Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.07.2016 року звернувсь до суду з позовом про визнання за ним права власності на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS], що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. До початку розгляду судом справи по суті позивачем були змінені позовні вимоги шляхом подання письмової заяви /а.с. 53-54/, згідно якої позивач просить: здійснити поділ майна, двокімнатної квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності, та розташована за адресою: [ADDRESS], рівними частинами по ? частини із майна [PERSON] та [PERSON]. Зміст позовних вимог полягає в наступному: позивач та відповідач уклали шлюб 11 січня 2001 року. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2002 року відповідачем була придбана квартира [ADDRESS] загальною площею 52,2 кв.м. Позивач, посилаючись на ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, а також на те, що спірне майно - квартира - була придбана в період проживання однією сім'єю з відповідачем, просить суд здійснити поділ рівними частинами вищезазначеної квартири. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена була належним чином та завчасно. Позивач [PERSON] також в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справу без його участі, згідно якої підтримує позовні вимоги в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідно до ст. 169 ЦПК України справу розглянуто за відсутності відповідача, повідомленого належним чином про час та місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання, стосовно якого суд не має відомостей про причину неявки, та відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оголосивши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 11.01.2002 року у відділі реєстрації актів громадського стану Ямпільського району управління юстиції в Сумській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 01 /а.с.9/. Відповідно до договору купівлі-продажу /а.с. 10/, 31 липня 2002 року [PERSON] купила у [PERSON], [PERSON], [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею 52,2 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] 31 липня 2002 року договір посвідчено Лях В.В. - державним нотаріусом Ямпільської районної державної нотаріальної контори, вищезазначений договір зареєстровано в Глухівському МБТІ, що також підтверджується інаданою на запит суду довідкою з БТІ /а.с. 58/. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також ст. 70 СК України наголошено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, вказана квартира, яку сторони набули у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. За умови відсутності письмових договорів між ними щодо цього майна, їх частки в ньому при поділі відповідно до ст. 70 СК України є рівними. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 369 ЦК України визначено порядок здійснення права спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У зв'язку з викладеним, заявлений позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved