Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2017 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення пені по заборгованості по аліментам. Позовні вимоги мотивує тим, що з 03.05.1995 року вона є пенсіонером. Єдиним її доходом є пенсія. У 2001 році у позивача помер чоловік, а тому чоловіка, який би міг допомагати та підтримувати її матеріально в неї немає. Син позивача [PERSON] матеріальну допомогу добровільно не надає. Позивач була змушена звертатись до не дуже близьких знайомих людей допомагати одягом, харчами та іншими необхідними речами, позичати гроші, щоб дожити до наступної пенсії. За рішенням суду було стягнуто з відповідача [PERSON] аліменти на утримання позивача у розмірі 900 грн. 00 к. щомісячно. Спочатку декілька місяців [PERSON] сплачував аліменти. У 2014 році [PERSON] перестав сплачувати аліменти і позивач звернулась із виконавчим листом до виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження. Станом на 25.10.2017 року у [PERSON] перед позивачем [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 40200 грн. 00 к., а також сума неустойки (пені) по заборгованості сплати аліментів у розмірі 12192 грн. 00 к. Тому просила суд стягнути з [PERSON]неустойку (пеню) у розмірі 12192 грн. 00 к., яка виникла з причини заборгованості по несплаті аліментів [PERSON] на її утримання у період з 2014 року по 25.10.2017 року. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, а тому по справі необхідно ухвалити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України через повторну неявку відповідача в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного Кодексу України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є пенсіонером та інвалідом ІІ-ї групи, що підтверджується копією довідки виданої Управлінням пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва. (а.с. 6) Позивач [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON] відповідно до копії свідоцтва про народження. (а.с. 8) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на її утримання в розмірі 900 грн. щомісячно, починаючи з 10 вересня 2013 року і до дня смерті [PERSON]. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. (а.с. 9-10) На підставі вищевказаного рішення було видано виконавчий документ та постановою від 29.10.2015 року відкрито виконавче провадження. (а.с. 11-11 зворот.) Постановою від 16.12.2015 року накладено арешт на все майно боржника [PERSON] у межах суми звернення стягнення 20880 грн. 00 к. (а.с. 12-12 зворот.) Головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві [PERSON] здійснено розрахунок заборгованості по аліментах, згідно якого загальна заборгованість по аліментам становить 40 200 грн. (а.с. 13-13 зворот.) Позивачем 25.10.2017 року було висунуто претензію відповідачу з пропозицією добровільно, не доводячи справу до суду сплатити їй заборгованість по сплаті аліментів. Однак дана претензія відповідачем до уваги прийнята не була. (а.с. 14) Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Позивачем розраховано неустойку (пеню) за несплату аліментів, яка за період з жовтня 2013 року по жовтень 2017 року складає 12 192,00 грн. (а.с. 15) За змістом ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це вид забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому, сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різнитись. Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць). (Постанова Верховного Суду України від 03.02.2016 року у Справі № 6-1477цс15). Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюється за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості. Верховний Суд України у своїй постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13 роз'яснив, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. За загальним правилом, право на стягнення неустойки (пені) в особи виникає у зв'язку із юридичним фактом порушення нею обов'язку зі сплати аліментів на утримання дитини. При цьому, виконання такого обов'язку з порушенням строків сплати та наступне погашення заборгованості не звільняє особу від відповідальності у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення виконання обов'язку зі сплати аліментів. Суд приймає за достовірне наданий позивачем розрахунок пені, розрахований відповідно до розміру заборгованості по аліментах помісячно. Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.. (ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач в судове засідання не надав жодного доказу того, що ним виконані зобов'язання за кредитним договором належним чином, тому суд позбавлений врахувати інші докази ніж ті, які є в матеріалах справи. Обставини, на які посилається позивач на підставу своїх вимог, не спростовані відповідачем, який не скористався процесуальним правом подати відзив (заперечення проти позову) та докази на спростування заявлених позовних вимог, а тому суд позбавлений врахувати інші докази ніж ті, які наявні в матеріалах справи. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, а тому їх задоволення в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved