Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся 06.11.2018 року в суд з цим позовом та просить визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням по [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22.12.2004 року. Крім нього, та його дружини у вказаному будинку зареєстрований також відповідач [PERSON], [INFO]. Проте, відповідач не проживає у вказаному домоволодінні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Виїхав на постійне місце проживання до Польщі. Реєстрація відповідача створює перешкоди у належному йому праві володіння, користування та розпорядження житловим будинком, заважає отримати субсидію та пільги на сплату житлово-комунальних послуг. Позивач у судове засідання не з'явився. Надав заяву, згідно якої підтримав вимоги позову та просив розглянути справу у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився. Згідно положень ч.11 ст.128 ЦПК України, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що є належним повідомленням про дату, час та місце проведення судового засідання. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок /частину будинку/, квартиру, користуються ним /нею/ для особистого проживання і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 55/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2004 року, справа №2-2445/2004. В цьому будинку на постійне місце проживання зареєстрований з 03.07.2008 року відповідач [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 71 ЖК жиле приміщення зберігається за відсутньою особою шість місяців. Стаття 72 ЖК дозволяє суду визнавати особу, яка відсутня понад шість місяців на відповідній жилплощі будинку такою, що втратила право на користування цією житловою площею. Факт того, що відповідач у вказаному житловому будинку не проживає підтверджується довідкою голови квартального комітету за вих.№29 від 09.10.2018 року, з якої слідує, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], проте там фактично не проживає Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до цієї норми закону відповідач зобов'язаний був зареєструватись за новим постійним місцем проживання протягом 10 днів з дня переїзду до цього постійного місця проживання. Тому суд вважає, що реєстрація постійного місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS], є формальною, без наміру його фактичного проживання в цьому будинку. Відповідно він втратив право на користування цим будинком, оскільки добровільно припинив користування вказаним будинком та переселився на інше місце свого проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням викладеного суд вважає, що оскільки відповідач не проживає в житловому будинку понад один рік без поважних причин, він має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Отже, рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за місцем реєстрації.

Outcome: approved