Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.12.2012 р. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 240000,00 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 19 травня 2012 р. позивачем було передано відповідачу [PERSON] грошову суму в розмірі 240000,00 грн. із строком повернення до 14.08.2012 р., про що відповідачем було видано письмову розписку від 19.05.2012 р., в якій зазначено про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 240000,00 грн. В зазначений в розписці термін, відповідач борг не повернув. Борг відповідача становить 240000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних. Тому, враховуючи те, що відповідач не виконав взятого на себе зобов'язання щодо повернення отриманої суми позики, позивач просив стягнути 240000,00 грн. основної суми боргу, 3% річних від простроченої суми боргу - 2465,75 грн., а всього стягнути з відповідача 242465 грн. 75 коп. Також просив стягнути судовий збір у розмірі 3219,00 грн. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.03.2013 р., позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - було задоволено. Стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] 240000,00 грн. заборгованості, 3% річних в сумі 2465,75 грн., судовий збір в сумі 3219,00 грн., а всього стягнути 245684,75 (двісті сорок п'ять тисяч шістсот вісімдесят чотири) грн. 75 коп. [PERSON] 12.04.2016 р. надіслав до суду заяву про перегляд заочного рішення. В заяві зазначив, що він є батьком відповідача [PERSON] 27.10.2011 року Солом'янським РУГУ МВС України в м.Києві було порушено кримінальну справу за фактом зникнення сина. Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 08.10.2013 р. [PERSON] визнано безвісно відсутнім з 01.12.2011 р. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.12.2015 р. оголошено [PERSON] померлим. Він є спадкоємцем після смерті сина. Син не міг з'явитись в судове засідання, оскільки був визнаний безвісно відсутнім. Ухвалою суду від 27.04.2016 р., заяву правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22.03.2013 р., було задоволено. Скасовано заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22.03.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 19.07.2016 р. було замінено відповідача [PERSON] на [PERSON]. 28.09.2016 р. позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з [PERSON] суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, яка складає 1606502,28 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача послався на те, що договір позики між позивачем та померлим [PERSON] викликає сумніви, оскільки станом на момент написання (підписання) розписки, [PERSON] було оголошено безвісно відсутнім, що дає підстави вважати, що текст розписки, а також підпис, було зроблено не ним, а іншою особою. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, врахувавши їх доводи та вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 15.12.2017 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що згідно копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, наданої позивачем на підтвердження своїх вимог, 19.05.2012 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено у письмовій формі договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] 240000,00 грн., строк повернення коштів визначено до 14.08.2012 р. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження свого права на пред'явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду копію розписки від 19.05.2012 р., яка, на думку позивача, свідчить про отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 240000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] взятого на себе зобов'язання щодо повернення отриманої суми позики за договором позики, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, яка складає 1606502,28 грн. (відповідно до поданої 28.09.2016 р. заяви про уточнення позовних вимог). Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08.10.2013 р., задоволено заяву [PERSON], зацікавлені особи: [PERSON], [PERSON], Головне управління юстиції в м. Києві про визнання особи безвісно відсутньою. Визнано [PERSON], [INFO] безвісно відсутнім з 01.12.2011 р. Даним рішенням встановлено наступні обставини. Так, 31.10.2011 р. [PERSON], [INFO], що проживав за адресою: [ADDRESS] пішов з дому та не повернувся. По факту зникнення [PERSON], 27.10.2011 р., Солом'янським РУ ГУМВС України в м. Києві була відкрита оперативно-розшукова справа № 09-2060. Місцезнаходження [PERSON] не встановлено, що підтверджується довідкою Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві від 05.02.2013 р. З матеріалів розшукової справи № 09-2060 вбачається, що 13.11.2011 р. винесено постанову про заведення оперативно-розшукової справи та оголошено державний розшук [PERSON]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.12.2015 р., заяву [PERSON], зацікавлені особи: [PERSON], Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання особи померлою, задоволено. Оголошено [PERSON], [INFO], уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], постійно проживаючим в квартирі [ADDRESS], померлим. Днем смерті [PERSON], [INFO] вважати день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з даних свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 12.02.2016 р., [PERSON] помер [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 7. Згідно даних свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Жовтневим ЗАГС 01.08.1992 р., [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи, в П'ятій київській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 253/2016 після смерті [PERSON], 1992 р. народження, який помер [INFO] та на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно вищевказаної спадкової справи єдиним спадкоємцем за законом майна померлого є його батько, [PERSON], [INFO], який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] є правонаступником відповідача [PERSON] Ухвалою суду від 08.02.2017 р. за клопотанням представника відповідача, по справі було призначено судову-почеркознавчу експертизу. Проведення даної експертизи доручено ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 2609/30529/12-ц (2-1548/17) №2268, складеного 11.07.2017 р. експертом ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа», рукописний текст розписки від 19 (14) травня 2012 року, складеної від імені [PERSON] про отримання у [PERSON] грошей в сумі 240000 гривень, електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний [PERSON]. Підпис від імені [PERSON] в розписці від 19 (14) травня 2012 року про отримання у [PERSON] грошей в сумі 240000 гривень, електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний [PERSON]. 23.11.2017 р. до суду від представника відповідача надійшло клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, в якій представник просив призначити по справі повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, посилаючись на те, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08.02.2017 р. у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». Експертом - [PERSON] надано висновок судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №2609/30529/12 (2-1548/17) №2268 від 11.07.2017 р. Відповідно до відомостей з Державного Реєстру атестованих судових експертів, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта - [PERSON], станом на момент проведення вищезазначеної експертизи було недійсне. Ухвалою суду від 23.01.2018 р., призначено по справі повторну судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: -Чи виконаний рукописний текст у розписці від 19.05.2012 року [PERSON], чи іншою особою? (а.с.4). -Чи виконано підпис від імені [PERSON] в розписці від 19.05.2012р. [PERSON] чи іншою особою (а.с.4)? 21.06.2018 р. до суду надійшло повідомлення №3011/3012/18-32/3013/18-33 від 19.06.2018 р. Київського науково-дослідного інституту судових експертизи (КНДІСЕ) про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки не надано оригіналу досліджуваної розписки від імені [PERSON] від 19.05.2012 р. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд не приймає до уваги висновок судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 2609/30529/12-ц (2-1548/17) №2268, складений 11.07.2017 р. експертом ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» [PERSON], оскільки даний висновок викликає сумніви в його правильності, так як встановлено, що свідоцтво експерта - [PERSON] на час проведення вищезазначеної експертизи було недійсне. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме не доведено факту укладання договору позики від 19 (14).05.2012 р., за яким останній передав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 240000,00 грн. Згідно даних свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 12.02.2016 р., [PERSON] помер [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 7. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України). З точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При спадкуванні борги спадкодавця - це майнові зобов?язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати це зобов?язання. Обов?язок доказувати борги померлого накладається на самого кредитора. Тобто, кредитор, що звернувся до спадкоємців, зобов?язаний представити документи, що підтверджують його вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредитор вправі протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, звернутися зі своїми вимогами по боргах спадкодавця до його спадкоємців незалежно від наступу строків вимоги. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16, яка з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватись судами. Виходячи з даної правової позиції звернення до суду кредитора спадкодавця з позовом до спадкоємця про стягнення заборгованості за договором позики не може вважатися належним способом захисту порушеного права кредитора, оскільки правовідносини між кредитором і позичальником припинилися у зв'язку зі смертю останнього, а його спадкоємці сторонами даного договору не були. Судовий же спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред'явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно, яке було передане їм у натурі. При цьому закон не передбачає форму, в якій має бути здійснена відмова спадкоємців задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу. Тому саме по собі невиконання спадкоємцями вказаної вимоги може свідчити про їх відмову. Доказом відмови спадкоємця, тобто до [PERSON] від виконання вимоги кредитора в даній справі є невизнання ним пред'явленого до позову про стягнення заборгованості за договором позики. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, в зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed