Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , [INFO] , звернулась 31.10.2018 року в суд з цим позовом та просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області 23.12.2011 року (справа №2-2208/2011 року), витяг про державну реєстрацію № 33193488 від 16.02.2012 року, реєстраційний номер 36017901, номер запису 6133 в книзі 110. Крім неї у належному їй будинку, зареєстрована її колишня невістка [PERSON] , [INFO] , яку вона зареєструвала на прохання сина. Шлюб між ними розірваний, але на її неодноразові прохання знятись з реєстраційного обліку відповідач [PERSON] відмовляється, посилаючись на різні обставини. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлений позов підтримує у повному обсязі, наполягає на його задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час розгляду справи повідомлялась за адресою вказаною в довідці про реєстрацію,судова повістка повернулася до суду не вручена, з відміткою листоноші та штемпелем Укрпошти «за зазначеною адресою не проживає», відповідно до ст. 128 ЦПК України така судова повістка вважається врученою та відповідно особа вважається повідомленою належним чином про час та місце слухання справи. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Суд вважає, що відповідач не з`явився до суду без поважних причин тому, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і за таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, приходить до висновку щодо ухвалення заочного рішення по справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області 23.12.2011 року (справа №2-2208/2011 року), витяг про державну реєстрацію № 33193488 від 16.02.2012 року, реєстраційний номер 36017901, номер запису 6133 в книзі 110. В цьому житловому будинку на постійне місце проживання з 10.11.1999 року зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . Факт того, що відповідач у вказаному будинку не проживає підтверджується довідкою голови квартального комітету від 20.12.2018 року, згідно якої [PERSON] , зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , але з 2000 року не проживає за вказаною адресою, а мешкає в м .Одеса . Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином встановлено, що відповідачка понад один рік не мешкає у житловому будинку без поважних причин, відсутні переконливі докази, які б підтвердили поважність причин не проживання і були б підставою для продовження цього строку непроживання в спірному житлі. Доказів, які б свідчили про наявність домовленості між сторонами про тимчасове проживання відповідача за іншою адресою та збереження у цей час за ним права користування житлом, суду не надано. Суд, вважає, що право позивача на вільне користування та розпорядження належним їй житлом порушується та підлягає захисту. Отже оскільки відповідачка не проживає в житловому будинку [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, то вона втратила право користування цим житлом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, та визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Оскільки позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»,а тому судові витрати по справі слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved