Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 05 червня 2019 року звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 2005 року. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] . Відповідач працює у Республіці Польща на будівництвах, має щомісячний дохід у розмірі близько 25000 гривень. Однак останніх півтори року діти повністю знаходяться на її утриманні, відповідач матеріально їм належної допомоги не надає. У зв`язку з цим просила стягувати з [PERSON] в її користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей, в розмірі по 1500 гривень на кожну дитини щомісячно з дня подання позову до досягнення дітьми повноліття. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати на отримання професійної правничої допомоги. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Зазначила, що працює у відділі РАЦС м. Володимир-Волинському, отримує заробітну плату у розмірі близько 6500 гривень у місяць, а крім того щомісячно отримує соціальну допомогу багатодітній сім`ї в розмірі 1700 гривень та допомогу при народженні дитини в розмірі 860 гривень. Вказала, що сім`я забезпечена житлом, оскільки разом із відповідачем вони збудували будинок за адресою: [ADDRESS] , в якому спільно проживають, мають у спільній сумісній власності автомобіль, яким також користуються спільно. Крім цього, позивач є власником 1/4 частки у квартирі, де в даний час проживають її батьки. Однак, вказаних коштів їй не достатньо для утримання сім`ї, а відповідач, який заробляє значно більше, незважаючи на свій обов`язок у рівних частках із дружиною утримувати неповнолітніх дітей, допомоги сім`ї не надає. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували щодо можливості стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, однак просили його розмір визначити мінімально встановленим законодавством, тобто по 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Фактичні обставини, викладені позивачем у позовній заяві заперечив частково, в судовому засіданні вказав, що розмір його доходу у Республіці Польща залежить від виконуваної роботи та в середньому щомісяця становить близько 9000 гривень. Представник відповідача вказала, що позивач не підтвердила свої доводи жодним доказом, а відтак позов підлягає до задоволення лише частково. Крім того вказала, що і витрати, які понесла позивач на отримання професійної правничої допомоги, також підлягають до задоволення лише в частині пропорційній розміру задоволених судом позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. У відповідності до принципу диспозитивності, визначеному у ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України закріплено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В силу положень ст.ст.81, 83, 177-178 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а відповідач зобов`язаний додати до свого відзиву на позовну заяву всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення. До своєї позовної заяви [PERSON] додала копії свідоцтв про шлюб та про народження дітей, власного паспорта громадянина України та картки платника податків, а також довідки про реєстрацію свого місяця проживання. Відповідач у справі відзиву вчасно не подав, до справи не долучив жодного доказу. Доказів про стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище сторін, наявності у них рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, наявність інших дітей, батьків, або щодо обставин, які мають істотне значення для справи, сторонами до суду подано не було. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В ході розгляду даної справи відповідач визнав фактичні обставини справи, які мають істотне значення для неї, заперечивши лише розмір отримуваного ним доходу закордоном. У зв`язку з цим, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки у суду не виникло обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаних відповідачем обставин, суд приймає їх до уваги як такі, що не підлягають доказуванню. Часткове визнання відповідачем позову є підставою для задоволення вимог в частині ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів, що ним не заперечувалось. З приводу визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню, суд прийшов до наступних висновків. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Нововолинського міського управління юстиції Волинської області. Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] підтверджується, що сторони є батьками трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Із матеріалів справи вбачається, що діти проживають з позивачем. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Стаття 59 Закону України «Про освіту» передбачає, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Отже, батьки зобов`язані постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім`ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. На підставі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відтак судом встановлено, що обов`язок щодо утримання, виховання, навчання та розвиток дитини покладений законодавством на обох батьків. У відповідності до ч.ч.1 та 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. На підставі ч.2 ст.181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року № 2629-VIII встановлено розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2019 році, зокрема: -дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; -дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; -працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні. Згідно своїх вимог, позивач просить стягувати з відповідача по 1500 гривень на кожну дитину щомісяця. Суд зважає на те, що такий розмір стягуваних аліментів є більшим від мінімального розміру аліментів, встановленого законодавством, однак також меншим від мінімального рекомендованого розміру аліментів. При цьому суд також приймає до уваги і те, що відповідачем в судовому засіданні визнано розмір його середньомісячного доходу в сумі 9000 гривень, а тому вважає справедливим можливість ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, оскільки в такому випадку на користь трьох неповнолітніх дітей відповідача буде стягуватись половина його заробітку (1500х3=4500 гривень; 9000-4500=4500 гривень). Інша половина в розмірі 4500 гривень, яка більш, ніж вдвічі перевищує встановлений Законом прожитковий мінімум для працездатних осіб буде залишатись відповідачу. При ухваленні такого рішення суд також приймає до уваги також пропорційність заробітку сторін, їх однакове матеріальне становище та спільний обов`язок у рівних частинах утримувати трьох своїх неповнолітніх дітей. При цьому, зважаючи на необхідність дотримання принципу, визначеного ст.3 Конвенції про права дитини, згідно якого першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд приходить до висновку про неприпустимість матеріального забезпечення дітей за мінімальними стандартами, в час, коли доходи їх батьків є достатніми для забезпечення належних умов життя, необхідних для розвитку дітей. Відтак, зважаючи на достатність заробітку відповідача, а також те, що інших осіб він на утриманні немає, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Одночасно суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Позов було подано до суду 05 серпня 2019 року, а тому аліменти слід стягувати з цієї дати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати в разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ст.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. З цих же підстав суд вважає правомірним стягнення з відповідача на користь позивача доведені нею витрати, які вона понесла для отримання професійної правничої допомоги у зв`язку із заявленим позовом в розмірі 1500 гривень. Вказані витрати підтверджені позивачем наданими нею копією договору про надання правової допомоги від 31 липня 2019 року, укладеного із адвокатом Сацюк І.В., додатковою угодою № 1 до даного договору від 01 серпня 2019 року та квитанцією № 2 від 01 серпня 2019 року про сплату коштів за отримання правничої допомоги. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved