Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач 14.07.2020 звернувся із позовом до відповідача про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач був працевлаштований в ТОВ «Сучасна вагонна компанія» на посаді фахівця у виробничому відділі з 24.10.2019 по 25.06.2020, з якої його було звільнено 25 червня 2020 року згідно п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) без дотримання вимог трудового законодавства України, що регулює порядок звільнення працівника з займаної посади. 19.06.2020 під час перебування позивача у відрядженні у нього виникла конфлікта ситуація з роботодавцем, у зв`язку із чим в нього позивачем було прийнято рішення про звільнення за власним бажанням та подано заяву про звільнення за власним бажанням, в якому було зазначено про те, що він готовий відпрацювати 14 днів. 22.06.2020 позивачу було відкрито листок непрацездатності та він повідомив роботодавця про цей факт у мессенджері WhatApp шляхом направлення фотографії лікарняного. 26.06.2020 позивач отримав в офісі товариства трудову книжку на дізнався про те, що його було звільнено згідно п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення за прогул без поважних причин, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.06.2020 по день постановлення рішення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовільнити. Представник відповідача як у своєму відзиві на позов, так і у судовому засіданні позов не визнала, наголосила на тому, що позивач не своєчасно повідомив роботодавця про те, що йому відкрито листок непрацездатності. В фотографії, що була вислана на адресу роботодавця містилось прізвище « [PERSON] » замість « [PERSON] », оригінал цього листка був пред`явлений представником позивача лише в судовому засіданні. Крім того, зазначила, що після ознайомлення з матеріалами, наданими лікарською установою та огляду листка непрацездатності, відповідачем було скасовано наказ про звільнення за прогул без поважних причин, звільнено позивача за власним бажанням та проведено остаточний розрахунок, на підтвердження чого надала суду відповідні докази. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивач був працевлаштований в ТОВ «Сучасна вагонна компанія» на посаді фахівця у виробничому відділі з 24.10.2019 по 25.06.2020, з якої його було звільнено 25 червня 2020 року згідно п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) без дотримання вимог трудового законодавства України, що регулює порядок звільнення працівника з займаної посади (а.с. 6). Встановлено судом та не заперечується сторонами, що 19.06.2020 позивач направив керівникові у мессенджері WhatApp фотографію заяви про звільнення. Вказану заяву було прийнято відповідачем. 22.06.2020 подав до відділу кадрів ТОВ «СВК» оригінал зазначеної заяви. 22.06.2020 (дата, якою було відкрито лікарняний) позивач був присутній на роботі, щодо нього було застосоване дисциплінарне стягнення, проте згодом без попередження керівництва ТОВ «СВК» та без будь-яких скарг на стан здоров`я залишив місце роботи, про що було складено відповідні документи (а.с.41-48). Також позивач був відсутній на робочому місці 23-25 червня 2020 року, про що було складено акти, з якими він був ознайомлений 26.06.2020 (а.с. 49-53). 25.06.2020 позивача було звільнено за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.54), про що позивач був ознайомлений особисто 26.06.2020 та було проведено остаточний розрахунок з ним. Встановлено, що 24.06.2020 (тобто через два дні після відсутності на робочому місці) позивачем у мессенджері WhatApp було направлено фотографію відкритого листка непрацездатності на бланку серії АДЮ № 150640 на ім`я « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Відповідачем даний факт було залишено без уваги враховуючи не вірне прізвище, місце проживання позивача(він мешкав та працював у місті Дніпрі), однак лікарняний було відкрито у м. Кривий Ріг, відсутність передумов для звернення позивача до медичного закладу іншого міста. Керівництвом ТОВ «СВК» було зроблено висновок про штучність вказаного листка непрацездатності та звільнено позивача за прогули без поважних причин. Судом на ухвалу про витребування доказів було отримано документи з КП «Криворізька міська лікарня № 4», відповідно до яких було підтверджено факт видачі листка непрацездатності [PERSON] на бланку серії [NUMBER] та в судовому засіданні 04.11.2020 вперше було пред`явлено для огляду оригінал лікарняного. У зв`язку із отриманням відповідачем доказів видачі позивачу листка непрацездатності та враховуючи те, що 19.06.2020 позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням, 09.11.2020 було винесено наказ № 111-к/тр «Про скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення на [PERSON] та внесення змін до наказу про звільнення [PERSON] . Відповідно до вказаного наказу внесені зміни до наказу «Про звільнення [PERSON] » від 25.06.2020 № 48-к/тр щодо формулювання причин та дати звільнення та викладено пункт перший вказаного наказу наступним чином: «Звільнити фахівця у виробничому відділі [PERSON] 03.07.2020 за власним бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП України» (а.с. 140). Крім того, з позивачем було проведено повний розрахунок, що підтверджується наданими суду копіями платіжних доручень (а.с. 144-145). Враховуючи факт того, що позивачем 19.06.2020 дійсно було подано заяву про звільнення за власним бажанням, що було підтверджено представником позивача у судовому засіданні, зазначено у позовній заяві та відповіді на відзив, відповідачем 09.11.2020 внесені зміни до наказу про звільнення, проведено повний розрахунок з позивачем, суд вважає, що на теперішній час відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 810/505/15, в якій суд прийняв внесення роботодавцем змін до наказу про звільнення після відкриття провадження у справі, та зазначив, що згідно з ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Тобто нормами чинного трудового законодавства не встановлено заборони вносити зміни до наказів, виданих підприємством, зокрема, і до наказу про звільнення. На підставі викладеного, ст. ст. 38, 40, 235 КЗпП України та

Outcome: dismissed