Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивач 31 липня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання рішення недійсним та його скасування, визнання договору дарування частково недійсним, визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивачу належить 16/36 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 жовтня 1991 року. Згідно технічних паспортів у користуванні позивача знаходиться квартира № 1. 20/36 частини вищезазначеного домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17 січня 2006 року. До 17 січня 2006 року 20/36 частин домоволодіння належало бабусі позивача [PERSON], з якою позивач безперешкодно користувався спірним домоволодінням. Раніше у користуванні [PERSON] знаходилась квартира № 2. Восени 2007 року позивач прийшов у спірне домоволодіння і побачив, що в будинку мешкають сторонні люди [PERSON] та [PERSON], які не допускали його в домоволодіння. Таким чином, позивач позбавлений можливості користуватись своєю частиною домоволодіння і земельною ділянкою. В лютому 2010 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ домоволодіння в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення та вселення. У жовтні 2012 року позивач звернувся до ДНДІСЕ з метою з'ясування готовності висновку та від експерта дізнався, що розподіл домоволодіння між співвласниками неможливий через те, що рішенням виконкому від 16 грудня 2005 року узаконені сараї літ. Е, Д, Ж, З за [PERSON] Отже, позивач лише у жовтні 2012 року дізнався про наявність зазначеного рішення, після чого звернувся до виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, а у листопаді 2012 року отримав копію зазначеного рішення. Після ознайомлення зі змістом рішення позивач побачив, що в ньому зазначено, що позивач начебто відсутній з 1998 року та неправильно вказано його прізвище. Тому позивач прийшов до висновку, що до виконкому з заявою про узаконення сараїв зверталась не [PERSON] 22 листопада 2012 року позивач звернувся до виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради з заявою про скасування рішення від 16 грудня 2005 року, однак йому було відмовлено. Заява про узаконення сараїв була написана не [PERSON] Крім того, сараї, які були узаконені за [PERSON] та [PERSON], були побудовані позивачем та [PERSON] за власні кошти. [PERSON] участі в їх побудові не приймала. Позивач неодноразово звернутався до КП «ДМБТІ» з заявами від 10 грудня 2012 року, 22 січня 2013 року та 03 квітня 2013 року, в яких просив надати інформацію про те, на підставі чого і за ким були зареєстровані господарські споруди та ін. З відповіді КП «ДМБТІ» позивачу стало відомо, що право власності на сараї літ. Е, Д, Ж, З зареєстровано за [PERSON], а за [PERSON] не зареєстровано. Позивач вважає, що КП «ДМБТІ» допустило грубе порушення при реєстрації сараїв на підставі рішення від 16 грудня 2005 року, тому що зареєстрували сараї лише за [PERSON], не дивлячись на те, що споруди були узаконені за [PERSON] та [PERSON] Це порушення призвело до того, що при оформленні договору дарування від 17 січня 2006 року в ньому були незаконно вказані сараї літ. Е, Д, Ж, З. З відповідей позивачу стало відомо, що [PERSON] без відома і згоди позивача було зроблено внутрішнє перепланування приміщень, були зруйновані стіни приміщення 1-2 у квартирі № 1. Позивач вважає, що своїми незаконними діями [PERSON] та КП «ДМБТІ» завдали позивачу моральної шкоди, що виразилась в тому, що позивач був вимушений ходити по інстанціям та установам з метою поновлення порушених прав, займатися збором документів, оформленням позову, що призвело до душевних травм, втрати особистого часу та додаткових матеріальних витрат. Моральну шкоду позивач оцінює в 5000 грн. Позивач просив суд рішення виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 16 грудня 2005 року визнати недійсним та скасувати; договір дарування частини домоволодіння від 17 січня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнати частково недійсним у п. 2 в частині Д - сарай, Е - сарай, Ж - сарай, З - сарай; визнати дії КП «ДМБТІ», які виразилися в реєстрації права власності на сараї літ. Д, Е, Ж, З лише за [PERSON] на підставі рішення виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 16 грудня 2005 року, незаконними; зобов'язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції анулювати реєстрацію права власності на сараї літ. Д, Е, Ж, З, розташовані за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], а в подальшому і за [PERSON] на підставі рішення виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 16 грудня 2005 року та договору дарування частини домоволодіння від 17 січня 2006 року; зобов'язати [PERSON] поновити зруйновані ним стіни приміщення 1-2 у квартирі № 1, розташованій у домоволодінні [ADDRESS] згідно технічних паспортів від 1986 року та 1991 року; стягнути з [PERSON] та КП «ДМБТІ» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн. У судове засідання позивач та його представники не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином (а.с. 191). Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив розглядати справу за його відсутності. Представники Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції та Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв не надходило. У зв'язку з довготривалістю судового розгляду, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності нез'явившихся учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 16/36 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 жовтня 1991 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. за реєстровим № 1-4753, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу за № 450 за реєстровим № 43 12 листопада 1991 року (а.с. 4, 5, 8). [PERSON] належить 20/36 частин вищезазначеного домоволодіння на підставі договору дарування частини домоволодіння від 17 січня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М. за реєстровим № 3-183. В договорі зазначено, що на земельній ділянці площею 1241 кв.м. (у фактичному користуванні) розташовано: А-1 - житловий будинок, житловою площею 34,7 кв.м., загальною площею 64,3 кв.м.; Б - літня кухня; Д - сарай; Е -сарай; Ж - сарай; З - сарай; И - вбиральня; К, 1-3 - споруди (а.с. 6). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради від 16 грудня 2005 року № 1424 вирішено в зв'язку з відсутністю співвласника домоволодіння [PERSON] з 1998 року по теперішній час узаконити сараї Е, Д, Ж, З по [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Зазначене рішення прийнято на підставі особистої заяви [PERSON] від 05 грудня 2005 року (а.с. 15). Позивач неодноразово звертався до КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради з заявами про надання інформації від 10 грудня 2012 року, 22 січня 2013 року та 03 квітня 2013 року, на які КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради йому були надані відповіді від 03 січня 2013 року за № 135, 21 лютого 2013 року за № 1546 та 16 квітня 2014 року за № 3475 (а.с. 90, 91, 92, 93-94, 95-97, 98-99). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2009 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи - КП «ДМБТІ», Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, [PERSON], про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Зазначеним рішенням, зокрема, встановлено, що [PERSON] самостійно зверталась до КП «ДМБТІ» для отримання необхідних документів для укладення договору дарування, була заявником та ставила свій підпис на заявах, що свідчить про її бажання розпорядитись своєю власністю та подарувати належне їй домоволодіння [PERSON], що пояснили представники відповідача та не заперечувалось в судовому засіданні ані позивачкою, ані її представником (а.с. 148-152). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2009 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2009 року залишено без змін (а.с. 147). Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем в порушення ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності рішення виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради від 16 грудня 2005 року № 1424. Крім того, суд зауважує, що ст. ст. 316-319, 321, 325, 328, 331, 355-358, 361, 379-381, 383, 386-388, 391-392 ЦК України, на які в своєму позові посилається позивач, визнання договору недійсним не регулюється. Під час розгляду справи судом не було встановлено порушень з боку КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради при реєстрації права власності на сараї літ. Д, Е, Ж, З, розташовані за адресою: [ADDRESS], а, отже, відсутні підстави для визнання дій КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради незаконними. Аналізуючи доводи позивача щодо спричинення йому моральної шкоди [PERSON] та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради суд зауважує наступне. Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не надав суду належних доказів, які підтвердили б заподіяння [PERSON] та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради моральної шкоди позивачу та не надав доказів, які підтверджують причинно-наслідковий зв'язок між діями [PERSON] та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради і завданою позивачу моральною шкодою, тобто не доведена вина [PERSON] та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради у заподіянні моральної шкоди позивачу. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] незаконні, необґрунтовані, недоведені та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed