Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 листопада 2015 року пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 7867,2084 євро, що за офіційним курсом Національного банку України становить 201636,5512 гривень. Обгрунтовує позов тим, що постановою Тернопільського міського суду від 11 червня 2002 року з відповідача в її користь стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі ? частин всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 22 квітня 2002 року і до досягнення повноліття. На підставі зазначеної постанови судом видано виконавчий лист №2-3307 від 13 червня 2003 року та Другим відділом ДВС Тернопільського міського управління юстиції 16 липня 2003 року відкрито виконавче провадження № 2810318. Однак, відповідач аліменти не сплачує, має заборгованість, яка станом на 07 грудня 2013 року становить 25839,93 євро, що еквівалентно 2301215 гривень. Виходячи з розміру щомісячних платежів, які підлягали стягненню щомісячно, в період з квітня 2002 року по грудень 2013 року, неустойка в розмірі 1% від платежів, які підлягали сплаті у відповідний період, становить 7867,2084 євро. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача неустойку в розмірі 7867,2084 євро, що станом на 12 квітня 2017 року еквівалентно 224608,799 гривень, а також 3711 гривень витрат на послуги перекладача. Позивач [PERSON] в судове засідання подала заяву, в якій просила слухати справу в її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Судом неодноразово вживалися заходи щодо повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд справи, з метою забезпечення його права на особисту участь у судовому засіданні чи надання ним письмових пояснень, у тому числі ухвалою суду від 07 грудня 2015 року з цього приводу було надіслано судове доручення компетентному суду Республіки Італія, яке 28 березня 2017 року повернуто суду без виконання. У судове засідання [PERSON] не з'явився. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Постановою Тернопільського міського суду Тернопільської області від 11 червня 2002 року з [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ? частин всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з 22 квітня 2002 року до досягнення дитиною повноліття. Як убачається з відповіді Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України від 23 листопада 2005 року щодо розгляду звернення [PERSON] повідомлено, що 17 лютого 2005 року в приміщенні консульського відділу Посольства України в Італійській Республіці [PERSON] був вручений лист ВГІРФО УМВС України в Тернопільській області від 17 грудня 2004 року, де містилась інформація про покладені на нього рішенням Тернопільського міського суду зобовязання виплачувати аліменти на користь неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до повідомлень Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції № 19/7277/18 від 03 березня 2010 року та №19/5108/18 від 12 лютого 2014 року [PERSON] повідомлено про заборгованість за аліментами згідно з виконавчим листом №2-3307, яка станом на 05 березня 2010 року складає 64508,75 гривень та станом на 07 грудня 2013 року 25839,93 євро, що еквівалентно 2301215 гривень. Згідно з актом нарахування заборгованості по аліментах від 07 вересня 2015 року №30/21826/12, виконаного Другим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції загальний розмір заборгованості [PERSON] за період з 22 квітня 2002 року по 07 грудня 2013 року становить 25839,93 євро, що еквівалентно 2301215 гривень. Як убачається з відповіді Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19 червня 2015 року №1274-0-3-15/20.3, у звязку із одержанням відомостей про доходи боржника за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2004 року, державним виконавцем 05 червня 2015 року нараховано заборгованість [PERSON] по аліментах за період з 22 квітня 2002 по 07 грудня 2013 року (на момент досягнення дитиною повноліття), яка становить 225375,03 гривень, що за курсом Національного банку України становить 24793,50 євро. Подальше виконання рішення суду буде організовано відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до листа №8162 від 06 травня 2015 року слідчим відділенням СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012210010010000529 від 18 грудня 2012 року, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, у звязку з чим зібрано відомості про розмір доходів, місця роботи та місця проживання [PERSON] Також, матеріалами справи підтверджено, що з 2002 року [PERSON] проживає та працює в Італії. Як убачається з відповіді Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області № 6703 від 01 березня 2017 року, 21 лютого 2017 року представнику [PERSON] [PERSON] вручено повідомлення про заборгованість за аліментами, розмір якої на 20 лютого 2017 року становить 24230,55 євро. Станом на 28 лютого 2017 року заборгованість не погашена. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обовязку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобовязань. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2022цс15. Відповідно до акту нарахування заборгованості по аліментах від 07 вересня 2015 року №30/21826/12, виконаного Другим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції розмір аліментів (щомісячно) становив: за 2002 рік 134,3 євро за 2003 рік 100,7 євро, за 2004 рік 156,35 євро, за 2005 рік 92 євро, за 2006 рік 174,7 євро, за 2007 рік 187,7 євро, за 2008 рік 212,35 євро, за 2009 рік 208,9 євро, за 2010 рік 220 євро, за 2011 рік 231,77 євро, за 2012 рік 236,5 євро, за 2013 рік 231,6 євро. Як убачається із виконаного позивачем розрахунку неустойки (пені) загальна сума заборгованості по аліментах з 22 квітня 2002 року по 07 грудня 2013 року, пеня нарахована за кожним періодичним платежем окремо відповідно до сум, що вказані в акті державного виконавця від 07 вересня 2015 року №30/21826/12, починаючи з квітня 2002 року по грудень 2013 року. При цьому за квітень 2002 року пеня нарахована за 30 днів, хоч відповідно до постанови суду аліменти стягнуті з 22 квітня 2002 року. Тому неустойка повинна нараховуватись з дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати, тобто з 22 квітня 2002 року. Тобто, виходячи з визначеного державним виконавцем розміру аліментів за квітень 2002 року, пеня за прострочення їх сплати за квітень 2002 року (починаючи з 22 квітня 2002 року) становить 12,09 євро. Відтак, загальний розмір неустойки (пені) з квітня 2002 року по грудень 2013 року становить 7839 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 12 квітня 2017 року, за яким позивач обраховувала ціну позову відповідно до поданих нею уточнень до позовної заяви (28,55 гривень за 1 євро), становить 223803,45 гривень. Жодних доказів на спростування обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, а також доказів відсутності вини у виникненні заборгованості за аліментами, відповідач суду не надав. За вказаних обставин суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача пені в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 22 квітня 2002 року по 31 грудня 2013 року в розмірі 223803,45 гривень, тому позов [PERSON] в цій частині підлягає до часткового задоволення. Разом з тим, суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення 3711 гривень витрат на послуги перекладача, оскільки згідно з наданими позивачем квитанціями ці витрати були понесені у 2007 2014 роках, а позов предявлено до суду лише 23 листопада 2015 року. З якою метою здійснювались переклади в період 2007 2014 років, позивачем не обґрунтовано, жодних доказів із цього приводу не надано. Витрати на переклад документів у даній справі в розмірі 2100 гривень компенсовані державою відповідно до ухвали суду від 29 березня 2016 року. Наданий позивачем товарний чек від 29 вересня 2016 року про оплату перекладу в сумі 160 гривень не містить даних для ідентифікації за який саме переклад та яких документів оплачувались ці кошти. За вказаних обставин вимоги [PERSON] про стягнення 3711 гривень витрат на послуги перекладача до задоволення не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення в дохід держави понесений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 196 201 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial