Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 19 листопада 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб із [PERSON] уклала 04 листопада 2011 року у виконавчому комітеті Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №2. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинилися через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. На протязі останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Сторони проживають окремо. З цих підстав просила шлюб розірвати та неповнолітню доньку залишити проживати із нею. В судове засідання позивач не прибула, її представник [PERSON] позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не прибув. Його представник [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач заявлений позов визнає у повному обсязі та підтверджує неможливість збереження шлюбу з позивачем. Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Встановлено, що 19 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до Кодимського районного Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Частиною першою статті 38 ЦПК України встановлено, що сторона у справі має право приймати участь у розгляді справи судом особисто або через свого представника. Документи, що посвідчують повноваження представників, мають відповідати положенням статті 42 ЦПК України. У зв'язку з цим, повноваження представника позивача [PERSON] - [PERSON], підтверджені витягом з угоди про надання правової допомоги № ОД-184779 та ордером адвоката серії ОД №184779, а повноваження представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - підтверджені довіреністю, виданої та завіреною секретарем Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області, а відтак - є належними. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 04 листопада 2011 року у виконавчому комітеті Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис №2, що, крім пояснень представників позивача та відповідача, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], повторно виданим 15 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень представників сторін встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони між собою не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Позивач створила нову сім»ю. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що дитина буде проживати з відповідачем. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved