно користується чужим майном, тому за ним повинно бути визнано право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 березня 2019 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с.33). Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника адвоката Сердюк Л.В., до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.98). Відповідач в судове засідання не з`явилась. Відзиву на позов та письмових заяв не надавала. Про розгляд справи повідомлялась шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті веб-сайті судової влади України, про що постановлено ухвалу суду від 16.10.2019 року (а.с.96). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Суд, вислухавши позивача, представника відповідача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.08.1998 року виданого виконкомом міської Ради народних депутатів квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.20). 16 жовтня 1999 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , у зв`язку із чим, змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.24). [INFO] помер [PERSON] (а.с.26). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2008 року визначено, що частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] є рівними. Визнано за [PERSON] право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.21). [INFO] померла [PERSON] (з.а.с.49-50). З матеріалів спадкової справи №26/2017 заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що спадщину після її смерті прийняв [PERSON] , про що свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.63). Відомості щодо прийняття спадщини [PERSON] в матеріалах спадкової справи відсутні. [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 14.03.1985 року (а.с.55). Із акту від 28.12.2018 року вбачається, що [PERSON] в вересні 2003 року виїхала із квартири [ADDRESS] , її особистих речей в квартирі не має (а.с.25). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до частини 4 статі 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ. Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним або злочинним шляхом. Мова йде про ситуації, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання,зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності. З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов`язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, встановлено, що позивач є користувачем квартири [ADDRESS] , у фактичному розмірі 2/3 частин, та постійно проживає в ній. Власником 1/4 частини є [PERSON] , а 1/12 частини вказаної квартири є неоформлені в якості спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] . Відомості щодо оформлення права власності на 1/12 частину спірної квартири взагалі відсутні. Суд, вважає, що позивачем доведено належними доказами добросовісності набуття частини спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за ним права власності за набувальною давністю на 1/3 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , зареєстровану за [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ст. 3\~ЦПК України,\~статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, у зв`язку із чим, підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved