Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 серпня 2015 року звернулася до Нововолинського міського суду Волинської області з позовом до відповідача [PERSON] «Українські торгівельні мережі» про скасування наказу про відсторонення від роботи, зміни формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16 серпня 2013 року по 25 березня 2014 року вона працювала у торговій точці відповідача [PERSON] «Українські торгівельні мережі», що знаходиться м-н Шахтарський, м. Нововолинськ, торгівельний вагончик № 7 «Мясна точка». 25 березня 2014 року у неї виник конфлікт з покупцем і щодо неї було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство). Після даного конфлікту з покупцем, 27 березня 2014 року відповідачем була проведена інвентаризація грошових коштів у торговій точці, де вона працювала, була виявлена недостача в розмірі 26884,50 грн. 28 березня 2014 року відповідач звернувся до Нововолинського MB УМВС України Волинській області із заявою про вчинення нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. Вироком Нововолинського міського суду від 8 липня 2015 року вона була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. з позбавленням права обіймати посади продавця на строк один рік. 20 липня 2015 року відповідач викликав її до офісу [PERSON] «Українські торгівельні мережі» у м. Луцьку, де вручив їй трудову книжку, де за порядковим номер 6 від 13 липня 2015 року вказано, що вона звільнена з роботи у звязку з вчиненням за місцем роботи за розкрадання майна власника згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України, наказ №01-2/209 від 13 липня 2015 року. Згідно п.8 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили чи постановою органу, до компетенції як входить накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу. Оскільки вирок Нововолинського міського суду від 8 липня 2015 року не набрав законної сили, так як прокурор та вона подали апеляційні скарги на даний вирок, тому відповідач неправильно вказав причину звільнення, дана причина не відповідає вимогам законодавства України. Після конфлікту з покупцем вона відразу 26 березня 2014 року написала заяву про звільнення за власним бажанням та вручила її представнику [PERSON] «Українські торгівельні мережі», який прибув на місце конфлікту. Однак, до роботи приступити не могла, так як у торговій точці, де вона працювала, був інший продавець, тому два тижні до дати звільнення до 9 квітня 2014 року вона не могла виконувати трудові обовязки. Крім того, під час розгляду кримінального провадження їй стало відомо, що 27 березня 2014 року було винесено наказ про відсторонення її від роботи у звязку з притягненням її до адміністративної відповідальності. Термін на який її відсторонено від роботи не вказано. Наказ їй не вручався. Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння; відмови або ухилення від обовязкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках передбачених законодавством. Зазначає, що відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Під час відсторонення від роботи дія трудового договору не припиняється, але працівник тимчасово до роботи не допускається. Причини відсторонення від роботи у ст. 46 КЗпП України чітко визначені, жодним актом законодавства не визначено право роботодавця відсторонити працівника від роботи у звязку з притягнення його до адміністративної відповідальності. Отже, наказ про відсторонення її від роботи є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, її до роботи не допустили після 25 березня 2014 року, так як у торговій точці, де вона працювала, був інший продавець. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). У відповідності до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Просила скасувати наказ від 27 березня 2014 року про відсторонення її від роботи у звязку з притягненням до адміністративної відповідальності. Змінити формулювання причини її звільнення в трудовій книжці із «звільнена з роботи у звязку з вчиненням за місцем роботи за розкрадання майна власника згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, із 9 квітня 2014 року».Стягнути із відповідача в її користь розрахункові, належні їй при звільненні з роботи, середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні, за час вимушеного прогулу з 26 березня 2014 року по 9 квітня 2014 року та 1000 грн. за надання правової допомоги. 14 березня 2016 року [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву, в якій вказувала, що із наданої відповідачем довідки від 15 січня 2016року вбачається, що їй нараховано компенсацію за невиплачену відпустку в розмірі 2378,70грн., однак сума без врахування податків та зборів 15 липня 2015 року їй виплачена не була За затримку розрахунку на день звільнення відповідач зобовязаний сплатити 13543,20грн. із розрахунку 97,20 грн. (середній заробіток) х 171 (робочі дні). Також за час вимушеного прогулу відповідач зобовязаний сплатити 972грн. з розрахунку 97,20грн. х 10 (робочі дні). Просила скасувати наказ від 27 березня 2014 року про відсторонення її від роботи у звязку з притягненням до адміністративної відповідальності. Змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці із «звільнена з роботи у звязку з вчиненням за місцем роботи за розкраданні майна власника згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, із 9 квітня 2014 року». Стягнути із відповідача в її користь розрахункових належних їй при звільненні з роботи, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 13543,20 грн. за період з 15 липня 2015 року по 14 березня 2016 року, за час вимушеного прогулу 972грн. з 26 березня 2014 року по 9 квітня 2014 року, 1000 грн. за надання правової допомоги. 6 квітня 2016 року [PERSON] знову подала до суду уточнену позовну заяву, в якій вказувала, що у відповідності до ст. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Посилалася на ст. 52 КЗпП України, згідно якої для працівників встановлюється пятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження пятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 години при тижневій нормі 24 години. Зазначала, що статтею 106 КЗпП України встановлено, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Вказувала, що у торговій точці, де вона працювала був встановлений шестиденний робочий тиждень. При цьому ятка працювала з 9 години до 20 години, а в суботу з 9 години до 16 години. Такий графік роботи порушує вимоги ст. 50 КЗпП України, тому вона працювала надурочно. Отже, вона має право на отримання заробітної плати в подвійному розмірі годинної ставки за відпрацьовані надурочно години. Із наданої відповідачем довідки від 15 січня 2016 року вбачається, що їй не було нараховано заробітної плати та премії за відпрацьовані надурочно дні. Так, відповідач не виплатив їй: за серпень 2013 року 363,12 грн. заробітної плати та 108,94 грн. премії, разом 472,06 грн.; за вересень 2013 року 453,30 грн. заробітної плати та 135,99 грн. премії, разом 589,29 грн.; за жовтень 2013 року 436,87 грн. заробітної плати та 131,06 премії, разом 567,93 грн.; за листопад 2013 року 428,11 грн. заробітної плати та 128,43 грн. премії, разом 556,54 грн.; за грудень 2013 року 443,22 грн. заробітної плати та 132,97 грн. премії, разом 576,19 грн.; за січень 2014 року 585,08 грн. заробітної плати та 175,52 грн. премії, разом 760,60 грн.; за лютий 2014 року 563,70 грн. заробітної плати та 169,11 грн. премії, разом 732,81 грн.; за березень 2014 року 378,62 грн. заробітної плати та 113,59 грн. премії, разом 492,2 грн. Всього відповідач не виплатив їй 4747,63 грн. заробітної плати за роботу в надурочний час. ' Отже, разом відповідач не виплатив їй 7126,33 грн. із розрахунку 2378,70 грн. за невикористану відпустку + 4747,63 грн. за надурочну роботу. Крім того, за затримку розрахунку на день звільнення відповідач зобовязаний виплатити 18079,20 грн. із розрахунку 97,20 грн. (середній заробіток) х 186 (робочі дні), за період з 16 липня 2015 року по 6 квітня 2016 року. Просила скасувати наказ від 27 березня 2014 року про відсторонення її від роботи у звязку з притягненням до адміністративної відповідальності. Змінити формулювання причини її звільнення в трудовій книжці із «звільнена з роботи у звязку з вчиненням за місцем роботи за розкрадання майна власника згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, із 9 квітня 2014 року». Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські торгівельні мережі» 7126,33 грн. розрахункових належних їй при звільненні з роботи, 18079,20 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2015 року по 6 квітня 2016 року, 972 грн. за час вимушеного прогулу з 26 березня 2014 року по 9 квітня 2014, 1000 грн. за надання правової допомоги. В судове засідання 5 вересня 2016 року позивач та її представник не зявилися, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що позов підтримує повністю, просить його задоволити. В судове засідання 5 вересня 2016 року представник відповідача не зявився подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просить відмовити, крім того подав письмове заперечення на позов, в якому вказав, що [PERSON] 16.08.2013 року була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів в магазин №7 «Мясна точка» в м. Нововолинську. 16.08.2013 року між [PERSON] «Українські торгівельні мережі» та [PERSON] було підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 25.03.2014 року на робочий телефон [PERSON] «Українські торгівельні мережі» надійшла скарга від покупця про те, що продавець магазину №7, що знаходиться в м. Нововолинську, мікрорайон Шахтарський [PERSON] неадекватно поводить себе на робочому місці. Менеджером підприємства, яка прибула в магазин було зафіксовано факт того, що в магазині знаходились працівники міліції, які затримали [PERSON]Г та доставили у відділення Нововолинського MB УМВС прямо з робочого місця. де було складено відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП, а матеріали справи скеровано матеріали справи в Нововолинський міський суд. 26.03.2014 року у звязку із виявленням факту грубого порушення трудового розпорядку та на підставі службової записки менеджера з персоналу [PERSON] було видано наказ № 01/1-78/1 про створення тимчасово-діючої комісії з питань розслідування обставин даного факту. За результатами проведеної перевірки членами комісії було надано директору підприємства Акт № 27/03-14 та встановлено, що 25.03.2014 продавець магазину «Мясна точка» № 7 [PERSON] перебуваючи на своєму робочому місці вчинила дрібне хуліганство. Крім того, у касі торгової точки № 7 за 25.03.2014 року було виявлено нестачу готівки на суму 887,95 грн. У звязку із виявленням вищевикладених фактів, 26.03.2015 року було видано наказ № 01-2-61-1 про відсторонення [PERSON] від роботи у звязку із затриманням її правоохоронними органами на час зясування обставин по справі. 27.03.2014 року було видано наказ № 01/1-81 про проведення інвентаризації грошових коштів за весь період роботи [PERSON] За результатами проведеної інвентаризації грошових коштів в магазині № 7 м. Нововолинськ, м-н Шахтарський було виявлено нестачу в сумі 28 943,98 грн. 28.03.2014 року [PERSON] «Українські торгівельні мережі» звернулось до Нововолинського MB УМВС України із заявою про вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. Вироком Нововолинського міського суду від 08.07.2015 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. Вказує, що позивачу було відомо про те, що її відсторонили від роботи зважаючи навіть на те, що позивач з 26.03.2014 року не зявлялась на робочому місці. Заяви про звільнення з роботи Позивачем надано не було. Крім того, в тексті позовної заяви позивач сама зазначала, що про те, що її відсторонено від роботи і їй стало про це відомо під час розгляду кримінального провадження. Протокол про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження підписаний позивачем 26.06.2014 року. Таким чином Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що позивач дізнався про порушення свого права під час ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, тобто 26.06.2014 року, що свідчить про пропуск Позивачем тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так як останній звернувся до суду лише 14.08.2015 року. Також зазначає, що 13.07.2015 року було видано наказ № 01-2/209 про припинення трудового договору, згідно якого [PERSON] було звільнено з роботи на підставі вироку Нововолинського міського суду від 08.07.2015 року. На день звільнення працівнику [PERSON] було здійснено виплату всіх сум, що належать йому, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 197. Також зазначає, що 13.07.2015 року наказом №01-2/209-1 було скасовано наказ № 01-2/209 про припинення трудового договору [PERSON] в звязку із необхідністю зміни формулювання підстав звільнення та того ж 13.07.2015 року та було видано наказ № 01- 2/209-2 про припинення трудового договору [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП за винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Того ж дня, з метою ознайомлення позивача із змінами, що відбулися в наказах по особовому складу Товариства, що стосуються звільнення [PERSON] їй було направлено рекомендований лист із повідомленням про вручення, який вона отримала 17.07.2015 року. В направленому листі крім іншого, містилась пропозиція зявитись в офіс Товариства, проте позивач таку пропозицію проігнорувала. Просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] до [PERSON] «Українські торгівельні мережі» про скасування наказу про відсторонення від роботи, зміни формулювання причин звільнення, стягнення розрахункових та середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити повністю зважаючи на наступне. З копії трудової книжки позивача вбачається, що [PERSON] з 16.08.2013року було прийнято на роботу на посаду продавця продовольчих товарів в магазин №7 в м. Нововолинську та була звільнена з роботи 13 липня 2015 року у звязку з вчиненням за місцем роботи за розкраданні майна власника згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України» (а.с. 6). Згідно вироку Нововолинського міського суду Волинської області вбачається, що 08 липня 2015 року вбачається, що [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, однак даний вирок не вступив в законну силу (а.с. 9-12). З протоколу державного інспектора Нововолинського MB УМВС вбачається, що було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВН № 0048899 про те, що 25.03.2014 року близько 13 год. 30 хв. позивач [PERSON] вчинила дрібне хуліганство, а саме образила нецензурною лайкою громадянина [PERSON] (а.с. 13). З копії наказу відповідача № 01-2/326 від 16 серпня 2013 року вбачається, що [PERSON] була прийнята з 16.08.2013року на посаду продавця продовольчих товарів в магазин (Ятку) №7 в м. Нововолинську (а.с. 46). Зі службової записки менеджера з персоналу відповідача, вбачається, що остання повідомила директора відповідача про неадекватну поведінку [PERSON] на робочому місці 25 березня 2014 року та було видано наказ про створення комісії для розслідування даного інциденту (а.с. 49-50). Згідно ату № 27/03-14 вбачається, що при розслідуванні комісією встановлено, що 25.03.2014 продавець магазину «Мясна точка» № 7 [PERSON] перебуваючи на своєму робочому місці вчинила дрібне хуліганство. Крім того, у касі торгової точки № 7 за 25.03.2014 року було виявлено нестачу готівки на суму 887,95 грн. (а.с. 51). Згідно наказу № 01-2/61-1 від 26 березня 2014 року вбачається, що з 27 березня 2014 року [PERSON] було відсторонено від роботи у звязку із затриманням її правоохоронними органами на час зясування обставин по справі (а.с. 52). В судовому засіданні встановлено, що 27.03.2014 року відповідачем було видано наказ № 01/1-81 про проведення інвентаризації грошових коштів за весь період роботи [PERSON] (а.с. 53). В судовому засіданні встановлено, що за результатами проведеної інвентаризації грошових коштів в магазині № 7 м. Нововолинськ, м-н Шахтарський, де працювала [PERSON] було виявлено недостачу в розмірі 27943,98грн. про що складено акт № 27/03 від 27.03.2014 року (а.с. 54-55). З наказу № 01-2/209 від 13 липня 2015 року вбачається, що [PERSON] була звільнена відповідачем з роботи 13 липня 2015 року у звязку з вчиненням за місцем роботи за розкраданні майна власника згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України» (а.с. 56). З наказу № 01-2/209-1 від 13 липня 2015 року про скасування наказу по особовому складу, вбачається, що даним наказом було скасовано наказ № 01-2/209 від 13 липня 2015 року про припинення трудового договору з [PERSON] у звязку із необхідністю зміни формулювання підстави звільнення. Зобовязано видано новий наказ про припинення трудового договору [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 57). З наказу № 01-2/209-2 від 13 липня 2015 року вбачається, що [PERSON] було звільнено 13 липня 2015 року з [PERSON] «Українські торгівельні мережі» з посади продавець продовольчих товарів на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України за винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (а.с. 58). Згідно відомості про виплату грошей, вбачається, що [PERSON] при звільненні було виплачено 1913,43грн. (а.с. 59). З копії повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що позивачу [PERSON] 13 липня 2015 року направлявся лист із копією наказу про звільнення, який вона отримала 17 липня 2015 року (а.с. 60). Згідно листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області від 1 липня 2014 року, вбачається, що у відповідача мали місце певні порушення при веденні обліку робочого часу (а.с. 80). Згідно табелів обліку робочого часу вбачається, що тривалість роботи [PERSON] у відповідача становила не більше 40 годин на тиждень (а.с. 81-88). Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Статтею 50 КЗпП України передбачено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. В судовому засіданні встановлено, що наказ про відсторонення [PERSON] від роботи було винесено 27 березня 2014 року і з її пояснень, наданих в суді, судом встановлено, що з цього часу вона на роботу не виходила. Таким чином суд вважає, що позивач [PERSON] дізналася, про її відсторонення від посади 27 березня 2014 року. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач дізналася що відповідач відсторонив її від роботи 27 березня 2014 року, то саме з цього моменту розпочинається перебіг тримісячного строку звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору який закінчився 27 червня 2014 року. Посилання позивача на те, що вона не знала про її відсторонення і думала, що вона звільнення з роботи за власним бажанням, у звязку із подачею заяви про звільнення за власним судом до уваги не беруться, оскільки такі твердження позивача не підтверджені жодними доказами по справі. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Суд вважає, що позивачем [PERSON] пропущено тримісячний строк звернення до суду встановлений статтею 233 КЗпП України за захистом своїх прав і позивач не просить даний строк поновити, що є підставою для відмови у позові. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] «Українські торгівельні мережі» в частині скасування наказу від 27 березня 2014 року про відсторонення [PERSON] від роботи у звязку із пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду без поважних причин. Також суд приходить до висновку про відмову позивачу в позові до [PERSON] «Українські торгівельні мережі» в частині зміни формулювання причин звільнення позивача з роботи. З наказу № 01-2/209 від 13 липня 2015 року вбачається, що [PERSON] була звільнення з [PERSON] «Українські торгівельні мережі» з посади продавець продовольчих товарів на підставі п. 8 ст. 40 КЗпП України у звязку із вчиненням за місцем роботи розкрадання майна власника. З наказу № 01-2/209-1 від 13 липня 2015 року про скасування наказу по особовому складу, вбачається, що даним наказом було скасовано наказ № 01-2/209 від 13 липня 2015 року про припинення трудового договору з [PERSON] у звязку із необхідністю зміни формулювання підстави звільнення. Зобовязано видано новий наказ про припинення трудового договору [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 57). З наказу № 01-2/209-2 від 13 липня 2015 року вбачається, що [PERSON] було звільнено 13 липня 2015 року з [PERSON] «Українські торгівельні мережі» з посади продавець продовольчих товарів на підставі п.2 ст.41 КЗпП України за винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (а.с. 58). Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що наказом № 01-2/209-2 від 13 липня 2015 року відповідачем було змінено формулювання причин звільнення [PERSON] з п. 8 ст. 40 КЗпП України на п. 2 ст. 41 КЗпП України за винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу і позивач в уточненій позовній заяві не просить змінити нове формулювання причин звільнення, тому суд у задоволенні позовних вимог позивача про зміну формулювання причин звільнення [PERSON] із «звільнена з роботи у звязку з вчиненням за місцем роботи розкрадання майна власника згідно п. 8 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 9 квітня 2014 року» відмовляє, у звязку із самостійною зміною власником формулювання підстав звільнення позивача. Суд також відмовляє [PERSON] у стягненні із [PERSON] «Українські торгівельні мережі» 7126,33 грн. розрахункових належних їй при звільненні з роботи, 18079,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2015 року по 6 квітня 2016 року, 972 грн. за час вимушеного прогулу з 26 березня 2014 року по 9 квітня 2014р., оскільки дані позовні вимоги позивачем в судовому засіданні не доведено та не підтверджено жодними доказами. Так в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували доводи позивача [PERSON], про те, що їй при звільненні не було виплачено відповідачем компенсації за невикористану відпустку, що із позивачем у день звільнення з вини власника не було проведено повного розрахунку, що позивач працювала надурочно і їй не було проведено оплати у подвійному розмірі, що позивачем було подано відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням у звязку із чим вона мала вимушений прогул з 26 березня 2014 року по 9 квітня 2014 року. Позивач в своїх уточнених позовних вимог посилається на підставу своїх позовних вимог на надану відповідачем довідку від 15 січня 2016 року, яка в матеріалах справи відсутня та яка відповідачем суду не надавалася. Натомість твердження позивача спростовуються копією відомості на виплату грошей № 197 (а.с. 59), з якої вбачається, що при звільненні позивачу було виплачено 1913,43грн., табелями обліку робочого часу (а.с. 81-87), з яких вбачається, що тривалість роботи [PERSON] у відповідача становила не більше 40 годин на тиждень. Згідно статті 15 ЦПК України захисту в порядку цивільного судочинства підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних і трудових відносин. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Позивач [PERSON] не довела суду, що їй при звільненні не було виплачено відповідачем компенсації за невикористану відпустку, що із нею у день звільнення з вини відповідача не було проведено повного розрахунку, що позивач працювала надурочно і їй не було проведено оплати у подвійному розмірі, що позивачем було подано відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням, однак вона звільнена не була у звязку із чим вона мала вимушений прогул з 26 березня 2014 року по 9 квітня 2014 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Outcome: dismissed