Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.10.2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір №NKIPGK04040064, відповідно до якого відповідачка отримала кредит на придбання жила в сумі 41000 доларів США з кінцевим терміном повернення 01.10.2027 року та сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 11,04% на рік. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON]було укладено договір іпотеки від 02.10.2007 року, за яким остання передала банку придбане за рахунок кредитних коштів нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 66,8 квадратних метри, житловою площею 35,5 квадратних метри. У звязку неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором, станом на 27.01.2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 54972 доларів США 31 цент, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 41696 доларів США 25 центи, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1473 долари США 12 центів, комісії у розмірі 246 долари США 00 центів, пені у розмірі 8909 доларів США 41 цент, штрафу у розмірі 31 доларів США 29 цент (фіксована складова), штрафу у розмірі 2616 доларів США 29 цент (процентна складова). З огляду на викладене, позивач просить звернути стягнення на переданий в іпотеку обєкт нерухомості шляхом продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікату правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити та зняти з реєстрації усіх мешканців, що зареєстровані та проживають у [INFO]. Рішенням Заводського районного суму міста Миколаєва від 10.10.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17.12.2014 року, у задоволені позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015 року рішення Заводського районного суму міста Миколаєва від 10.10.2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17.12.2014 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Після повернення справи за наслідками касаційного розгляду позовні вимоги не уточнювались. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та наполягав на його задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту поданої заяви. Після надання пояснень представником позивача було надано заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували, зазначивши про його необґрунтованість та недоцільність предявлення на теперішній час у звязку із дією мораторію. Крім того, представником відповідачки було вказано на пропуск строку позовної давності; відповідачкою подано заяву про відстрочення виконання рішення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради просила винести рішення з урахуванням інтересів малолітніх дітей та розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що 02.10.2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір №NKIPGK04040064, відповідно до якого відповідачка отримала кредит на придбання жила в сумі 41000 доларів США з кінцевим терміном повернення 01.10.2027 року та сплатою відсотків за користуванням кредитом на придбання двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 66,8 квадратних метри, житловою площею 35,5 квадратних метри, а також у сумі 8820 доларів США на сплату страхових платежів. На виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 02.10.2007 року, за яким остання передала в іпотеку банку придбане за рахунок кредитних коштів нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 66,8 квадратних метри, житловою площею 35,5 квадратних метри. Предмет іпотеки належав іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2007 року за №1899, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Відомості про іпотеку були внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна 02.07.2007 року. Згідно свідоцтва про зміну імені серії І-ФП №003992, виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 17.10.2012 року, [PERSON] було змінено прізвище на «Годун». У звязку неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором, станом на 27.01.2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 54972 доларів США 31 цент, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 41696 доларів США 25 центи, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1473 долари США 12 центів, комісії у розмірі 246 долари США 00 центів, пені у розмірі 8909 доларів США 41 цент, штрафу у розмірі 31 доларів США 29 цент (фіксована складова), штрафу у розмірі 2616 доларів США 29 цент (процентна складова). Розмір вказаної суми заборгованості в ході розгляду справи не уточнювався. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.10.2015 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором на загальну суму 43415 доларів 37 центів США (без стягнення пені та штрафів) та розстрочено виконання рішення суду на 12 місяців зі сплатою 3617 доларів 95 центів на місяць (еквівалент 89842 гривень 25 копійок). Наявність вказаного рішення, яке згідно пояснень [PERSON] нею не виконано та не виконується у звязку з відсутністю коштів, не є перешкодою для розгляду питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно довідки форми №3, виданої спеціалізованим комунальним підприємством «Гуртожиток» 12.11.2015 року за номером 3183, у квартирі [ADDRESS] мешкають [PERSON] та малолітні діти-сироти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; зареєстрована лише [PERSON] Відповідачка є опікуном дітей згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1354 від 26.06.2009 року у звязку зі смертю матері та внесенням відомостей про батька відповідно ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її опікуна. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Але як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначені правові позиції були висловлені Верховним Судом України в постанові від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15. Таким чином, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], шляхом його продажу будь-якій особі-покупцеві та виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання іншого житлового приміщення. Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Зазначена правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року по справі №6-61цс15. Частиною 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Клопотань щодо призначення експертизи для визначення субєктом оціночної діяльності ціни продажу предмета іпотеки сторонами заявлено не було. За інформацією, розміщеною на сайті позивача РlanetЕstate (http://planetestate.com.ua/estate/5963) [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було досягнуто домовленості щодо продажу предмета іпотеки за ціною 838000 гривень. Вказана обставина підтверджена у судовому засіданні відповідачкою [PERSON] Таким чином, згідно волевиявлення сторін, у якості початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації підлягає зазначенню ціна продажу предмета іпотеки узгоджена між іпотекодавцем і іпотекодержателем. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон України «Про мораторій»), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Дані правові позиції були висловлені Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року по справі №6-57цс15. З огляду на викладене, оскільки нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки було придбано за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, його площа не перевищує 140 квадратних метрів, а також беручи до уваги, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, зазначене рішення підлягає виконанню після закінчення дії Закону України «Про мораторій». Приходячи до вказаного висновку суд враховує дані, зазначені в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації 26.11.2008 року за відповідачкою прав власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, укладений 18.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON], згідно якого вказану частку обєкту нерухомості відповідачкою було відчужено, що свідчить про відсутність у її власності на момент розгляду справи іншого нерухомого житлового майна. Щодо доводів представника відповідача про пропуск строку позовної давності суд виходить з наступного. При укладені кредитного та іпотечного договорів 02.10.2007 року сторони домовились про збільшення строку позовної давності до пяти років, що відповідає нормам ч. 1 ст. 259 ЦК України. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, останній платіж за кредитом було здійснено 31.03.2011 року шляхом часткового погашення пені (а.с. 7 зворот). Згідно ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Із даним позовом, який був предметом неодноразового судового розгляду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 25.02.2014 року, тобто в межах строку позовної давності, у звязку з чим підстави для відмови у задоволенні позовних вимог через пропуск позовної давності відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволенням позовних вимог з відповідачки [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в сумі 365 (триста шістдесят пять) гривень 40 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved