Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.09.2017 року звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі ЛМКП «Львівтеплоенерго») на його користь 20\~657,43 грн. невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 18.05.1998 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді машиніста котлів четвертої групи котлотурбінного цеху. З 01.09.2007 року був переведений у Теплоелектроцентраль №1 машиністом котлів четвертної групи четвертого котлотурбінного цеху відповідно до наказу №З11-к від 31.08.2007 року. На підставі наказу №313 звільнений з посади 31.05.2016 року за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. Зазначає, що відповідачем встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати, яка не відповідала Закону України «Про державний бюджет України». Зокрема наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» №186 від 21.07.2010 року встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.07.2010 р. - 892,80 грн., наказом №150 від 23.04.2012 року встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2012 року - 1 042,80 грн., наказом №170 від 29.04.2013 року встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2013 року - 1 106,40 грн., наказом №176 від 30.04.2014 року встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.05.2014 року 1\~152 грн., наказом №264 від 27.06.2014 року встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з 01.07.2014 року 1204, 80 грн. Зазначені ставки не відповідають та є значно меншими, ніж передбачено Законами України «Про державний бюджет України» відповідних років. Відповідач не дотримався умов колективних договорів ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009 2010 роки, 2012 2013 роки; галузевої угоди між Міністерством з питань житлово - комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово комунальної галузі «Федерації роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 2012 роки; територіальної угоди між [PERSON] обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012 2014 роки. Таким чином з січня 2010 року по грудень 2014 року його заробітна плата нараховувалася та виплачувалася з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру такої. Ухвалою від 22.09.2017 року у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 22.02.2018 року позивачем [PERSON] подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 40\~289,70 грн. невиплаченої заробітної плати та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4336, 73 грн. В обґрунтування заяви покликається на ст.100 КЗпП України, якою передбачено підвищену оплату праці на важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними, географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоровя. З врахуванням наведеного, вважає, що його доплата до заробітної плати повинна становить 10%. [PERSON] та його представник [PERSON] заяву про збільшення розміру позовних вимог, подану в судовому засіданні підтримали, надали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, просять суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, в наданих суду поясненнях посилається на обставини, викладені в письмових запереченнях, зокрема зазначила, що накази «Про зміни в оплаті праці працівників» є чинними та скасованими у встановленому порядку не були. На виконання даних наказів, відділом організації праці і заробітної плати ЛМКП «Львівтеплоенерго» формується тарифна сітка (схема посадових окладів) на основі тарифної ставки робітника І розряду, з урахуванням міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок за видами робіт та кваліфікаційних коефіцієнтів; розробляється штатний розклад із врахуванням нової схеми посадових окладів (тарифної сітки) та подається на погодження в Департамент житлового господарства та інфраструктури [PERSON] міської ради; нараховується та виплачується заробітна плата в терміни, встановлені наказом, у відповідності до затвердженого штатного розкладу. Доведення до відома працівників змісту наказів здійснюється шляхом безпосереднього повідомлення керівниками структурних підрозділів (начальниками відділів, служб, лабораторій, цехів тощо) своїм підлеглим про їх прийняття та механізм впровадження в дію, а також шляхом розміщення примірників наказів на дошках оголошень. На виконання вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків, про наступні дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Разом з цим, покликається на п.25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», яка передбачає, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього зясовувати зазначену дату. Також покликається на Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з яким, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Позивач був ознайомлений з наказами про зміни в оплаті праці працівників у вказаний вище спосіб, проте, не оскаржив їх у встановлений законом тримісячний строк. Оскільки строк на їх оскарження позивачем пропущено, відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, так як така вимога є похідною. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] у період з 18.05.1998 року по 31.05.2016 року працював машиністом турбінного відділення котлотурбінного цеху ЛМКП «Львівтеплоенерго», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8 - 10). Згідно із ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Статтею 97 КЗпП України\~передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки, мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Як вбачається з матеріалів справи, колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки встановлено місячні і годинні тарифні ставки робітників, зайнятих на експлуатації устаткування ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна», РМТМ (а.с. 104). Оскільки позивач працював машиністом котлів четвертої групи котлотурбінного цеху, йому присвоєно 1 розряд (групи кваліфікації), відтак, коефіцієнт співвідношень згідно з колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки становить 2,17 (додаток до колективного договору). Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено коефіцієнт співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ в розмірі 1,62. Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для працівників 1 розряду становить 1,35. Згідно з п. 16.2 колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою (а.с. 105-132). З матеріалів справи вбачається, що наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 21.07.2010 року №186 встановлено з 01.07.2010 року мінімальну тарифну ставку робітника І розряду в розмірі 892,80 грн. (а.с. 15); наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 23.04.2012 року № 150 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2012 року в розмірі 1 042,80 грн. (а.с. 14); наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 29.04.2013 року № 170 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2013 року в розмірі 1 106,40 грн. (а.с. 13); наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30.04.2014 року № 176 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2014 року в розмірі 1 152 грн. (а.с. 12); наказом ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 27.06.2014 року № 264 встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.07.2014 року в розмірі 1 204,80 грн. (а.с. 11). За таких обставин, відповідачем мінімальна тарифна ставка робітника І розряду для обрахунку заробітної плати позивача визначалась у розмірі 120 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, без застосування коефіцієнту співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду для працівників 2,17, 1,62 та міжрозрядного тарифного коефіцієнту по підгалузях житлово-комунального господарства 1,35. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік»\~встановлено на 2014 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1 218,00 грн. Згідно з наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30.04.2014 року № 176, 27.06.2014 року № 264, встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду з 01.05.2014 року в розмірі 1 152,00 грн., а з 01.07.2014 року - 1 204,80 грн., що менше розміру мінімальної заробітної плати, визначеної\~Законом України «Про державний бюджет на 2014 рік». (а.с. 11, 12). За таких обставин, відповідачем порушено трудові права позивача, зокрема, право на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Згідно з розрахунками, наданими стороною позивача, заборгованість ЛМКП «Львівтепленерго» по не виплаті заробітної плати позивачу за період роботи з січня 2010 року по грудень 2014 року, з врахуванням розміру доплати за шкідливі умови праці, складає 40 289, 70 грн., з яких: за 2010 рік - 6 608,84 грн.; за 2011 рік - 7 363,87 грн., за 2012 рік - 9 299,10 грн., за 2013 рік - 8 620,23 грн., за 2014 рік - 8 397,65 грн. (а.с. 143-146). Окрім цього, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2\~ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 надано офіційне тлумачення положень ч. 2\~ст. 233 КЗпП України, ст. ст.\~1,\~2 Закону України «Про оплату праці», зокрема, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 2.1 Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 цього Закону. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ст. 97 КЗпП України,\~ форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. На підставі вищенаведеного та оскільки судом встановлено, що діями відповідача порушено право позивача, відтак, з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] слід стягнути невиплачену заробітну плату у розмірі 40 289 грн. 70 коп. Разом з цим, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду було надано наступні докази: договір про надання правової допомоги від 11.09.2017 року, який укладений між [PERSON]Й та адвокатом [PERSON] (а.с.47); договір про внесення змін і доповнень до договору про надання правової допомоги від 11.09.2017 року (а.с.147), а також акт виконаних робіт з надання правової допомоги [PERSON] у цивільній справі №464/6306/17 за період з 11.09.2017 року по 21.02.2018 року (а.с.148), відповідно до якого загальна сума витрат становить 4\~336 грн. 73 коп. Оскільки стороною відповідача не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката, відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 137 ЦПК України, а відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову до суду, з відповідача в дохід держави слід стягнути 640 грн. судового збору.

Outcome: approved