Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач 27.05.2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив встановити факт належності [PERSON] гаражу [ADDRESS] ; встановити факт безповоротного ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення та втрати можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] від 05.09.2019 року; визнати договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] від 05.09.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - дійсним; визнати за [PERSON] право власності на гараж [ADDRESS] , загальною площею 22,5 кв.м. Позов мотивований тим, що рішенням виконкому Ленінської районної ради № 477 § 13 від 18.10.1965 року [PERSON] виділено ділянку під будівництво гаражу під [ADDRESS] . Рішенням виконкому № 192/5 від 15.05.1998 року гараж було переоформлено на [PERSON] . Рішенням виконкому № 197/4 від 21.06.2002 року гараж було переоформлено на [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті сина [PERSON] [PERSON] , не оформивши в порядку спадкування за законом правовстановлюючі документи на гараж, продала його [PERSON] , уклавши договір купівлі-продажу в простій письмовій формі (розписка від 01.11.2013 року). [PERSON] помер [INFO] . Його спадкоємиця [PERSON] продала гараж позивачу, уклавши договір купівлі-продажу в простій письмовій формі (розписка від 05.09.2019 року). 17.10.2019 року позивач звернувся до Новокодацької районної у місті Дніпрі ради з проханням переоформити гараж [ADDRESS] на своє ім`я. У відповіді було повідомлено, що зазначене питання не відноситься до компетенції районної у місті ради та її виконавчих органів, рекомендовано звернутися до суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 10.11.2020 року підготовче судове засідання закрито та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. У заяві від 01.10.2020 року просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила, письмових заяв від неї не надходило. Представник третьої особи адміністрації Новокодацького району Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У заяві від 06.10.2020 року письмово просив розглядати справу без його участі, винести рішення у відповідності до чинного законодавства. Представник третьої особи Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У письмових поясненнях просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу в простій письмовій формі (розписка від 05.09.2019 року) є нікчемним правочином. Вимога про визнання права власності на спірний гараж є передчасною. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані та здобуті докази, доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що рішенням виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих № 477 § 13 від 18.10.1965 року [PERSON] виділено ділянку під будівництво гаражу під [ADDRESS] (а.с. 8). Рішенням виконкому № 192/5 від 15.05.1998 року спірний гараж було переоформлено з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 9). Рішенням виконкому № 197/4 від 21.06.2002 року гараж було переоформлено з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 11). [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті сина [PERSON] . [PERSON] , не оформивши в порядку спадкування за законом правовстановлюючі документи на гараж [ADDRESS] , продала його [PERSON] , уклавши 01.11.2013 року договір купівлі-продажу в простій письмовій формі у формі розписки (а.с. 13). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 14). Його спадкоємиця [PERSON] 05.09.2019 року продала вищезазначений гараж позивачу, уклавши договір купівлі-продажу в простій письмовій формі у формі розписки (а.с. 15). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 14.02.2020 року № 1904, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі на гараж [ADDRESS] містяться відомості про право власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстром № 4606 (а.с. 28). Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Однак, правило ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом якої є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов`язано з тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з його державною реєстрацією. Вищезазначений договір купівлі-продажу складений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, державну реєстрацію не пройшов, тому стаття 220 ЦК України не може бути застосована до даних правовідносин з вищенаведених мотивів. Крім того, домовленість про купівлю-продаж спірного об`єкту (гаражу) досягнуто за відсутності у відповідача права власності на вказане нерухоме майно, що свідчить про відсутність повноважень власника будівлі і виключає можливість його відчуження іншими особами. Таким чином, підстави для встановлення факту належності [PERSON] гаражу [ADDRESS] , встановлення факту безповоротного ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення та втрати можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] від 05.09.2019 року, визнання договору купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] від 05.09.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] дійсним, відсутні. Вимоги позивача про визнання за ним права власності на гараж [ADDRESS] , загальною площею 22,5 кв.м. також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вищевказаних позовних вимог. З урахуванням викладеного, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, та відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed