Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивач 13.03.2015 року звернулась з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області, третя особа [PERSON] про виключення з опису та звільнення з-під арешту майна до суду та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 26.08.2015 року, просила виключити з опису та звільнити з-під арешту, накладеного відповідно до постанови старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Одеської області радника юстиції [PERSON] від 22.12.2008 року, нежитлове приміщення підвалу №12, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська, буд. 14, скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 8376129 від 16.01.2009 року про накладення арешту на вказане нежитлове приміщення підвалу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 21.11.2008 року за договором купівлі-продажу придбала у [PERSON] нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення підвалу №12, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська (колишня вул. Нагірна), 14, загальною площею 25,4 кв.м.. Вказане приміщення належало [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом ОМР від 22.09.2005 року, зареєстрованого у КП «ОМБТІ та РОН» 27.01.2006 року. Між [PERSON] та позивачем було повністю досягнуто домовленостей щодо всіх істотних умов договору, що знайшло відображення в договорі купівлі-продажу від 21.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за №3242959. Набуте право власності було зареєстровано позивачем у передбаченому законом порядку в КП «ОМБТІ та РОН», про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів №6768860 від 21.11.2008 року. Однак, звернувшись у серпні 2014 року до ПАТ «Восток» для оформлення договору іпотеки на вказане нежитлове приміщення підвалу [PERSON] було отримано відмову у звязку з тим, що вказане нежитлове приміщення перебуває під арештом на підставі постанови старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Одеської області радником юстиції [PERSON]. Вказана постанова про накладення арешту на майно [PERSON], у тому числі нежитлове приміщення підвалу №12, розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська, буд. 14, була винесена у звязку з порушенням кримінальної справи відносно [PERSON]. Проте, на момент винесення обвинувального вироку відносно [PERSON], він не був фактично власником спірного приміщення, оскільки угода щодо відчуження спірного приміщення на користь [PERSON] відбулась раніше, ніж було оголошено обвинувальний вирок. Таким чином, [PERSON] вимушена звернутись до суду з відповідним позовом, оскільки у даному випадку можливість реалізувати набуте право власності на приміщення за дійсною угодою купівлі-продажу, зокрема, стосовно розпорядження вказаним приміщенням, у неї відсутня. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 11.10.2012 року) 09.09.2015 року не зявився у судове засідання, надав суду заяву, відповідно до якої підтримав позовні вимоги, просив задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Раніше представником відповідача було надано письмові заперечення від 14.07.2015 року (а.с.46), відповідно до яких зазначив, що, оскільки винесення постанови про накладення арешту на майно [PERSON] повязане з порушенням кримінальної справи за його обвинуваченням, а згідно до КПК України (ст..131, 132 КПК) арешт та вилучення майна є заходами забезпечення кримінального провадження та застосовується на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого та прокурора, вважає що ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області є неналежним відповідачем у даній справі. Представник третьої особи [PERSON] (діє на підставі довіреності від 11.07.2014 року) до суду не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, оцінивши надані докази вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.11.2008 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продав, а [PERSON] купила нежитлове приміщення підвалу №12, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська (колишня вул. Нагірна), 14, загальною площею 25,4 кв.м.. Зазначений договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та вказаний правочин зареєстровано в державному реєстрі правочинів 21.11.2008 року за № 6768860 (а.с. 144-146). Спірний обєкт купівлі-продажу належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом ОМР 22.09.2005 року, зареєстрованого у КП «ОМБТІ та РОН» 27.01.2006 року. Оскільки зазначене нежитлове приміщення під арештом та заборонами не перебувало на час укладення угоди, а отже ніяких перешкод в розпорядженні майном не було, то [PERSON] був законним власником нежитлового приміщення підвалу №12, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська (колишня вул. Нагірна), 14, та мав право його відчужувати, тобто продавати. Позивачем у передбаченому законом порядку було зареєстровано право приватної власності на вказане спірне нежитлове приміщення підвалу, що підтверджується матеріалами справи, а саме витягом № 21080656 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «ОМБТІ та РОН» 28.11.2008 року (а.с.8). Проте, постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Одеської області радника юстиції [PERSON] від 22.12.2008 року на майно третьої особи [PERSON] було накладено арешт, у тому числі нежитлове приміщення підвалу №12, розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська, буд. 14. З матеріалів справи вбачається, що постанова про накладення арешту на майно [PERSON] приймалась у рамках розгляду кримінальної справи №1-247/2011 року, за якою вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 26.07.2011 року [PERSON] було засуджено до 11 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна. (а.с.48-91). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.02.2012р. вирок суду від 26.07.2011р. у відношенні [PERSON] скасовано, та в ч.3 ст.28, 323 КК України, ч.3 ст.28,ч.2 ст.317 КК України вирок скасований та закрито провадження по ст.6 ч.1 п.2 КК України, та засуджено [PERSON] на підставі ст.70КК України остаточно по сукупності до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна.(а.с.92- 134). У рамках розслідування зазначеної кримінальної справи і було накладено арешт на нежитлове приміщення підвалу №12, що належить позивачу на праві приватної власності (а.с. 13, 48-91). Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2012 року вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 26.07.2011 року був змінений та [PERSON] було засуджено до 9 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна (а.с. 134). Однак, як вбачається з матеріалів справи та наданих документів на момент винесення слідчим даної постанови [PERSON] вже не був власником вказаного майна. Крім того, на підставі постанови про накладення арешту 04200800470 від 22.12.2008 року, прийнятої старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Одеської області радника юстиції [PERSON], 16.01.2009 року в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесено запис 8376129 про обтяження нежилого приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська, буд. 14 (а.с.14). Фактично вказаною постановою було складено опис та накладено арешт на майно особи, яка жодним чином не має відношення до розслідування кримінальної справи, щодо якої не було винесено постанови про порушення кримінальної справи, не вручалося повідомлення про підозру, тощо. [PERSON] 18.11.2013 року звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із відповідною заявою про зняття арешту, накладеного на підставі вищезгаданої постанови слідчого. Листом вих.. №16512/13 від 04.12.2013 року їй було розяснено (суддя Гарський О.В.), що згідно п.8 ст. 32 КПК України (1960 р.) учасниками процесу є обвинувачений, підозрюваний, захисник, а також потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та їхні представники. Вказане питання щодо зняття арешту повинно вирішуватись у порядку ст.ст. 409, 411 КПК України (1960 р.). Так, згідно ч.1 ст. 409 КПК України (1960 р.) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом який постановив вирок. Враховуючи викладені вимоги КПК України, а також те, що [PERSON] та її представник не були учасниками процесу по кримінальній справі у відношенні [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підстав для розгляду судом вказаної заяви не мав (а.с.135-137). Отже, на сьогоднішній день за вищезазначених обставин, враховуючи, що позивач як титульний власник спірного приміщення набула та зареєструвала право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, остання позбавлена можливості розпорядження вказаного майна через наявність арешту, Згідно ст.. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 20 ЦК України, кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (ст.. 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Згідно ст. 126 КПК України, у редакції яка діяла на момент обтяження майна, в процесі розслідування кримінальної справи арешт може бути накладений на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії лише з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Згідно з ст.. 59 КК України та ст.. 29 КПК України ( у редакції від 28.12.1960р.) забезпечення відшкодування збитків, завданих можливим злочином (що може бути підтверджене лише обвинувальним вироком суду, який вступив в законну силу) і виконання його в частині конфіскації майна, органами досудового слідства може проводитись накладенням арешту (заборони) лише на майно обвинувачуваної особи. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом .Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст.. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Зважаючи на те, що позивачка є власником вказаного вище майна, її права підлягають захистові на підставі положень ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, оскільки позивачка не є учасником кримінального процесу по справі в рамках якої на майно накладено обтяження та не наділена правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України. Відповідно до ст.. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Крім того, відповідно до п.6 вищезгаданої постанови пленуму, в силу ст.31 ЦПК сама по собі вказівка у вироку про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє зацікавлених осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства. З огляду на те, що договір купівлі-продажу від 21.11.2008 року був укладений із дотриманням вимог ЦК України і на сьогоднішній день є дійсним, позивачем у законному порядку зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення підвалу, вимоги позивачки ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, то повинні розглядатися за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.\~ Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Враховуючи, що на момент винесення обвинувального вироку відносно [PERSON], фактичним власником нежитлового приміщення підвалу №12, розташованого за адресою: м. Одеса, вул.. Дюківська, буд. 14, була [PERSON], оскільки угода щодо його відчуження на користь позивачки відбулась раніше, ніж було оголошено обвинувальний вирок, суд погоджується з доводами позивача стосовно незаконності арешту належного їй нерухомого майна, накладеного в процесі розслідування кримінальної справи, відношення до якої вона не має. У звязку з зазначеним суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved