Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач 22.02.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 29.12.2003 року вони з відповідачем вперше зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастирищенського управління юстиції у Черкаській області складено відповідний актовий запис за № 145. Від даного шлюбу є неповнолітня дитина, син Денис, [INFO]. Підставою своїх позовних вимог вважає те, що взаємовідносини між сторонами ускладнились через різні погляди на життя та сімейні обов»язки, фактичні взаємини між ними припинилися з січня 2013 року, просить шлюб розірвати, заперечує проти надання терміну на примирення. 19.04.2014 року ухвалою Монастирищенського районного суду, за клопотанням представника відповідача, сторонам надано строк для примирення терміном у 1 місяць. В судове засідання позивач не з»явився, надіслав суду клопотання, в якому просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги, зазначені у позовній заяві, підтримує повністю. В судовому засіданні представник позивача, зазначив, що згідно статтей 21,24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вважає, що суд першої інстанції сприяв сторонам у справі, зберегти сім»ю, надавши строк на примирення. Проте позивач не має наміру відновлювати шлюбні стосунки з відповідачкою та наполягає на розірванні шлюбу. Враховуючи згадані вище положення Сімейного кодексу України, він, як представник позивача, підтримує позов та просить його задоволити, розірвавши шлюб між позивачем та відповідачем. В судове засідання відповідач не зявилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. В судовому засіданні представник відповідача заперечує проти розірвання шлюбу та пояснила суду, що шлюб між позивачем та відповідачем укладався добровільно, вони разом прожили 12 років, виховували сина, який на даний час хворіє та потребує додаткових коштів на лікування. Вони продовжують проживати в одній квартирі, відповідачка продовжує виконувати обов»язки дружини варить їсти, пере та прасує одяг позивача. Вважає, що позивачем не наведено достатньо аргументів, які б свідчили про неможливість збереження сім»ї. Натомість, на підтвердження своєї позиції про можливість збереження сім»ї, надала суду фото, з яких вбачається, що позивач у 2013-2014 роках відпочивав разом з відповідачем та їх спільним сином. Ці фото підтверджують теплі, сімейні відносини між позивачем та відповідачем. Крім того, у позовній заяві позивач ставить позовну вимогу про розірвання шлюбу з [PERSON], а такої особи не існує, оскільки позивач у вступній частини позовної заяви зазначає відповідачем [PERSON]. Не зрозумілою також є вимога позивача про залишення дитини проживати з відповідачем, оскільки ця обставина в позові нічим не обгрунтовується, наявність або відсутність спору про місце проживання дитини також нічим не обгрунтовується, тому вважає, що, виходячи як з фактичних так і з формальних обставин справи, підстав для задоволення позову немає. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню і виходить з наступного: Свідок [PERSON] показала суду про те, що вона є матірю позивача- Роги [PERSON] і їй відомо про те, що з часу його одруження із відповідачем і до 2016 року в їх сімї були нормальні, дружні стосунки. Після Різдва 2016 року, син повідомив їй про те, що буде розлучатися та одружиться з тією жінкою, з якою він сам захоче, хоч і з відповідачем він одружився без примусу, а із своєї волі, по своєму коханню. На даний час між нею та сином стали дуже натягнутими відносини, він буквально за тиждень чи місяць дуже змінився і став зовсім іншою людиною, їй стало важко з ним розмовляти, він не хоче навіть слухати ні її, як матір, ні свого батька, висловлюється на їх адресу нецензурною лайкою. Раніше син із своєю сімєю приходив до них в гості, вони із ним спілкувалися, в його сімї були дружні, люблячі стосунки і хоч вона являється свідком у даній справі, але просить суд надати сторонам термін для примирення, може син одумається і збереже свою сімю, а також вважає, що дану сім»ю можна зберегти. Позивач у справі 19 травня 2016року звернувся до суду з письмовим клопотанням про задоволення позову, в категоричній формі вважає, що збереження сім»ї є неможливим, подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, фактичні шлюбні відносини між подружжям тривалий час припинено. Наголошує на дотриманні судом положення статті 24 СК України, згідно якої шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом вичерпано всі можливості для збереження сім»ї, але оскільки один з подружжя не бажає жити у шлюбі, то суд вважає, що є всі підстави для застосування положень статті 24 СК України, згідно якої шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, тому вважає, що за таких обставин збереження сім»ї є неможливим. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 10 та ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь в справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до чинного законодавства, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Суд вважає, що сторони у справах про розлучення мають право не зазначати ті істинні та фактичні обставини, що призвели до прийняття рішення про розлучення, оскільки вони можуть призвести до розкриття негативних фактів у стосунках подружжя і це може вплинути на подальшу репутацію одного із подружжя і суд вважає, що у даній конкретній справі є саме такі обставини. Із свідоцтва про одруження №683370 від 29.12.203 року за №145 виданого відділом РАГС Монастирищенського районного управління юстиції вбачається, що шлюб укладено між [PERSON] та [PERSON]. Сторони не заперечують, що відповідач у справі [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою, тому ця обставина не може бути перешкодою для вирішення справи по суті та постановлення судового рішення. Суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги щодо місця проживання дитини необхідно відмовити, оскільки позивачем не надано доказів стосовно наявності спору між сторонами про встановлення місця проживання дитини. На підставі викладеного ст. 294 ЦК України, ст. ст. 21, 24, 110-114 Сімейного кодексу України та

Outcome: dismissed