Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач 11 червня 2014 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 7 вересня 1991 року по 14 вересня 1998 року. Мають сина - [PERSON], [INFO]. Відповідач проживає в іншому місці, за ним на праві власності зареєстрований житловий будинок з земельною ділянкою, що знаходиться в [ADDRESS]. За період з травня 2010 року відповідач жодного разу не з'явився в квартирі [ADDRESS], де позивач проживає разом з сином, всі обов'язки щодо утримання житлового приміщення, покладені тільки на позивача. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Ухвалою від 27 жовтня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 25 Дніпропетровської міської ради. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві. Пояснила, що вона оплачує за відповідача комунальні послуги, відповідач не бере участь у витратах, оскільки фактично не проживає в спірній квартирі, а відтак відповідач втратив право користування житлом. Відповідач в судовому засіданні позовну заяву не визнав в повному обсязі та заперечував проти її задоволення. Пояснив, що він не проживає в спірній квартирі приблизно місяця три та позивач йому перешкоджає проживати в цій квартирі, влаштовує сварки та скандали. Третя особа в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи сповіщалася належним чином, письмово просили слухати справу у відсутність їх представника. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 вересня 1991 року по 14 вересня 1998 року (а.с.4). Встановлено, що місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.74). Як пояснила в судовому засіданні позивач, відповідач вже тривалий час не проживає в спірній квартирі, в ній відсутні його особисті речі. Вказує, що відповідач не сплачує комунальні послуги та не користується спірною квартирою, на підтвердження позовних вимог подала акт про непроживання (а.с.16). Згідно обмінного ордеру на жиле приміщення № 134, виданого 25.03.1987 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, який мається в матеріалах справи, вбачається, що квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на сім`ю з чотирьох чоловік: [PERSON], дружині [PERSON] та синам [PERSON], [PERSON] (а.с.18). Конституція України (ст. 47) закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 52 ЖК України, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР,- за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. При аналізі зазначених норм Закону, вбачається, що єдиною підставою для вселення особи в надане жиле приміщення, є ордер. Як на правову підставу своїх вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивач посилається на положення ст.ст. 71,72 ЖК України, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено та не надано належних доказів того, що позивач є наймачем спірної квартири, не надані договір найму житлового приміщення, ордер на вселення в спірну квартиру, який видавався членам сім»ї позивача. Встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], обліковується на балансі КВ ЖРЕП Ленінського району (а.с.68). Крім того, з огляду на те, що спірна квартира у власності позивача не перебуває і відноситься до державного житлового фонду, а діючим законодавством передбачено, що лише власник житла має право висовувати вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а отже позивач не має право звертатись з таким позовом до суду, а тому вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, як наслідок підстав для їх задоволення суд не вбачає. На підставі ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги незаконні, необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволення позовних вимог судом відмовлено, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного, і

Outcome: dismissed