Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Полякової В.В. звернулась до суду із позовною заявою, відповідно до якої просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача: відшкодування матеріальної шкоди (вартість відновлювального ремонту), заподіяної у наслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 64 934,57 грн., вартість висновку експерта 2500,00 грн. та моральну шкоду 20000,00 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 17.02.2020 о 18-20 год. відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом Suzuki SX-4, д.н.з. [NUMBER] , по вул. Сумській, 85 в м. Харкові, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачці [PERSON] . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.03.2020 року, залишеною без змін постановою ХАС від 26.05.2020 року (справа №638/2639/20) [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченою ст. 124 КУпАП, на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340-00 грн. Рішення суду набули законної чинності. Вказує, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди належному позивачці автомобілю спричинені механічні пошкодження, завдана автомобілю значна шкода, тому без проведення ремонтних робіт експлуатація автомобіля неможлива. Як вбачається з довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 04.12.2020 року №31/20-2971 транспортний засіб Suzuki SX-4, № кузова [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Полісом №АМ/9307915 строком дії від 31.05.2019 року до 30.05.2020 року, ОСПЦВ власників транспортних засобів, забезпечено ТЗ Suzuki SX-4, № кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] , цивільно-правова відповідальність перед третіми особами при настанні ДТП при участі [PERSON] , застрахована ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ «Україна», в сумі 100 000,0 грн. Після набрання судовими рішеннями законної чинності [PERSON] звернулась до третьої особи ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ «Україна» з заявою про здійснення відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди відповідно до ст.35, п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було заведено страхову справу №225563. В подальшому, в присутності представника ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ «Україна», було проведено огляд належного [PERSON] автомобіля Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , з метою оцінення шкоди завданої ДТП, складено ремонтну калькуляцію №225563 від 05.06.2020 року. [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ «Україна» було узгоджено суму страхового відшкодування, про що 10.06.2020 року було підписано заяву про узгодження. На підставі цього, третя особа ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ «Україна» перерахувала на рахунок позивача суму страхового відшкодування в розмірі 35447,23 грн. Посилається на те, що правила відшкодування шкоди заподіяної третій особі встановлені ст. 22 Закону, згідно з пунктом 22.1 якого у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, страховик ПрАТ СК «ПЗУ Україна» за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим Законом. При цьому позивач вказує, що згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу №596/12-20 від 15.12.2020 року складеного Юридичною експертною компанією Баранкова, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , складає 100 381,80 грн. [PERSON] було сплачено вартість зазначеного висновку в розмірі 2500,0 грн., що були перераховані на рахунок ФОП [PERSON] . Зазначила, що відповідальність за шкоду несе безпосередньо винуватець ДТП - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до ст. 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оскільки вина відповідача [PERSON] щодо пошкодження транспортного засобу позивача повністю встановлена постановою суду, кошти, які будуть витрачені позивачем на ремонт та відновлення транспортного засобу підтверджені належним чином, страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені витрати, вважає, що саме з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами у розмірі 64934,57 грн.(100381,80грн.- 35447,23 грн.). Крім того, позивач вказує, що всі ці події не могли не вплинути на її моральний стан. За весь період знаходження належного їй автомобіля в стані непригодному для експлуатації після ДТП - до кінця квітня 2020 року [PERSON] вимушена була кожного дня за особистий рахунок їздити у справах, пов`язаних з відвідуванням малолітньою дитиною гуртків. Всі ці незручності відбувались в період карантинних заходів у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), відповідно позивач вимушена була наражати себе, дитину та членів своєї родини на ризики захворіти. Неможливість використовувати тривалий час належного їй автомобіля стало наслідком втрати привичного образу життя, послідуючий його ремонт викликав труднощі з пошуком коштів на його відновлення, тому моральну (немайнову) шкоду позивач оцінює в розмірі 20000, 00 грн., які також просить стягнути з відповідача. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. Одночасно із поданням позовної заяви до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просила вжити заходів по забезпеченню позову та накласти арешт на автомобіль Suzuki SХ-4, д.н.з. [NUMBER] , № кузова [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. (а.с.51). На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України судом 24.12.2020 направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи відповідача у справі та отримано відповідну довідку (а.с.52). Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. За умов ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Ціною даного позову позивачем зазначена сума 87 434 грн. 57 коп., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із положеннями п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною і на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України, підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.53). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.01.2021 відмовлено у задоволенні заяви\~ представника [PERSON] адвоката Полякової Вікторії Вікторівни про забезпечення позову (а.с.62-63). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам\~ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 09.02.2021 відповідач ознайомився із матеріалами справи (а.с.68). 18.02.2021 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, відповіно до якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.71-78). При цьому посилається на те, що відповідно до заяви позивача - [PERSON] від 10.06.2020 року на ім`я директора управління врегулювання збитків ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» [PERSON] погодилась з сумою страхового відшкодування за вказаним в позову страховим випадком в сумі 35447,23 гривні та повідомила, що після виплати страхового відшкодування претензій до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» мати не буде, на думку відповідача відбувається порушення вимог ст. 3 ЦК України, яка зобов`язує учасників цивільних правовідносин діяти добросовісно та справедливо. Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові ВП ВС у справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018, зазначив, що належним відповідачем за цим позовом має бути - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», а у позові повинно бути відмовлено, оскільки на підставі заяви позивача до вказаної страхової компанії, позивач відмовилась від будь-яких претензій до СК після отримання погодженої нею виплати в сумі 35447,23 грн. Вказане страхове відшкодування відбулося на підставі складеного акту огляду страховиком пошкодженого автомобіля і не заперечувалось позивачем. Домисли, які виникли в позивача вже після отримання страхового відшкодування в спосіб, якій суперечить практиці ВП ВС, не є законною підставою для суду. 25.03.2021 представником позивача подано до суду письмові пояснення (а.с.101-102), у яких вказує, що визначення поняття «фізичний знос» наведено в Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (надалі - Методика). Так згідно з п.1.6. Методики під поняттям «фізичний знос» розуміють втрату вартості колісного транспортного засобу (тобто автомобіля), його складників, яка зумовлена частковою або повного втратою первісних технічних та технологічних якостей колісних транспортних засобів, його складників, порівняно з вартістю нового подібного колісного транспортного засобу або його складників. Якщо мова йде про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (надалі - ОСАЦВ), то необхідність застосування такого Коефіцієнту передбачено статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Поняття «вартість відновлювального ремонту» включає в себе дві складові частини, а саме вартість деталей, які будуть замінені в ході відновлювального ремонту та вартість самих ремонтних робіт. Якщо автомобілю більше 12 років, то до авто буде застосовано максимальний розмір Коефіцієнту- 0,7, що складає 70% від вартості деталі, яка підлягає заміні. Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного виплаває, що без здійснення таких витрат неможливим будо б відновлення свого порушеного права. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку, згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Оскільки вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Вказує, що в даному випадку законодавчими обмеженнями є те, що автомобіль, належний позивачці старше 12 років, відповідно страховиком їй були відшкодовані витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розраховані відповідно до Методики з урахуванням Коефіцієнту- 0,7, що складає 70% від вартості деталі, яка підлягає заміні. Відповідно, різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням отриманим [PERSON] повинен відшкодувати відповідач, як винна особа. 06.04.2021 представником позивача подано до суду клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу (а.с.120-121). Представник зазначила, що з метою отримання правничої допомоги щодо ведення справи, позивачем [PERSON] та адвокатом Поляковою В.В. було укладено договір про надання правничої допомоги б/н від 17.10.2020 року; додаткову угоду №1 від 12.01.2021 року до договору про правничу допомогу б/н від 17.10.2020 року за якими адвокатом отримано плату 19600,0 грн.: - юридична консультація, збір доказів, досудова підготовка справи, направлення запитів, складання написання позову, клопотань, участь в судовому засіданні в Київському районному суді м.Харкова, Харківському апеляційному суді. Сторонами узгоджено, що за годину участі особи, яка надавала правову допомогу під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді - грн., участь в судовому засіданні - 7000,0 грн. незалежно від кількості судових засідань З метою демонстрації витраченого часу, який брався до уваги при розрахунку суми витрат, які відповідач поніс в зв`язку з розглядом справи (витрати на правничу допомогу) надається суду: таблиця розрахунку, копія договору про надання правничої допомоги, копія додаткові угоди №1 від 12.01.2021року, копія квитанції про внесення коштів, ордер адвоката, копія свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю. Витрати на професійну правничу допомогу які понесла позивачка в зв`язку з розглядом справи, відповідно до ст.137, 141 ЦПК України, складають 18000,0 грн. 07.04.2021 предстанвиком відповідача подано до суду клопотання про визнання доказів недопустимими, де зазначено про те, що [PERSON] отримав засобами поштового зв`язку 04.04.2021 докази щодо судових витрат, понесених [PERSON] , проти їх залучення до матеріалів справи заперечує, оскільки ці докази не подані до сууд разом із позовною заявою (а.с.131). У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті справи Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі, просилаючись на те, що позивачу сплачено суму страхового відшкодування за страховим випадком в сумі 35447,23 грн., а якщо ця сума не задовільняє вимог позивача, то належним відповідачем за цим позовом має бути - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомленй у встановленому законом порядку, причини неявки у судове засідання повідомлено не було, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 17.02.2020 о 18-20 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом Suzuki SX-4, д.н.з. [NUMBER] , по вул.Сумській, 85 в м.Харкові, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , при ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив п.12.1, 13.1 ПДР України. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.03.2020 притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності, прередбаченої ст.124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с.11). Постановою Харківського апеляційного суду від 26.05.2020 апеляційну скаргу захисника [PERSON] адвоката Шевченко Галини Миколаївни залишено без задоволення, а постанову судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.03.2020 у відношенні [PERSON] без змін (а.с.12-15). Постанова набрала законної сили. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 171; Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Суд вважає, доведеним той факт, що відповідачем порушено вимоги Правил дорожнього руху України, оскільки такого висновку дійшли суди у постановах від від 25.03.2020 та 26.05.2020. В результаті дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.16). Транспортний засіб SUZUKI SX-4 1568, (2008), № двиг. [NUMBER] , № куз. [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується інформаційним листом від 04.12.2020 №31/20-2971 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (Філія ГСЦ МВС) (а.с.17). 30.05.2019 між [PERSON] та ПрАТ СК «ПЗУ Україна» укладено Поліс №АМ/9307915 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 31.05.2019 по 30.05.2020 включно, страховою сумою на одного потерпілого за шкоду, завдану майну становить 100 000 грн., розмір франшизи нуль гривень, страхувальник [PERSON] , забезпечений транспортний засіб SUZUKI SX-4, н.з. [NUMBER] , рік випуску 2008, номер кузова [NUMBER] (а.с.18). Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути: договори та інші правочини, а також інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (п. 2,3 ч. 1 ст. 980 ЦК України). Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. [PERSON] звернулась до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, розмір страхового відшкодування було розраховано та узгоджено з [PERSON] відповідно до розрахунку Audatex (а.с.21-25). 10.06.2020 ПрАТ СК «ПЗУ Україна» було сплачено [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 35 447,23 грн. З метою визначення фактичного розміру шкоди, заподіяної власнику пошкодженого транспортного засобу Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] . [PERSON] звернулась до СОД ФОП [PERSON] та 27.11.2020 було укладено Договір №596/12-20 для проведення оцінки та визначення вартості матеріального збитку. 15.12.2020 СОД ФОП [PERSON] складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку КТЗ №596/12-20, відповідно до якого: вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 47 055,00 грн., з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини), та 43 245,94 грн., без урахування ПДВ (на використані запасні частини); вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] , на момент проведення дослідження, становить 100 381,80 грн., з урахуванням ПДВ (на використані запасні частини); ринкова вартість легкового автомобіля марки Toyota Avensis, реєстраційний номер [NUMBER] до моменту ДТП становить 261 497,76 грн. (а.с.26-49). За проведення експертизи автомобіля Toyota Avensis [NUMBER] 2008 р.в., [PERSON] було сплачено на рахунок ФОП [PERSON] 2500,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції №0.0.1922018097.1 від 27.11.2020 (а.с.50). Статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Аналогічний висновок викладено у Постанові Верховного суду від 03.10.2019 у справі справа № 686/17155/15-ц, провадження № 61-18840св18. Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Оскільки вартість майнового збитку, завданого [PERSON] пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із [PERSON] , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження №61-30908св18), від 21 лютого\~\~\~2020 року у справі №755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі №756/2632/17 (провадження №61-12032св19). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Посилання відповідача на те, що належним відповідачем у справі має бути страхова компанія судом відхиляються, оскільки ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виконало свій обов`язок із виплати страхового відшкодування, який було врегульовано умовами визначеними в полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Закону № 1961-IV, яким зокрема передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Суд звертає увагу на те, що різниця між виплаченою [PERSON] страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме [PERSON] , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити [PERSON] таку\~різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За диспозицією п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 17.02.2020 року позивачу була спричинена матеріальна шкода в розмірі 100 381,80 грн., яка з урахуванням виплати страхового відшкодування у розмірі 35 447,23 грн., становить 64 934,57 грн., що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми завданої майнової шкоди в розмірі 64934,57 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 20000 грн., суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. [PERSON] , протиправними діяннями відповідача була спричинена моральна шкода, яка полягала у порушенні звичного устрою сім`ї позивача, внаслідок пошкодження автомобіля, незручності щодо пересування, що викликало фізичні та душевні страждання. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Outcome: partial