Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивач 18 лютого 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-5), в якому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 29/300 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. А-2, житловою площею 130,6 кв.м., загальною площею 216,6 кв.м.; літньої кухні літ. Б, Г, К, к'; сараїв літ. Е.Ж,3,И,Л,М,Н,0,П; погребу літ. Д; вбиральні літ. Р; душу літ. С; поз. № 1-4 - огорожі, що належало [PERSON] , 1911 року народження, на підставі рішення народного суду Ленінського району міста Дніпропетровська від 12.11.1973 року, зареєстровано в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 16.05.1974 року та записано в реєстрову книгу № 15 за № 49. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.02.2016 року 29/300 частин домоволодіння [ADDRESS] , належать позивачу після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Інші 29/300 частин вказаного домоволодіння належать позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2019 року після смерті його батька [PERSON] , належних йому після смерті його матері [PERSON] , на підставі договору дарування від 05.07.1991 за реєстровим № 2-3261, яка померла [INFO] . Під час володіння житловим будинком, до 05.08.1992 року також були здійснені його перебудови, у зв`язку з чим збільшилась площа будинку, як загальна так і житлова, що підтверджується Актом, який додається до технічного паспорту та дає змогу набуття права власності за спрощеною процедурою державної реєстрації таких прав на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, що відповідає вимогам Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Позивач володіє в цілому та проживає у вказаному домоволодінні з народження, зареєстрований за вищевказаною адресою, його батько до смерті та він утримує будинок в належному стані, сплачую комунальні послуги, податок на землю, доглядає земельну ділянку, проводить поточні ремонти та підтримує належний стан домоволодіння. Тобто, добросовісно володіє зазначеним майном, продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу, як і володів ним його батько до своєї смерті, більш ніж 10 років. При оформлені спадщини після смерті батька [PERSON] , на запит приватного нотаріуса Гуніної І.О. КП «ДМБТІ» ДМР надало відповідь, згідно якої окрім інших співвласників (які є відповідачами), 29/300 спірного домоволодіння належало [PERSON] на підставі рішення народного суду Ленінського району міста Дніпропетровська від 12.11.1973, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР 16.05.1974 та записано в реєстрову книгу № 15 за № 49. Так, в домовій книзі, міститься інформація про виписку [PERSON] , [INFO] з домоволодіння [ADDRESS] 15.11.1990 року. Відповідно до відомостей наданих Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради від 07.11.2019 року, запис у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра про домоволодіння [ADDRESS] відсутній. Таким чином, позивач до цього часу не знав та не міг знати про існування співвласника [PERSON] , ступінь її споріднення з ним та розмір її частки і домоволодіння, як і не знає достеменно дату її смерті з огляду на 1911 рік народження. Ніякі ймовірні спадкоємці [PERSON] , зокрема і в особі територіальної громади, до власника та користувачів домоволодіння [ADDRESS] не ввертались та про їх існування позивач не обізнаний. А відтак, [PERSON] все своє життя та його батько [PERSON] за свої життя володіють та володіли домоволодінням в цілому, в тому числі і 29/300 часткою [PERSON] . Ухвалою суду від 03 березня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с.87). Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника адвоката - Гармаш І.С., до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.92). Відповідачі в судове засідання не з`явились. До суду надали письмові заяви, в яких просять справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнають та не заперечують проти їх задоволення (а.с.90,91). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.02.2016 року [PERSON] належать 29/600 частин домоволодіння [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.12,13-14), а також інші 29/300 частин вказаного домоволодіння належать позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2019 року, після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.15-16-17). Із відомостей КП «ДМБТІ» ДОР від 12.09.2019 року вбачається, що право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за : [PERSON] у розмірі 31/100 частини, [PERSON] у розмірі 29/300 частин, [PERSON] у розмірі 29/600 частин, [PERSON] у розмірі 29/600 частин, [PERSON] у розмірі 2/5 частин, [PERSON] у розмірі 29/300 частин (а.с.9). Встановлено, що [PERSON] набув права власності на 29/600 частин вказаного домоволодіння в порядку спадкування після смерті своєї матері - [PERSON] . [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 17.09.1996 року, про що свідчить штамп в його паспорті та запису домової книги (а.с.8). Із домової книги вбачається, що в домоволодінні [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але виписана з вказаної адреси 15.11.1990 року (а.с.42-43). Згідно відомостей, наданих Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради від 07.11.2019 року запис у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра про домоволодіння [ADDRESS] , відсутній (а.с.11). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до частини 4 статі 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ. Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним або злочинним шляхом. Мова йде про ситуації, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання,зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності. З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов`язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Достовірно встановлено, що позивач є користувачем домоволодіння [ADDRESS] , у тому числі 29/300 частинами, що належали [PERSON] , та постійно проживає в ньому, утримуючи та доглядаючи його. Суд, вважає, що позивачем доведено належними доказами добросовісності набуття 29/300 частин спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за ним права власності за набувальною давністю на 29/300 частин домоволодіння [ADDRESS] . У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, у зв`язку із чим, підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved