Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач 13 квітня 2021 року звернувся до суду із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] 13 жовтня 2012 року, від шлюбу спільних дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на ведення домашнього господарства, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, тому позивач просить шлюб між ним та відповідачкою розірвати. Ухвалою суду від 06 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив розірвати шлюб без надання строку на примирення (а.с.6). Відповідачка у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, просила суд після розірвання шлюбу відновити їй дівоче прізвище « [PERSON] » (а.с.17). Оскільки учасники справи висловили свою позицію щодо заявлених вимог у поданих до суду заявах та їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд ухвалив розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали шлюб 13 жовтня 2012 року (а.с.3), проте на час звернення до суду проживають окремо в різних населених пунктах. Від даного шлюбу сторони спільних дітей не мають. Згідно зі статтею 51 Конституції України та статтею 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно з ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Положеннями ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивач скористався своїм правом на добровільність шлюбу та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує, тому суд вважає встановленим, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно Березанським РВ ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 16 лютого 2021 року, відповідачка до укладення шлюбу з позивачем іменувалася прізвищем « [PERSON] ». Відтак, суд не вбачає підстав для зміни прізвища відповідачки на « [PERSON] ». На підставі ст. 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved