Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач 23.01.2019 звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] є її сестрою та їм належить по 1/5 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 07.12.2018 [PERSON] подарувала свою частку [PERSON] за договором дарування. Позивач вважає, що на дійсності частка домоволодіння була продана, а договір дарування було укладення задля усунення її від права першочергової покупки, як співвласника майна. Таке твердження позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] є сторонньою особою. На підставі чого, позивач просила визнати договір дарування частини домоволодіння від 07.12.2018 недійсним. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду вказаної справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 07 лютого 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2019 року у справу вжито заходів забезпечення позову, накладено арешт в частині заборони відчуження 31/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 26.02.2019 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно якого він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування безпідставності вимоги про визнання недійсним договору дарування зазначив, що договір укладено добровільно та він відповідав волі [PERSON] .. Жодних дій зі свого боку він не вчиняв, жодних грошей за подаровану частину домоволодіння він не сплачував. Крім того, зазначив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки законом не передбачено можливості визнання удаваного правочину недійсним. 26.02.2019 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно якого вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що договір дарування було укладено нею добровільно та безоплатно. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що [PERSON] є її сестрою. Після смерті батьків їм на праві спільної часткової власнотсі належала частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Стосунки з сестрою були погані. Наприкінці 2018 року позивач дізналась про те, що її сестра продала належну їй частину [PERSON] , оформивши продаж договором дарування. [PERSON] є сином їх сусідки напроти. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що після смерті матері вона познайомилась з сусідкою - [PERSON] . Вона та її син [PERSON] в подальшому допомагали з хворим батьком. Після смерті батька, її сестра - [PERSON] вчиняла перешкоди для її проживання в спільному будинку, тому відповідач переїхала, а свою частину подарувала [PERSON] Представник [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також відмовити у задоволенні позовних вимог просив [PERSON] та його представник пославшись на позицію, викладену у відзиві на позов. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він знайомий з чоловіком [PERSON] .. На початку 2019 року [PERSON] розповіла про наявну ситуацію з відчуженням частини будинку. Свідок вирішив допомогти з`ясувати правду щодо дійсних подій та запропонував поспілкуватись з [PERSON] .. За знайденим оголошенням про продаж іграшок, [PERSON] зателефонував а потім зустрівся з [PERSON] .. Під час спілкування остання повідомила, що продала частину належного їй будинку за 5 000 доларів США. Цю розмову свідок записував на диктофон. При цьому [PERSON] ніхто не погрожував, не тиснув на неї. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] до 07.12.2018 належало на праві спільної частикової власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Згідно ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно договору дарування частини домоволодіння від 07.12.2019 [PERSON] подарувала [PERSON] 31/100 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до пояснень свідка [PERSON] та дослідженому в судовому засіданні аудіо запису розмови між ним та [PERSON] , остання зазначила, що продала свою частину домоволодіння [PERSON] за 5 000 доларів США. Посилання [PERSON] на те, що запис було зроблено під тиском та погрозами, жодним чином не підтверджено. Відповідно до аудіо запису, [PERSON] добровільно, монотонно та спокійно в довільній формі розповідала про умови продажу частини будинку. Сам факт звернення до правоохоронних органів на незаконні дії [PERSON] не є підтвердженням такої позиції. При цьому, суд звертає увагу, що розмова зі свідком відбулась 28.03.2019, а до правоохоронних органів [PERSON] звернулась лише 26.04.2019, вже після долучення запису до матеріалів справи. Таким чином, судом встановлено, що договір дарування 31/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] від 07.12.2019 є удаваним та був вчинений сторонами для приховання договору купівлі-продажу. Отже, за встановлених судом обставин, до договору дарування від 07.12.2019 належить застосовувати правила щодо договору-купівлі-продажу. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, як вбачається з положень ч.1 ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Згідно з положеннями ч.2 ст.362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Згідно з ч.4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. З огляду на наявність спеціального засобу відновлення порушеного права, передбаченого ст. 362 ЦК України, суд вважає що обраний в даному випадку позивачем спосіб захисту є неналежним. Аналогічна позиція зазначена в п. 18 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» . Так пленум зазначив, що вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов`язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК. Позивачем вимоги про переведення на неї прав та обов`язків покупця не заявлялись, грошові кошти на депозитний рахунок суду не вносились. Враховуючи принципи диспозитивності, з урахуванням обраного способу захисту права, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed