Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач 27.07.2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що в провадженні Новокодацього ВП\~ДВП ГУНП\~України у\~Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження №12016040690000013\~від 01.01.2016 року про вчинення кримінального правопорушення за обвинуваченням [PERSON] за 2 ст. 15 та ч. 1 ст. 115 КК України. 01.01.2016 року, біля 15 год. 20 хв., у [PERSON] , що знаходились у кімнаті будинку [ADDRESS] , на ґрунті особистих неприязних відносин раптово винила сварка із співмешканцем [PERSON] , яка перейшла в бійку та під час якої у [PERSON] , раптово виник умисел спрямований на умисне вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме [PERSON] . Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме [PERSON] діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, [PERSON] , узяла металеву сокиру для рубки дров, нанесла не менше 6 ударів сокирою по голові та тілу потерпілого, від яких [PERSON] втратив свідомість та не подавав ознак життя. [PERSON] , усвідомлюючи, що довела свій злочинний умисел до кінця, викликала карету швидкої допомоги, по приїзду якої [PERSON] був госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечнікова» та, внаслідок надання йому своєчасної медичної допомоги, смерть останнього не настала. Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2019 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого 2 ст. 15 та ч. 1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у вигляді семи років позбавлення волі. Постановою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 25.06.2020 року дії [PERSON] було перекваліфіковано на ст. 124 КК України, визнано винною у вчиненні даного злочину та призначено покарання у вигляді одного року шести місяців обмеження волі. Внаслідок кримінального правопорушення позивачу спричинено матеріальну шкоду, а саме: витрати на ліки та медикаменти у розмірі 52975,10 грн. Крім того, позивач переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, обурення, тривоги, болю та страху за своє здоров`я та життя, моральну шкоду позивач оцінює в 500000,00 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 52975,10 грн. та моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн. Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Зі змісту вироку вбачається, що при розгляді кримінального провадження відносно [PERSON] цивільний позов [PERSON] не розглядався. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. У судовому засіданні 04.02.2021 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче судове засідання було закрито, призначено розгляд справи по суті. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 09.04.2021 року позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 09.04.2021 року просила відмовити у задоволенні позову. У відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що позивач вводить суд в оману, не підтверджуючи зазначене жодними доказами, просила суд відмовити у задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2019 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого 2 ст. 15 та ч. 1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у вигляді семи років позбавлення волі (а.с. 15-18). Вказаним вироком встановлено, що 01.01.2016 року, біля 15 год. 20 хв., у [PERSON] , що знаходились у кімнаті будинку [ADDRESS] , на ґрунті особистих неприязних відносин раптово винила сварка із співмешканцем [PERSON] , яка перейшла в бійку та під час якої у [PERSON] , раптово виник умисел спрямований на умисне вбивство, узяла металеву сокиру для рубки дров, нанесла не менше 6 ударів сокирою по голові та тілу потерпілого, від яких [PERSON] втратив свідомість та не подавав ознак життя, чим спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді: тяжкої відкритої\~проникаючої черепно-мозкової\~травми,\~забію головного\~мозку 3-го\~ступеню,\~пневмооцефалії,\~перелому потиличної\~кістки праворуч\~з переходом\~на основу\~черепа (травматична\~ампутація частини\~потиличної кістки\~праворуч),\~масивної скальповано-рубленої\~рани в\~потиличній області\~праворуч (в\~проекції перелому),\~з розвитком\~загрозливих для\~життя явищ\~(втрата\~свідомості \~кома 1,\~порушення зовнішнього\~дихання \~трахеотомія),\~які відноситься\~до тяжких\~тілесних ушкоджень;\~крайового перелому\~акроміального відростку\~правої ключиці\~без зміщення\~уламків та\~різаної рани\~в наплічній\~області праворуч,\~яка розташована\~в проекції\~перелому,\~які відносяться\~до ушкоджень\~середньої тяжкості;\~масивної скальповано-рубленої\~рани на\~шиї праворуч,\~різаної рани\~правої щоки,\~різаної рани\~у правій\~наплічній області\~та непроникаючої\~забійно-рубленої\~рани на\~задній поверхні\~грудної клітини\~в проекції\~правої лопатки\~(як\~кожне окремо),\~які відноситься\~до легких\~тілесних ушкоджень (а.с. 12). Постановою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 25.06.2020 року дії [PERSON] було перекваліфіковано на ст. 124 КК України, визнано винною у вчиненні даного злочину та призначено покарання у вигляді одного року шести місяців обмеження волі (а.с. 19-22). В силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичною особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. З абзацу 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу 1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди на загальну суму 52975,10 грн., заподіяної кримінальним правопорушенням підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 39872,22 грн., оскільки вказана сума підтверджується наданими оригіналами квитанцій на придбання лікарських засобів та медикаментів. Що стосується позовних вимог в частині стягнення матеріального збитку на суму 13102,88 грн., позивачем всупереч вимог ст. ст. 12-13, 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги про відшкодування матеріальної шкоди на вказану суму, у зв`язку з чим в цій частині позову слід відмовити. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року). З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу є безсумнівним, її наслідки у вигляді душевних страждань позивача залежать від особливостей його емоційно-розумового сприйняття внаслідок злочинних дій відповідача та перенесених ним у зв`язку з цим страждань. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи наведене, розмір відшкодування суд визначає виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характеру психологічної травми, яку він отримав у зв`язку із спричиненими тілесними ушкодженнями. Однак, суд критично відноситься до суми моральної шкоди, яку просить стягнути позивач в розмірі 500000,00 грн. Враховуючи наведені позивачем обставини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. Вирішуючи питання\~щодо розподілу\~судових витрат\~відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,\~суд приймає\~до уваги\~те,\~що позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору на\~підставі п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір»,\~а отже\~з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial