Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 лютого 2021 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 07 серпня 2004 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач з квітня 2019 року участі у вихованні дітей не приймає, матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10 лютого 2021 року і до повноліття дітей. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання, у якому він просив розгляд справи провести за його відсутністю, не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, просив судовий збір не розподіляти. Позивач [PERSON] письмово просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 07 серпня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 486 (а.с. 4). Від шлюбу мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 5,6). Діти проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою № 965 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 7). Відповідач з квітня 2019 року участі у вихованні дітей не приймає, матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України). Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч. 1 ст.\~189\~цього Кодексу батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу\~України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі та виплачуються щомісячно. Статтею 183\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст.\~182\~СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний і спроможний надавати матеріальну допомогу своїм неповнолітнім дітям. Крім того, у клопотанні від 29.03.2021 року відповідач не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, з урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10 лютого 2021 року і до повноліття дітей. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням того, що відповідачем позовні вимоги було визнано до початку розгляду справи по суті відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір у розмірі 454 гривні 00 коп. (908 гривень 00 коп. х 50 % = 454 гривні 00 коп.) слід віднести за рахунок держави. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги судом було задоволено, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 454 гривні 00 коп., іншу частину судового збору у розмірі 454 гривні 00 коп. віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved