Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач 21.11.2018 року звернулася до суду в інтересах її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з позовом і просить позбавити відповідача батьківських прав, а також стягнути аліменти на утримання [PERSON] у розмірі по 1000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що неповнолітній син самостійно прийняв рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки батько участі у вихованні і утриманні не приймає, його життям, розвитком і здоров`ям не цікавиться, матеріальної допомоги не надає протягом 8 років, дитина проживає разом з нею та її чоловіком [PERSON] , якого неповнолітній вважає батьком та бажає, щоб він його усиновив. Мати рішення сина підтримала та звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що з 1998 року знаходилася з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. Від спільного проживання у них народився син - [PERSON] , [INFO] . У 2004 році сторони офіційно зареєстрували шлюб, але подальші шлюбні відносини у них не склалися, 05.08.2008 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу у 2009 році позивач змушена була залишити дитину у своєї матері та піти в рейс і заробити кошти для придбання житла для особистого проживання і проживання сина, оскільки відповідач не надавав матеріальної допомоги дитині. За кілька днів до дня народження дитини в 2009 році відповідач приїхав да матері [PERSON] та забрав дитину і відвіз до своєї матері, у якої дитина проживала на час перебування позивачки в рейсі з проміжком часу чотири через чотири місяці. Коли позивач поверталася, дитину забирала за своїм місцем проживання. З матір`ю відповідача у неї були прекрасні відносини. В 2011 неповнолітній пішов у 3 клас Одеського навчально-виховного комплексу «Гімназія №7-спеціалізована школа І ступеня з поглибленим вивченням англійської мови» Одеської міської ради. З того часу спілкування [PERSON] з сином зійшло нанівець. Позивач також повідомила, що ніколи не перешкоджадла спілкуванню сина з батьком, але останній самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, у період з 2011 року по 2018 рік відповідач бачив дитину 10-15 разів, за цей період часу відповідач не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема, не забезпечував необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням хлопчика, що негативно впливало на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкувався з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяв засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу. Замінив дитині рідного батька її чоловік - [PERSON] , у якого з ним прекрасні відносини. В 2018 році син звернувся до позивачки, щоб вона підтримала його в рішенні про позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки вважає, що батьком повинен значитися та особа, яка його виховує. Неповнолітній зустрівся з відповідачем та повідомив про своє рішення. Мати звернулася до суду з даними позовними вимогами. Наголосила, що раніше не мала наміру звертатися до суд з даним позовом, хоча мала на це право, звернулася лише після прохання сина, оскільки це його особисте рішення. Представник позивача підтримала позовні вимоги та пояснила, що звернення до суду з даним позовом є рішення самої дитини, якій майше 17 років, дитина має свою власну думку, свою позицію, свідомо оцінила ситуацію, яка склалася між ним і відповідачем, та виявив бажання позбавити батьківських прав щодо. Також представник зазначила, що нормальних батьківських відносин між неповнолітнім та [PERSON] вже не буде, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у частині стягнення аліментів, в частині позбавлення батьківських прав заперечував та пояснив, що в 2009 році позивач залишила дитину у її матері та поїхала налагоджувати своє особисте життя, дитина з 2009 року по 2011 рік проживав з ним та його матір`ю, повністю матеріально забезпечував дитину батько, хлопчик пішов у перший клас в школу «Гармонія», в другий клас в приватну школу на вулиці Щорса. Коли позивач забрала дитину на постійне місце проживання в Суворовський район, з неповнолітнім бачився час від часу, у них були теплі відносини. В 2018 році син повідомив його про своє рішення, яким хоче позбавити його батьківських прав. З того часу відносини між ними стали холодні, дитина постіно уникала зустрічей з ним, бачились лише тоді, коли дитина приїжджала до баби (матері відповідача). Представник відповідача у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, не заперечував щодо стягнення аліментів та заперечував щодо позбавлення батьківських прав та пояснив, що причини для позбавлення позбавлення батьківських прав [PERSON] відсутні, звернення до суду з позовними вимогами є безпідставними, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Представник органу опіки і піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього, суду пояснила, що на засіданні комісії органу опіки та піклування було встановлено, що відповідач участі у вихованні і утриманні сина не приймає, його життям, розвитком і здоров`ям не цікавиться, стосунків з ним не підтримує, не забезпечує сина харчуванням, медичном доглядом, не надає матеріальної допомоги, не бере участі у вихованні сина, а тому позовні вимоги вважала законними та такими, які підлягають задоволенню. Вислухавши сторони та їх представників, заслухавши у порядку ст.171 СК України думку неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , допитавши свідка [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, з 1998 року [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходилися у фактичних шлюбних відносинах, та у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №1294. У 2004 році сторони зареєстрували шлюб, однак подальші шлюбні відносини не склалися та вони їх припинили, а 05.08.2008 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] , виданого Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №412. Після розірвання шлюбу син проживав з позивачкою по кінець квітня 2009 року. З 30.04.2009 року позивачка працевлаштувалася за контрактом та почала ходити в рейси. З початку травня 2009 року по 2011 рік неповнолітній, на час перебування матері у відрядженнях, проживав у баби (матері відповідача) [PERSON] . Відповідно до довідок з місця навчання, [PERSON] , [INFO] р.н., навчався у приватній спеціалізованій школі «Гармонія» з 04.09.2009 року по 30.09.2010 року та ОЗОШ № 95 з 01.09.2010 року по 25.08.2011 року. У 2011 році неповнолітній син сторін повністю переїхав до матері та постійно по цей час проживає разом з нею, з вересня 2011 року навчається в Одеському навчально-виховному комплексі «Гімназія №7-спеціалізована школа І ступеня з поглибленим вивченням англійської мови» Одеської міської ради. З 2010 року позивачка знаходилася у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . Від спільного проживання у них народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Згодом, [INFO] року, шлюб було офіційно зареєстровано, що підтверджується свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] , виданого Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 866. Вихованням та\~підкуванням дитини\~з 2011\~року займається\~позивачка та\~її чоловік\~ [PERSON] . Згідно характеристики з місця проживання, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком [PERSON] , неповнолітнім сином [PERSON] та малолітньою дочкою [PERSON] , вихованням дітей займаються з чоловіком. [PERSON] дуже добре відноситься до дітей, спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, виявляє інтерес до їх внутрішнього світу. Діти увесь час охайні, добре вдягнуті та доглянуті. Інших осіб, які брали або беруть участь у виховані [PERSON] сусіди не бачили та не знають. [PERSON] разом зі своїм чоловіком повністю матеріально утримують дітей та проводять весь свій вільний від роботи час з дітьми. Згідно характеритики з місця навчання, [PERSON] навчається в 10 класі Одеського навчально-виховного комплексу «Гімназія №7-спеціалізована школа І ступеня з поглибленим вивченням англійської мови» Одеської міської ради. Має хороший фізичний і розумовий розвиток, високий рівень навчальних досягнень з усіх предметів. Вихованням та розвитком дитини займається матір [PERSON] , яка постійно бере участь у батьківських зборах. Вона спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, виявляє інтерес до його внутрішнього світу, привчає сина до праці, займається його додатковою освітою, особисто бере участь у вирішенні всіх питань, що виникають при навчанні в освітній установі. У вихованні сина їй допомагає її чоловік [PERSON] , який дуже добре відноситься до [PERSON] , у них прекрасні відносити та ставлення один до одного. Дитина весь час охайна, добре одягнута та доглянута. Рідний батько [PERSON] не приймає участі у навчальному процесі сина, не приходить на батьківські збори, досягненнями та знаннями сина не цікавиться. Згідно висновку №01-05-3/5вх. від 01.02.2019 року, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] . Опитаний у судовому засіданні в порядку ст.171 СК України неповнолітній [PERSON] зазначив, що рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] є його особистим рішенням, яке він обдумував біля двох років, оскільки з 2011 року з батьком практично втратив зв`язок, рідко спілкувався, батько не цікавився його життям та розвитком, він не знав ні чим син займається, що полюбляє, не цікавився його здоров`ям, коли хворіє, не пропонував йому матеріальної допомоги. Батьківський обов`язок по вихованню [PERSON] повністю взяв на себе [PERSON] , якого неповнолітній свідомо називає «батьком», а біологічного батька « [PERSON] ». Влітку 2018 року син звернувся до матері та вітчима і повідомив про своє рішення, родина його рішення підтримала та мати звернулася до суду з даними позовними вимогами. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] , котра є матір`ю відповідача [PERSON] , з наступних підстав: висловлена свідком думка про те, що рішення дитини щодо позбавлення батьківських прав є рішенням самої позивачки, котра здійснює психологічних вплив на хлопчика, а також ствердження, що неповнолітній син ні [PERSON] ні її чоловіку [PERSON] не потрібен, а потрібна лише спільна дочка, і [PERSON] бажає позбавити її сина [PERSON] впливу на неповнолітнього сина, є припущенням свідка, на яких не може грунтуватися рішення суду; її пояснення, що у квітні 2009 року [PERSON] виїхала за кордон та залишила неповнолітнього у своєї матері, відповідач поїхав і забрав дитину, хлопчик погано говорив, вона водила його до знайомого логопеда, перший рік хлопчик проживав з відповідачем, а потім в 2010 році вона забрала його до себе на виховання, повністю матеріально забезпечував дитину відповідач, позивачка приїжджала до дитини під час відпустки між рейсами на декілька днів, дитину не забирала, відносяться до 2009-2011 років, у той час, коли спростуванню підлягає ухилення батька у вихованні дитини в період 2011-2018 роки, та носять суперечливий характер, оскільки на запитання позивачки свідок повідомила, що [PERSON] під час відпустки між рейсами (2009-2011р.р.) забирала дитину на декілька тижнів; ствердження свідка, що в період з 2011 року по 2018 рік відповідач з неповнолітнім спілкувалися один два рази в місяць, суперечать іншим доказам та поясненням самої дитини, котра повідомляла, що дійсно періодично відвідував бабу і тільки в цей час до неї приїжджав батько та вони інколи спілкувались, що, на думку суду, було намаганням свідка (матері відповідача) посприяти участі сина у вихованні онука. Суд також не приймає до уваги як докази участі у вихованні фотографічні картки, які долучені стороною відповідача до матеріалів справи, оскільки зі слів опитаної дитини, половина фотокарток зроблена в один день багато років тому. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач ухилявся протягом останніх восьми років від виконання своїх обов`язків щодо утримання і виховання неповнолітнього сина, не проявляв відносно нього батьківської турботи, ухилявся від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, життям та розвитком неповнолітньої дитини не цікавився, нормальних стосунків з ним не підтримував, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, зокрема, не забезпечував необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням хлопчика, не спілкувався з ним у обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяв засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, та в цілому не виявляв будь-якої турботи про сина. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від\~виконання своїх\~обов`язків\~по вихованню\~дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Крім того, суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно\~пам`ятати,\~що основні\~інтереси дитини\~є надзвичайно\~важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності\~до вимог\~ст.171\~СК України,\~дитина має\~право на\~те,\~щоб бути\~вислуханою батьками,\~іншими членами\~сім`ї,\~посадовими особами\~з питань,\~що стосуються\~її особисто,\~а також\~питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Аналізуючи встановлені у судовому обставини у сукупності із зазначеними нормами Закону, що регулюють дані правовідносини, суд не вбачає підстав для застосування ч.3 ст.171 СК України, рішення суду у даному випадку не може бути постановлене всупереч думки дитини. Також суд, приймаючи рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, котрий протягом останніх восьми років самоусунувся від участі у вихованні сина, враховує передбачені ч.1 ст.166 СК України обмеження для батька та обов`язки дитини по утриманню батька, що визначені ст.172 СК України. Щодо вимог про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітного [PERSON] , [INFO] , з урахуванням визнання їх відповідачем, суд вважає вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки обов`язок по утриманню дитини покладено на обох батьків. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її Відповідно до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. \Частина третя статті 181 в редакції Закону №2037-VIII від 17.05.2017\. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, у відповідності з ч.1 ст.183 СК України, визначається судом. Згідно ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. \Частина друга статті 184 в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018\ Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. \Частина друга статті 182 в редакції Законів № 2901-IV від 22.09.2005, № 2037-VIII від 17.05.2017\. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. \Частина перша статті 191 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2037-VIII від 17.05.2017\. Згідно вимог ч.2\~ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідач не спростував належними і допустимими доказами зазначені позивачем обставини, надані фотографічні картки разом з сином зроблені у період 2010-2011 роки і не спростовують зазначені позивачем обставини ухилення батька від участі у вихованні дитини. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідач останні роки у вихованні дитини участі не приймає, не цікавиться його станом здоров`я, матеріальними та побутовими потребами, від виконання своїх батьківських обов`язків самоусунувся, що підтвердив опитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] . Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов`язку по утриманню та вихованню дітей, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України Про судовий збір, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України. Згідно ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved