Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.04.2019 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про визнання незаконним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. На підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що з 29.11.2017 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді помічника генерального директора з договірної роботи, тендерних закупівель та матеріально-технічного постачання, з 14.06.2018 року переведений на посаду помічника генерального директора з договірної роботи і тендерних закупівель. Наказом від 11.01.2019 року № 7-к він був звільнений за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено запис в трудовій книжці. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, просить його скасувати та поновити його на роботі, оскільки звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, тобто він був відсутній на робочому місці з поважних причин. Так, він перебував на амбулаторному лікуванні в періоди з 20.11.2018 року по 07.12.21018 року, з 10.12.2018 року по 21.12.2018 року, з 22.12.2018 року по 01.01.2019 року, з 02.01.2019 року по 15.01.2019 року, з 16.01.2019 року по 24.02.2019 року та з 25.02.2019 року по 20.03.2019 року, що підтверджується листками непрацездатності, які він направляв на адресу відповідача рекомендованими листами. 18.03.2019 року він особисто прибув на ДП «Первомайськвугілля», де отримав оригінал своєї трудової книжки, ознайомився з наказом про звільнення та отримав копію зазначеного наказу. За приписами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.01.2019 року до дня поновлення на роботі. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн., оскільки незаконне звільнення призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти для себе та своєї родини. Він втратив душевний спокій, постійно знаходиться у роздратованому стані. Через запис в трудовій книжці не міг знайти нормальної роботи. 16 квітня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 17 квітня 2019 року ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху, позивачу був наданий строк для усунення недоліків. 22 квітня 2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви. 22 квітня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 22 травня 2019 року. Ухвалою судді від 22 квітня 2019 року було витребувано у відповідача докази, а саме, довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Первомайськвугілля» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, згідно якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на те, що на час прийняття наказу про звільнення від 11.01.2019 року доказів поважності причин відсутності на роботі в період з 22.12.2019 року по 11.01.2019 року позивачем не було надано. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то відповідач вважає, що зазначені вимоги заявлені після спливу тримісячного строку позовної давності, оскільки позивач вперше повинен був дізнатись про порушення своїх прав 11.01.2019 року, але позовну заяву ним до суду було подано лише 16.04.2019 року. Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи з 29.11.2017 року на посаді помічника генерального директора з договірної роботи, тендерних закупівель та матеріально-технічного постачання, з 14.06.2018 року переведений на посаду помічника генерального директора з договірної роботи і тендерних закупівель (а.с. 19-27). Наказом від 11.01.2019 року № 7-к він був звільнений за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено запис в трудовій книжці (а.с. 72-73). На запит позивача [PERSON] відповідач листом від 14.03.2019 року за № 01/1-173 повідомив, що трудова книжка знаходиться на підприємстві і буде вручена у разі особистого прибуття. 18.03.2019 року позивач особисто прибув на підприємство, де був ознайомлений з наказом про звільнення, отримав трудову книжку та копію наказу про звільнення (а.с. 72-73 Відповідно п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Судом встановлено, що позивач перебував на лікуванні в періоди з 20.11.2018 року по 07.12.21018 року, з 10.12.2018 року по 21.12.2018 року, з 22.12.2018 року по 01.01.2019 року, з 02.01.2019 року по 15.01.2019 року, з 16.01.2019 року по 24.02.2019 року та з 25.02.2019 року по 20.03.2019 року, що підтверджується листками непрацездатності, які позивач направляв на адресу відповідача рекомендованими листами, що підтверджується доказами про відправлення та отримання поштових відправлень (а.с. 28-55). Оскільки перелік поважних причин не визначений, то у кожному конкретному випадку це питання вирішується, виходячи з конкретних обставин. Водночас існують причини, що завжди визнаються поважними у разі відсутності працівника на роботі, які підтверджені документами чи показаннями свідків. Наприклад, хвороба працівника, затримка повернення працівника з відрядження, відпустки через погодні умови, затримка транспорту під час аварії, виклик швидкої допомоги до хворого члена родини, перебування в судових та правоохоронних органах за відповідним викликом (повісткою). В зазначеному випадку мало місце перебування позивача на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову [PERSON] про поновлення на роботі, оскільки при розгляді справи не знайшов підтвердження факт вчинення позивачем прогулу без поважних причин, а навпаки поважність причин його відсутності на робочому місці в зв`язку з хворобою доведена належними доказами. Згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Частиною четвертою цієї статті передбачено, що стягнення оголошується в наказі ( розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. При цьому судом встановлено, що згідно акту від 11 січня 2019 року, який був складений на підприємстві відповідача, підтверджується, що в телефонній розмові [PERSON] повідомив про те, що він хворіє, про що надасть лікарняний лист (а.с. 107). Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відомостей про те, чи є позивач членом первинної профспілкової організації та чи надавалась попередня згода виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації суду не надано. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки копія наказу про звільнення була вручена позивачу 18.03.2019 року (а.с. 72-73), а з позовом до суду позивач звернувся 16.04.2019 року, то строк звернення до суду з заявою про поновлення на роботі позивачем не пропущений. З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 235 КЗпП України при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року вимушений прогул працівника має місце при незаконному звільненні або незаконному переведенні, незаконному відстороненні від роботи, невиконанні рішення про поновлення на роботі, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні причин звільнення, яке перешкоджало працевлаштуванню працівника, відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасному укладенні трудового договору. Відповідно до довідки № 18/4-25-59 від 20.05.2019 року (а.с. 108), наданої відповідачем на виконання ухвали суду, розмір середньоденної заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню, відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, складає 629,42 грн., тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.01.2019 року по 25.07.2019 року в сумі 83712,86 грн. (629,42 грн. Х 133 робочих дня). Крім того, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача [PERSON] , які викликані його незаконним звільненням, йому заподіяні моральні страждання, які полягають в тому, що він втратив нормальних життєві зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти для себе та своєї родини. Він втратив душевний спокій, постійно знаходиться у роздратованому стані. Через запис в трудовій книжці не міг знайти нормальної роботи. При цьому суд, виходячи з характеру, глибини та тривалості заподіяних позивачеві моральних страждань, вимог розумності і справедливості, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 1000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також те, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору за подання цих позовних вимог, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1605,82 грн. ( 768,40 грн. - з позовних вимог немайнового характеру та 837,12 грн. з позовних вимог майнового характеру). На користь позивача з відповідача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с. 87). На підставі викладеного,

Outcome: partial