Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач 20 жовтня 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] і просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями під [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він на протязі строку понад десять років, безперервно, відкрито проживає у вказаному будинку, позивач вважає, що він є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, адже претензій щодо володіння ним не отримував. Позивач зазначає, що спадкоємцем нерухомого майна є [PERSON] , який не заперечує проти визнання права власності за ним. Враховуючи наведені обставини, позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 22.10.2021 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до слухання у відкритому підготовчому судовому засіданні. Цією ухвалою учасникам справи визначено строк для подачі заяв по суті справи. Від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві вказав про можливість розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву у якому позов визнав повністю. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши додані до позовної заяви документи і матеріали, допитавши свідків, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.05.2008 постійно проживає в житловому будинку під [ADDRESS] . Згідно довідки Корюківського районного комунального підприємства «Рампа» бюро технічної документації спірний житловий будинок закінчений будівництвом на 100%, має 40% зносу, житлова площа будинку становить 29,4 м.кв., загальна площа 63,6 м.кв., є надвірні будівлі, сарай Б дерев`яний, погреб В цегляний. Інвентаризаційна вартість майна становить 81456,00 грн. Станом на травень 2008 року, позивачу не було відомо про власника житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] . Позивач не приховував факт знаходження майна в його володінні, тобто володіння здійснювалося відкрито. Зазначені обставними булди підтверджені свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] під час судового засідання. За період всього терміну проживання [PERSON] у вказаному будинку претензій щодо порушення права власності на житловий будинок чи земельної ділянки позивачу ніхто не висував. Судом також, зясовано, що в житловому будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] проживав [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщину після [PERSON] прийняла його дружина - [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , а її спадщину за заповітом прийняв [PERSON] . До складу спадщини [PERSON] , зокрема належить житловий будинок з господарськими будівлями під [ADDRESS] , який належав [PERSON] . [PERSON] свідоцтва на право на спадщину на житловий будинок разом із господарськими будівлями [ADDRESS] не отримував. Отже, належним відповідачем по справі є спадкоємець за заповітом [PERSON] . Згідно зі\~статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1, ч.4\~ст.344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст.\~15,\~16 ЦК, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Тобто, це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше, або, незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто, на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). З огляду на те, що [PERSON] , станом на травень 2008 року не знав про наявність власників будинку під [ADDRESS] , не знав про наявність спадкоємців в власників цього будинку, вселився в нього за відстуності заперечень з боку будь-кого, в матеріалах справи відстуні належні, допустимі та достовірні докази володіння позивачем спірним майном за договором, проживав у ньому протягом більше ніж десять років, користувався ним відкрито, вимог щодо повернення будинку у чию-небудь власність до нього не надходило, позивач не виїзжав з цього будинку та продовжував ним володіти та користуватися будинком, суд приходить до висновку про наявність повної сукупності всіх обставин, за яких можна вважати, що позивач має право на набуття права власності на набувальною давністю. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, та підлягає задоволенню. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, залишити за ним.

Outcome: approved