Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

Позивач 23 квітня 2019 року звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про визнання недійсним положень договору та застосування наслідків недійсності. Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року справу направлено за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Самарського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року було відкрите провадження у справі. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року в частині визначення суду, до якого належить передати справу за підсудністю - змінено, цивільну справу передано за підсудністю до Солонянського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в поряду загального позовного провадження. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 01 жовтня 2012 року було укладено договір позики, відповідно до якого ним було отримано від [PERSON] грошові кошти в сумі, еквівалентній 160 000 доларів США на строк три роки, тобто до 01 жовтня 2015 року. За умовами договору зазначена позика є безпроцентною. У забезпечення повернення зазначеної суми позики, ним було передано [PERSON] електронну апаратуру, вартість якої перевищувала 400 000 доларів США, а саме: DVD програвач, виробник «Burmester», модель «О33», колір silver\, вартістю 10408, підсилювач, виробник «Burmester», модель «О39», колір silver\, вартістю 15 400, підсилювач, виробник «Burmester», модель «911», колір silver\, вартістю 19291, процесор, виробник «Burmester», модель «О57», колір silver\, вартістю 14891, акустика фронтальна, виробник «Burmester», модель «В100», колір elsberry, пара, вартістю 49359, два сабвуфера, виробник «Burmester», модель «S8», колір elsberry, вартістю 28990, стійка, виробник «Burmester», модель «V3», колір elsberry, вартістю 2723, центральний канал, виробник «Odeon», модель «Center», колір elsberry, вартістю 2816, підсилювач, виробник «KR», модель «Kronzilla», колір black, пара, вартістю 30400, підсилювач, виробник «Union Researcher», модель «Referens», колір black\, пара, вартістю 39600, перепідсилювач, виробник «Union Researcher», модель «Referens Pre Tube», колір black\, вартістю 18480, акустика, виробник «Tannoy», модель «Westminster Royal SE», колір walnut, пара, вартістю 34900, перепідсилювач, виробник «Ayon», модель «Spheris», колір black, вартістю 31334, підсилювач виробник «Ayon», модель «Referens», колір black, пара, вартістю 31317. Разом в євро (на день складання кошторису) 329 909 євро, разом в доларах США на день складання кошторису) 407 272 доларів США. Позивач зазначає, що не повернув [PERSON] у строк до 01 жовтня 2015 року грошові кошти за договором позики від 01 жовтня 2012 року у розмірі 160 000 доларів США 00 центів. Неповернення ним грошових коштів у визначений договором позики строк було викликано тим, що станом на 01 жовтня 2015 року у відповідача існувала грошова заборгованість перед ним. Станом на 01 жовтня 2015 року заборгованість позивача перед [PERSON] становила: 3 444 407 гривень 04 копійки, а в свою чергу, заборгованість [PERSON] перед [PERSON] складала 7 886 894 гривень 07 копійок. 01 жовтня 2015 року він направив відповідачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог з вимогою повернення грошових коштів і застави. Відповідач підтвердив, що отримав вказану заяву 02 жовтня 2015 року і не оспорював її. Згодом, [PERSON] повідомив йому про те, що за договором купівлі-продажу №1486/31 МО від 05 жовтня 2015 року ним була реалізована заставна апаратура на суму 30 000 доларів США 00 центів. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року у справі №204/4786/16-ц (2/204/1963/16) позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково та стягнуто з нього на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 3 225 507 гривень 48 копійок, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Позивач зазначає, що при вирішенні спору суд зменшив суму його заборгованості на 30 000 доларів США, які [PERSON] нібито виручив з продажу переданої ним в заставу апаратури. Дане рішення суду залишено в силі судом апеляційної та касаційної інстанції. Однак з огляду на порядок укладання договору застави, а також з урахуванням вимог визначених до порядку та форми укладання такого виду правочинів, позивач вважає, що договір застави, укладений між [PERSON] та [PERSON] має бути визнаний недійсним та до нього повинні бути застосовані правові наслідки недійсності правочину. Також позивач зазначає, що між ним та відповідачем укладено договір застави з недодержанням вимог, визначених Цивільним кодексом України та Законом України «Про заставу». Зокрема, під час його укладання не було додержано обов`язкової письмової форми його укладання. Він та відповідач підписали договір позики від 01 жовтня 2012 року, в пунктах 4,5,6,7,8 якого міститься застереження про забезпечення зобов`язання щодо повернення грошових коштів заставою у вигляді електронної апаратури. Апаратуру було передано згідно погодженого переліку. Проте як такого письмового укладання договору застави з відповідним визначенням суті, розміру і строку виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, описом предмета застави, а також визначенням інших умов, погоджених сторонами договору, так і не відбулось. Факт укладання усного договору застави майна, а також передання електронної апаратури [PERSON] визнано сторонами під час розгляду справи №204/4786/16-ц в Красногвардійському районного суду м. Дніпропетровська, що зафіксовано в рішенні суду. Визнання відповідачем факту отримання застави зафіксовано у висновку про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини стосовно матеріалу, зареєстрованого в ЖЄО №812 від 23 січня 2015 року, у відповідності до якого [PERSON] визнано факт отримання електронної апаратури на суму 400 000 доларів США. Позивачем направлялася вимога про повернення грошових коштів в сумі 400 000 доларів США від 12 вересня 2018 року, у відповідь на яку відповідач надав відмову, посилаючись на відсутність у нього документів стосовно зазначеного у вимозі предмету. Позивач просить суд визнати недійсним пункти 4,5,6,7,8 договору позики від 01 жовтня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , застосувати до цих пунктів наслідки недійсності, а саме: стягнути з [PERSON] на його користь вартість переданого в заставу майна у розмірі 407 272 доларів США, стягнути 8 810 гривень 00 копійок судового збору, та витрати на правову допомогу. 03 березня 2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.41-48, 157-165), у якому він зазначив, що з позовними вимогами не згоден в повному обсязі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до нього є необґрунтованими, безпідставними, незаконними і такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що позивач в позові зазначає, що в забезпечення повернення позики за договором від 01 жовтня 2012 року він передав відповідачу електронну апаратуру, вартість якої перевищує 400 тис. доларів США, та навів її перелік в тексті позовної заяви. Також зазначив, що апаратуру було передано згідно погодженого переліку. Проте, у підтвердження факту погодження сторонами договору застави (позивачем, як заставодержателем) та відповідачем, як заставодержателем, переліку заставного майна (апаратури) та підтвердження самого факту передачі заставного майна позивачем відповідачу, про що належних та допустимих доказів суду не надано. Доводи позивача про передання ним відповідачу в заставу конкретного переліку електронної апаратури, зазначеного в тексті позовної заяви, у якості заставного майна не підтверджені належними, допустимими, достовірними доказами, що спростовує доводи про нібито укладення договору застави та виключає задоволення позовних вимог. Також різні переліки за кількістю та найменуваннями заставного майна в різних документах, а саме: в позовній заяві - апаратури 14 найменувань, в заяві про зарахування вимог, на яку посилається позивач - 13, а в документі з назвою « Смета на залог » - 15, і співпадають найменування лише апаратури в п.п. 1-9, а інші - взагалі різні, та втрата частиною майна свого статусу заставного після продажу заставодавцем заставодержателю, свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] вартості переданого в заставу майна в розмірі 407 272 доларів США. Також відповідач у відзиві просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, а його представник - адвокат Гиря О.М., яка діє на підставі Ордеру серії ДП №2883/010 від 27 липня 2020 року, виданого на підставі Договору про надання професійної правничої допомоги від 27 липня 2020 року (а.с.243-245) у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Посилалася на те, що між сторонами під час укладання договору позики від 01 жовтня 2012 року також було укладено і договір застави, за яким зобов`язання щодо повернення 160 000 доларів США було забезпечене заставою рухомого майна на суму понад 400 000 доларів США. Проте істотні умови договору застави не були зазначені, він не був оформлений у письмовому вигляді, а передане в якості застави майно вже втратило свою цінність, тому з відповідача необхідно стягнути його вартість. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Гейко В.І., який діє на підставі Ордеру серії АЕ №1023141 на надання правничої (правової) допомоги від 05 лютого 2020 року, у судовому засіданні вважали позов безпідставним та необґрунтованим, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що дійсно 01 жовтня 2015 року він надав в позику [PERSON] 160 000 доларів США, що підтверджується письмовим договором позики. Оскільки він захоплюється прослуховуванням музики на професійній апаратурі, то періодично купував у [PERSON] таку апаратуру, а у зв`язку з неповерненням позики реалізував частину заставної апаратури на суму 30 000 доларів США та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року, яке було залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями, на його користь стягнули 130 000 доларів США, зменшивши суму боргу на 30 000 доларів США. Вважав, що між сторонами не укладався договір застави, оскільки сторони його не підписували та не досягли згоди щодо всіх його істотних умов, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - адвокат Гейко В. І. також вважав, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на те, що доказів передачі заставного майна суду не надано, а визнання факту укладання сторонами усного договору застави майна під час розгляду справи в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська, як і факт отримання такого майна є безпідставними. Вважав, що оскільки немає письмово тексту договору застави, не погоджено всі його істотні умови, то не можна вважати його укладеним, а неукладений договір не може бути визнаний недійсним із застосуванням наслідків недійсності. Також просив застосувати строк позовної давності на підставі чого відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та надані докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримав від [PERSON] 160 000 доларів США, доказом про що є договір позики (а.с.8). В тексті договору позики, а саме в п.п.4-8 зазначено, що: «п. 4 Сторона-2 (позичальник) вносить Стороні-1 (позикодавцю) заставу згідно Специфікації. п. 5 Застава не є предметом розрахунку у випадку втрати позики в сумі 160 000 доларів США. Сторона-2 повертає Стороні-1 160 000 доларів США. п. 6 Після реалізації застави, у випадку втрати Стороною-2 позики в розмірі 160 000 доларів США, Сторона-2 виплачує Стороні-1 недостатню суму, до повного розрахунку по позиці у валюті - долари США. п. 7 Сторона-2 у випадку необхідності може реалізувати будь-яку одиницю із застави за умови, що гроші за реалізовану одиницю залишаються у Сторони-1 до повного розрахунку, або Сторона-2 вносить в заставу товар, рівний по вартості реалізованого. п. 8 Повернення застави Стороною-1 можливе за умови повернення повністю всієї суми позики, що складає 160 000 доларів США» (а.с.8). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року у справі 204/4786/16-ц було задоволено частково вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 01 жовтня 2015 року та стягнуто заборгованість у розмірі 3 225 507 гривень 48 копійок, що еквівалентно 130 000 доларам США (а.с.10-13). Вказаним рішенням суду був встановлений факт укладання між позивачем та відповідачем договору позики 01 жовтня 2012 року, відповідно до умов якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти на безвідсотковій основі у розмірі 160 000 доларів США строком на три роки до 01 жовтня 2015 року, а [PERSON] в свою чергу, зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 160 000 доларів США у вказаний строк. Також судом був встановлений факт отримання [PERSON] 30 000 доларів США в рахунок погашення зобов`язання за договором позики шляхом реалізації застави (а.с.11). В рішенні суду зазначено, що «сторони, під час укладання договору позики від 01 жовтня 2012 року досягли згоди, що позичальник вносить позикодавцю заставу. Застава не є предметом розрахунку за договором. За наведених обставин слід зазначити, що між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач зобов`язався повернути отримані в позику грошові кошти в обумовлений строк, а з метою забезпечення виконання вказаного зобов`язання відповідач передав позивачу заставу». Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року. Під час перегляду в апеляційному та касаційному порядку суди вищих інстанції дійшли такого ж висновку як і суд першої інстанції щодо заставного майна та вирішили правомірним зменшення суми заборгованості на 30 000 доларів США, а отримання заставного майна та його реалізацію на вказану суму не заперечував і сам відповідач. Статтею 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В той же час ч. 7 ст. 82 ЦПК України встановлено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Так, ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до положень ст. ст. 572-576 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Статтями 13, 14 Закону України «Про заставу» врегульовано форму договору застави та наслідки її недотримання. Так, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов`язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Судом під час розгляду справи встановлено, що в якості докази укладання сторонами договору застави у письмовій формі, як і докази передачі майна у заставу (його перелік, вартість, опис) на загальну суму 407 272 долари США - позивачем та його представником суду не надано та не доведено. Відповідно до положень ст. ст. 215, 218 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. У п. 4 постанови пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Статтею 14 Закону України «Про заставу» встановлено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Спірний договір позики в частині п.п. 4-8, які містять умови щодо застави майна, у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо письмової форми тягне за собою його недійсність з наслідками, передбаченими законодавством України та відповідно до положень ст. 218 ЦК України є нікчемним, а тому не може бути визнаний судом недійсним із застосуванням наслідків недійсності у вигляді стягнення 407 272 доларів США. Тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу суд посилається на те, що відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Статтею 175 ЦПК України в свою чергу передбачено, що позовна заява повинна містити, крім іншого також попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а до таких витрат відповідно до ст. 133 цього Кодексу належать також витрати на професійну правничу допомогу. Проте до позовної заяви такого розрахунку надано не було, як не було надано і детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Такі докази не подавалися позивачем і під час розгляду справи, а тому суд позбавлений можливості прийти до висновку про наявність правових підстав для задоволення цієї частини позовних вимог, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного

Outcome: dismissed