Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач 15.02.19 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить виселити відповідача з житлового приміщення - буд. [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є одноосібним власником вказаного вище будинку. Крім неї у цьому будинку проживає її внук - відповідач у справі. Останній створює нестерпні умови для проживання у належному їй будинку. Відповідає є агресивним, систематично зловживає спиртними напоями, своєю аморальною поведінкою почав принижувати її гідність, зчиняти скандали, висловлювати погрози та звинувачення на її адресу; не працює, веде антисоціальний спосіб життя, часто вчиняє сварки, скандали, виражається нецензурною лайкою, погрожує їй фізичною розправою, нерідко вдається до насильства. Відповідач притягався до адмінвідповідальлності у 2018 р. вона один раз зверталась до поліції щодо неправомірних дій відповідача у 2018 р.. Відповідач неодноразово притягався до адмінвідповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 51, ч. 1 ст. 173 - 2 КУпАП. На її прохання та зауваження відповідач реагує недостатньо. Вона як власник будинку піклується про створення атмосфери затишку, тому потребує поваги, тиші, спокою. Однак аморальна поведінка відповідача, неодноразове вчинення ним правопорушень робить для неї неможливим подальше спільне проживання з ним у одному житловому приміщенні. Житлова площа спірного будинку становить 42, 9 кв. м.. Проживання відповідача у її приватному будинку суттєво порушує її права як власника, є підставою для звернення до суду з приводу усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні її майном. Вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу звільнення належного їй житлового приміщення. Покликаючись на ст. 13, ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319, ст. ст. 321, 379, ч. 1 ст. 391 ЦК України, ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), міжнародну практику, ст. 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 116 ЖК України, судову практику, зазначає, що оскільки дії відповідача, що полягають у систематичному порушенні правил співжиття і роблять неможливим для неї проживання з ним у одному житловому будинку, є неправомірними, є підстави для захисту її права зазначеним нею засобом. Покликаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ст. ст. 15, 16 ЦК України, просить позов задовольнити. Провадження у справі було відкрито 02.04.19 р.. Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачеві судом було надіслано у встановленому законом порядку. 02.05.19 р. справу було призначено до судового розгляду. За станом на 17.07.19 р. відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що прагне не вигнати відповідача із свого будинку, а лише зняти його з реєстрації задля подальшого продажу будинку і придбання собі й відповідачеві окремого житла, так як поведінка відповідача приносить їй сильні хвилювання, а вона є похилого віку. Відповідач притягався до адмінвідповідальності за скандали із своїми дружинами ще тоді, коли мав у своїй власності квартиру по [ADDRESS] . Вона викликати поліцію часто соромилась, а на її докори щодо неналежної поведінки (не працює, скандалить із дружинами, бере кредити, зловживає спиртним) відповідач не реагує. Заходи профілактичного впливу поліцією до відповідача застосовувались, і такі є десь у ДОП. Відповідач має конфлікти із законом (засуджений за несплату аліментів). Представник позивача - адвокат у судовому засіданні позов підтримала і просить позов задовольнити з тих підстав, що відповідач притягався до адмінвідповідальності, у т. ч. і з ініціативи позивача. Просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча є належно повідомленим. Про причини неявки суду не повідомив. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності відповідача, в порядку заочного розгляду справи, з врахуванням згоди на такий розгляд з боку позивача та її представника - адвоката. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника - адвоката, показання свідка, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 постанови Пл. ВС України від 12.04.85 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Сторони зареєстровані як такі, що проживають у вказаному вище житловому будинку, що стверджується довідкою № 359 від 11.02.19 р., виданою РЖКП (№ 2) (м. Ковель Волинської області), причому відповідач як внук - з 26.07.17 р.. Згідно з копією реєстраційного посвідчення від 10.06.97 р., виданого Луцьким міжміськбюро техінвентаризації, спірний жилий будинок є у власності позивача. Свідок [PERSON] в суді показала, що позивач є її двоюрідною тіткою і неодноразово позичала у неї гроші для оплати комунпослуг, а відповідач у цій оплаті участі не бере. У позивача вона бувала неодноразово і часто - біля 2 р. разів на тиждень - та бачила, що відповідач грубить позивачеві, зверхньо ставиться до останньої, хоча позивач постійно допомагає відповідачеві у влаштуванні у житті, надає допомогу грошима та ін. Відповідач не бажає працювати, доглядати за господарством, харчується за рахунок позивача, користується її добротою. Аналізуючи показання цього свідка, суд враховує, що свідок ствердила, що між сторонами склались відносини, у яких відповідач поводить себе неналежно та безвідповідально у побуті, а позивач як бабуся відповідача самовіддано піклується про нього, не отримуючи належної подяки за це. Однак свідок не ствердила, що побачене нею допущене відповідачем грубе ставлення до позивача є таким, що однозначно приводить до висновку про унеможливлення спільного проживання сторін у одному будинку у зв`язку з цим. Як слідує з копії постанови судді Ковельського міськрайсуду Волинської області від 23.01.17 р. щодо [PERSON] , останній проживає у [ADDRESS] , фактично мешкає у [ADDRESS] , визнаний винуватим у вчиненні 05.12.16 р. домашнього насильства щодо своєї дружини - [PERSON] .. Аналізуючи такий доказ суд враховує, що на момент вчинення такого правопорушення відповідач не був проживаючим у будинку позивача та протиправні дії вчинив не щодо неї. Як слідує з копії постанови судді Ковельського міськрайсуду Волинської області від 17.03.17 р. щодо [PERSON] , останній проживає у [ADDRESS] , фактично мешкає у [ADDRESS] , визнаний винуватим у вчиненні 13.02.17 р. домашнього насильства щодо своєї дружини - [PERSON] .. Аналізуючи такий доказ суд також враховує, що на момент вчинення такого правопорушення відповідач не був проживаючим у будинку позивача та протиправні дії вчинив не щодо неї. За вказаними вище обома постановами судді на даний час відповідач не є особою, яка вважається такою, що притягалась до адмінвідповідальності за домашнє насильство. Як слідує з копії постанови судді Ковельського міськрайсуду Волинської області від 25.07.18 р. щодо [PERSON] , останній проживає у [ADDRESS] , визнаний винуватим у вчиненні 23.04.18 р. дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки у магазині «Колібріс - 4». Як слідує з копії постанови судді Ковельського міськрайсуду Волинської області від 21.12.18 р. щодо [PERSON] , останній проживає у [ADDRESS] , визнаний винуватим у вчиненні 28.09.18 р. дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки повторно протягом року у магазині «Вопак». Аналізуючи дві наведені вище постанови судді, суд враховує, що вони не є наслідком звернення позивача до поліції з приводу неможливості спільного проживання з відповідачем у одному будинку, про що ствердила суду і позивач. Вчинені відповідачем правопорушення, що передбачені ст. 51 КУпАП, не стосуються житлового питання сторін. Як роз`яснив ВС у постанові від 25.04.18 р. у справі № 295/16994/15 - ц, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Таким чином суд доходить до висновку, що позивачем та її представником - адвокатом не доведено у судовому засіданні того, що мало місце систематичне порушення відповідачем правил співжиття у будинку позивача, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали б позитивних результатів. Тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed