Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], предявив до суду позов до [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним заповіту [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 144 від 01 лютого 2010 року, згідно якого спадкодавець все належне їй майно заповіла відповідачу [PERSON] В обґрунтування позову зазначає, що у вересні 2015 року з позовної заяви [PERSON] до нього та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування дізнався про існування заповіту від 01 лютого 2010 року, згідно якого його мама заповіла все належне їй майно [PERSON] Вважає, що заповіт є незаконним, оскільки не підписаний [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити у повному обсязі, просили призначити експертизу справжності підпису, виконаного на заповіті [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченнях на цивільний позов, зазначивши, що [PERSON] не прийняв спадщину, оскільки в шестимісячний строк не звертався до нотаріуса, а також не проживав на момент смерті разом із матірю, тому його права не порушені. Крім того, закінчився строк позовної давності, оскільки про існування заповіту позивачу було відомо ще у 2010 році. Просив суд відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає [PERSON] як талановитого художника та хорошу людину, яка не звертає увагу на деталі, зокрема, і щодо прийняття чи неприйняття спадщини. Аналогічні покази дав свідок [PERSON] Треті особи - [PERSON] та приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилися. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, установив такі обставини: Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ИД № 106627 від 09 серпня 2010 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, 08 серпня 2010 року у віці 75 років [PERSON] померла . Після її смерті була заведена спадкова справи № 60/2011. Відповідно до матеріалів спадкової справи із заявами про прийняття спадщини після смерті останньої звернулися діти померлої: 27 січня 2011 року - [PERSON], та 08 лютого 2011 року - [PERSON] яка є інвалідом третьої групи. Відомості про прийняття спадщини позивачем в матеріалах спадкової справи відсутні. Згідно витягу зі Спадкового реєстру № 25981133, сформованого нотаріусом під час заведення спадкової справи, [PERSON] складала за життя три заповіти. Згідно останнього заповіту, який був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 01 лютого 2010 року за реєстровим № 144, [PERSON] заповіла усе належне їй майно на користь сина [PERSON] Отже, відповідно до матеріалів спадкової справи, [PERSON] є спадкоємцем 5/6 часток усього майна, яке належало його матері за заповітом, а [PERSON] - 1/6 частки, що складає належний їй за законом розмір обов'язкової частки. 16 липня 2015 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 від ? частки житлового будинку з відповідною частковою надвірних будівель і споруд, за адресою: м. Тернопіль, вул. Новий Світ, 79. Згідно з ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від ї прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до\~\~ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, звертаючись до суду із позовом про визнання заповіту недійсним, позивач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів того, що він прийняв спадщину після смерті своєї матері, в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 1268-127 ЦК України. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права особи, яка звертається до суду. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач є відповідальним за це. Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Виходячи зі змісту вказаних норм права, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Обставину дійсного (реального) порушення відповідачем субєктивного права позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Враховуючи те, що [PERSON] у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини не прийняв спадщину, оскільки з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, доказів постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини суду не надав, а тому суд приходить до переконання, що в силу ст. ст. 3, 10, 60 ЦПК України, позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його охоронюваних законом прав, суб'єктивні спадкові права якої порушені у зв'язку із вчиненням заповіту. За таких обставин, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним до задоволення не підлягає. Враховуючи те, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним не підлягає до задоволення у звязку з не доведеністю порушення його прав, тому немає підстав для застосування строку позовної давності. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 15, 1217, 1223, 1268, 1269, 1270 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed