Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в позовній заяві просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за ним право власності на автомобіль марки Опель, модель Корса 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; визнати за відповідачкою [PERSON] право власності на наступне майно: пилосос, вартістю 1000 грн; мультиварку, вартістю 1000 грн; пральну машину, вартістю 8000 грн; мобільний телефон, вартістю 7000 грн; кухонні меблі, вартістю 29000 грн; газову плиту, вартістю 12000 грн; кухонну витяжку, вартістю 4000 грн; духовку, вартістю 6000 грн; холодильник, вартістю 7000 грн; морозильну камеру, вартістю 5000 грн; шафу купе, вартістю 11000 грн; двоспальне ліжко, вартістю 13000 грн; ліжко дитяче, вартістю 4000 грн; шафу купе, вартістю 5000 грн; душову кабіну, вартістю 10000 грн; унітаз, вартістю 3000 грн; умивальник, вартістю 2000 грн; стягнути з нього в користь відповідачки кошти в сумі 12000 грн, у зв`язку із перевищенням вартості частки спільного майна подружжя, що виділяється у власність позивачу [PERSON] . Також позивач просить про стягнення в його користь з відповідачки понесених ним судових витрат по справі, що складаються із сплаченого при подачі позову до суду судового збору. В обгрунтування заявлений позовних вимог позивач покликається на те, що вони з відповідачкою уклали шлюб 30.09.2011 року, який рішенням суду від 30.06.2020 року розірвано. Під час шлюбу ними було придбано спірний автомобіль марки Опель, модель Корса 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який зареєстровано на відповідачку. Крім цього, ними було також придбано наступне рухоме майно: пилосос, вартістю 1000 грн; мультиварку, вартістю 1000 грн; пральну машину, вартістю 8000 грн; мобільний телефон, вартістю 7000 грн; кухонні меблі, вартістю 29000 грн; газову плиту, вартістю 12000 грн; кухонну витяжку, вартістю 4000 грн; духовку, вартістю 6000 грн; холодильник, вартістю 7000 грн; морозильну камеру, вартістю 5000 грн; шафу купе, вартістю 11000 грн; двоспальне ліжко, вартістю 13000 грн; ліжко дитяче, вартістю 4000 грн; шафу купе, вартістю 5000 грн; душову кабіну, вартістю 10000 грн; унітаз, вартістю 3000 грн; умивальник, вартістю 2000 грн., які перебувають у користуванні відповідачки. Як зазначає в позовній заяві позивач, відповідачка одноосібно, виключно у власних цілях використовує також і автомобіль, половину вартості якого в добровільному порядку відшкодовувати йому відмовляється, що і послужило підставою для його звернення до суду з даним позовом, який позивач просить задовольнити в повному обсязі позовних вимог. Ухвалою суду 22.02.2021 року про відкриття провадження у справі відповідачці надано строк для подання відзиву на даний позов та роз`яснено наслідки його неподання без поважних причин. Відповідачка [PERSON] 05.03.2021 року подала письмовий відзив на даний позов, яким заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні повністю. Свою позицію відповідачка та її представник мотивують тим, що дійсно сторонами за час спільного проживання у шлюбі було придбано спірні автомобіль, меблі, техніку та інші речі домашнього вжитку. Транспортний засіб перебуває у власності та розпорядженні відповідачки, вона згідна сплатити половину його вартості позивачу, проте не згідна з вартістю, яка визначена ним. Стосовно меблів, техніки та інших предметів домашнього вжитку, відповідачка стверджує, що вони придбавалися не в період спільного проживання в шлюбі з позивачем, такі його твердження являються надуманими і голослівними. Також відповідачка та її представник стверджують, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, з огляду на те, що автомобіль перебуває у власності та користуванні відповідачки, тому це вона повинна сплатити половину його вартості позивачу, а не навпаки, які він про це просить в позовній заяві. Позивач в судове засідання не з`явився, натомість надіслав письмове клопотання про розгляд справи за його позовом без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного: У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Положеннями ст.70 ч.1 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Шлюб між сторонами у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1693, укладено 30.09.2011 року, відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 30.09.2011 року. Розірвано вищевказаний шлюб, як зазначає позивач та не заперечує відповідачка, 30.06.2020 року рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області. Предметом спору в даній справі являється автомобіль марки Опель, модель Корса 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Відповідно до наданого позивачем як доказу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] від 23.07.2019 року, вказаний автомобіль зареєстровано на відповідачку [PERSON] . Як стверджує позивач та не заперечує відповідачка спірний автомобіль перебуває у постійному користуванні відповідачки. Позивач в позовній заяві визначив вартість транспортного засобу в сумі 5000 доларів США, що еквівалентно 140000 грн, виходичи з цін, що містяться на вебсайті Авторіа. В той же час позивач зазначив, що у разі заперечень щодо визначеної ним ціни зі сторони відповідачки, він зобов`язується заявити клопотання про проведення судової експертизи. Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідачкою не визнається визначена позивачем вартість спірного автомобіля. Однак позивач незважаючи на невизнання відповідачкою визначеної ним вартості спірного автомобіля, про що йому відомо, оскільки йому направлено відповідачкою копію відзиву на позов, не заявив клопотання про проведення судової експертизи, про зобов`язання заявити яке стверджував в позовній заяві. Можливості заявити вказане клопотання в судовому засіданні позивач себе позбавив, заявивши клопотання про розгляд справи у його відсутності. Суд вважає підставними твердження відповідачки та її представника стосовно тієї обставини, що позивачем не доведено факту придбання в період шлюбу за спільні кошти подружжя меблів, техніки та інших предметів домашнього вжитку, які являються предметом даного позову. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У відповідності\~до ст.129\~ч.3\~п.4\~Конституції України\~основними засадами\~судочинства є\~змагальність сторін\~та свобода\~в наданні\~ними суду\~своїх доказів\~і у\~доведеності перед\~судом їх\~переконливості.\~ Відповідно до ст.ст.76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також суд приймає до уваги, як підставні та підтверджені позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленою 05.10.2020 року при перегляді справи №537/78/19, аргументи відповідачки та її представника стосовно того, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, в частині визнання за ним права власності на спірний автомобіль, враховуючи те, що його титульним власником і фактичним користувачем є відповідачка. Відповідно до положень ст.4 ч.1 ЦПК України та ст.16 ч.1 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст.15 ч.1 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси Приписами ст.5 ЦПК України встановлено способи захисту, які застосовуються судом, а саме: здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема у постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17) звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачем, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення даного позову та визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль марки Опель, модель Корса 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , визнання за відповідачкою права власності на спірну техніку, меблі та інші речі домашнього вжитку, стягнення з позивача на користь відповідачки коштів в сумі 12000 грн, у зв`язку із перевищенням вартості частки спільного майна подружжя, що виділяється у власність позивачу, оскільки вищевказані позовні вимоги в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведені, тому в задоволенні даного позову слід відмовити повністю. Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: dismissed