Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач 14.10.2014 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування спричиненої моральної шкоди, при цьому просив поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду з даним позовом. Після збільшення позовних вимог 20.02.2015 р., уточнення позовних вимог 15.05.2015 р. просив: 1) скасувати наказ № 20-к від 02.09.2014 р. про звільнення його з роботи; 2) поновити його на роботі на посаді старшого єгеря Тисменицької районної організації УТМР; 3) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.09.2015 р., у розмірі 18808,66 грн.; 4) стягнути з відповідача на його користь 60000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди, при цьому просив поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду з даним позовом. Просив також стягнути витрати за надання правової допомоги у розмірі 2000 грн. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 16.07.2011 р. відповідно до рішення зборів Тисменицької районної організації УТМР він був призначений на посаду старшого єгеря. Згідно оскаржуваного наказу голови Івано-Франківської обласної організації УТМР [PERSON] від 02.09.2014 р. його з 02.09.2014 р. звільнено із займаної посади старшого єгеря відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України у звязку із втратою довіри. Зазначений наказ вважає незаконним, оскільки у порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України він звільнений під час перебування на лікарняному. Звільнення працівника з порушенням встановленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення і тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Тому наявні підстави для його поновлення на роботі відповідно до вимог ст.235 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 18808,66 грн., з якого 1367 грн. за вересень 2014 р., по 1500 грн. за сім місяців з жовтня 2014 р. до квітня 2014 р. включно, 168,42 грн. індексації за 08.09.2014 р., 1988 грн. недоплати по зарплаті (перерахування на банкомат Ощадбанку), 1376 грн. оплати по лікарняних листках непрацездатності. Незаконним звільненням з роботи відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, яку оцінив у 60000 грн. Оскільки наказ про звільнення він отримав лише 18.09.2014 р., тому з поважних причин пропустив місячний строк на його оскарження, який просив поновити. Позивач та його представники у судовому засіданні уточнений позов підтримали і просили його задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що необґрунтованим є твердження позивача про ознайомлення з наказом про звільнення 18.09.2014 р., оскільки останній зранку 02.09.2014 р. був присутній на засіданні президії обласної організації УТМР і йому було відомо про прийняття президією рішення щодо його звільнення з роботи з посади старшого єгеря за п.2 ст.41 КЗпП України у звязку із втратою довіри; тоді ж позивачу в присутності членів президії зачитано наказ про його звільнення з роботи, який [PERSON] відмовився отримати; крім того, 10.09.2014 р. позивач також відмовився отримати наказ про звільнення; з приводу цього були складені відповідні акти. Вважають, що при звільненні позивача відповідач не порушив вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки встановлено, що позивач лише о 14 год. 30 хв. 02.09.2014 р. звернувся до дільничного лікаря-терапевта, і йому дійсно був виданий листок непрацездатності серії АГМ № 412767 від 02.09.2014 р., що підтверджується відповіддю Тисменицької МЛ від 06.10.2014 р. При цьому керівництву Івано-Франківської ОО УТМР не було відомо про те, що позивач у день звільнення отримав лікарняний листок, що позбавило відповідача можливості скасувати наказ про звільнення від 02.09.2014 р. та звільнити позивача на наступний день після закінчення строку перебування на лікарняному. Оскільки позивач ще 02.09.2014 р. відмовився від отримання наказу про звільнення, він пропустив місячний строк для звернення до суду з даним позовом. У звязку з необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог просили відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] 16.07.2011 р. відповідно до рішення зборів Тисменицької районної організації УТМР призначений на посаду старшого єгеря Тисменицької районної організації УТМР. Згідно оскаржуваного наказу голови Івано-Франківської обласної організації УТМР [PERSON] від 02.09.2014 р. позивача з 02.09.2014 р. звільнено із займаної посади старшого єгеря відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України у звязку з втратою до нього довіри (а.с.154). Судом встановлено, що позивач у звязку з поганим самопочуттям та погіршенням стану здоровя знаходився на обстеженні та амбулаторному лікуванні у Тисменицькій міській лікарні з 01.09.2014 р. до 05.09.2014 р. Позивачу 01.09.2014 р. проведена фіброгастродуоденоскопія, 02.09.2014 р. зранку він прийшов на прийом до дільничного терапевта, який, повернувшись з обходу дільниці після обіду, виписав позивачу листок непрацездатності; з 02.09.2014 р. до 05.09.2014 р. позивач амбулаторно лікувався з перебуванням на листку непрацездатності. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копією листка непрацездатності серії АГМ № 412767 від 02.09.2014 р. (а.с.15), довідкою Тисменицької МЛ та копією результатів обстеження (а.с.100, 84), повідомленням головного лікаря Тисменицької МЛ (а.с.134), копією повідомлення головного лікаря Тисменицької МЛ на імя голови президії Івано-Франківської ОО УТМР (а.с.28). У відповідності з вимогами ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника. Відповідно до вимог п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) р озірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. При вирішенні даного спору суд враховує також правову позицію Верховного Суду України, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21.05.2014 р. у справі № 6-33цс14, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обовязків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч.3 ст.40, ч.2 ст.41 КЗпП України заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. Встановлена у судовому засіданні обставина, якою сторона відповідача обґрунтовувала свої заперечення проти позову та яку підтвердили допитані в судовому засіданні свідки відповідача, стосовно того, що позивач до обіду 02.09.2014 р. перебував на засіданні президії Івано-Франківської ОО УТМР, де обговорювалось питання щодо його звільнення, не спростовує встановленого судом факту незаконності звільнення позивача під час його перебування на лікарняному, тобто з порушенням установленого законом порядку. Щодо посилання сторони відповідача на те, що позивачу, який зранку 02.09.2014 р. був присутній на засіданні президії ОО УТМР і йому було відомо про прийняття президією рішення щодо його звільнення з роботи з посади старшого єгеря за п.2 ст.41 КЗпП України у звязку із втратою довіри, де йому в присутності членів президії зачитано наказ про звільнення з роботи, який позивач відмовився отримати 02.09.014 р. та 10.09.2014 р., про що складені відповідні акти, суд зазначає наступне. Відмова позивача, який є емоційно неврівноваженою людиною, від отримання копії наказу про його звільнення у звязку із втратою довіря, не звільняє відповідача від передбаченого ч.2 ст.47 КЗпП України обовязку видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи у день звільнення. Ніщо не заважало відповідачу після відмови позивача від отримання наказу тоді ж 02.09.2014 р. надіслати копію наказу позивачеві рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення. Судом встановлено, що копію оскаржуваного наказу позивач отримав поштою лише 18.09.2014 р. (а.с.10). З огляду на викладене суд вважає, що позивачу, який з поважних причин пропустив місячний строк для звернення до суду, відповідно до вимог ст.234 КЗпП України цей строк слід поновити. Що стосується твердження відповідача про те, що умисне приховання позивачем листка непрацездатності, неповідомлення відповідачу про перебування на лікарняному не дозволили адміністрації скасувати наказ від 02.09.2014 р. та звільнити позивача на наступний день після закінчення строку перебування на лікарняному, то суд вважає таке твердження голослівним, оскільки після звільнення з роботи припинились обовязки позивача як працівника по відношенню до відповідача. З огляду на викладене, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що звільнення позивача відбулось з порушенням установленого законом порядку, та приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та про поновлення на попередній роботі. Третя позовна вимога про стягнення з відповідача 18808,66 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.09.2015 р., підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Суд зауважує, що у своєму розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач допустив помилку, оскільки заявлені ним до стягнення суми у підсумку складають 15399,42 грн., а не 18808,66 грн. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки (а.с.92) суд визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 1529,41 грн. (1558,76 грн. за липень 2014 р. + 1500,06 грн. за серпень 2014 р. = 3058,82 : 2), а середньоденна зарплата становить 71,13 грн. (3058,82 : 43 робочих дні). При цьому тривалість робочого часу визначена листами Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/о/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та від 09.09.2014 р. № 10196/о/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік». Розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу наступний: 1493,73 грн. за вересень 2014 р. (21 р.д. (за мінусом одного робочого дня) х 71,13) + 1635,99 грн. за жовтень 2014 р. (23 р.д. х 71,13) + 1422,60 грн. за листопад 2014 р. (20 р.д. х 71,13) + 1635,99 грн. за грудень 2014 р. (23 р.д. х 71,13) + по 1422,60 грн. за січень та лютий 2015 р. (20 р.д. х 71,13) + по 1493,73 грн. за березень і квітень 2015 р. (21 р.д. х 71,13) = 12020,97 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 12020,97 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.09.2014 р. до 30.04.2015 р. (за заявлений позивачем період часу), а також 168,42 грн. індексації за 08.09.2014 р., яка нарахована, але не виплачена позивачу (а.с.103), з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків та платежів. Решту заявлених позивачем сум суд вважає необґрунтованими, а перебування позивача на лікарняному під час вимушеного прогулу суд не враховує при підрахунку середнього заробітку. Заявлена позивачем остання вимога про відшкодування моральної шкоди також підлягає до часткового задоволення. Встановлено, що неправомірними діями відповідача, які виразились у незаконному звільненні позивача з роботи, останньому спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у звязку з протиправною поведінкою щодо нього, втраті нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог розумності і справедливості та враховує характер неправомірних дій відповідача, глибину душевних страждань позивача. Суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути у користь позивача 2000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. З відповідача слід стягнути на користь позивача 2000 грн. витрат на правову допомогу, які документально підтверджені (а.с.155), та в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 974,40 грн. (243,60 грн. за вимогу про визнання незаконним наказу + 243,60 грн. за вимогу про поновлення на роботі + 243,60 грн. за вимогу про стягнення втраченого заробітку + 243,60 грн. за вимогу про відшкодування моральної шкоди). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.3, 47 ч.2, 232, 233 ч.1, 234, 235, 237-1 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листів Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/о/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та від 09.09.2014 р. № 10196/о/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік»,

Outcome: partial