Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] в грудні 2014 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на автомобиль Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], визнати за ним, [PERSON] та відповідачем [PERSON] право спільної сумістної власності на квартиру [ADDRESS], в рівних частях, по ? частки за кожним. Визнати спільним сумісним майном нажитим у шлюбі між [PERSON] та [PERSON], а саме: індукційну електричну плиту Electrolux, мікрохвильову піч Electrolux, духову шафу Electrolux, посудомиючу машину Electrolux, вбудований двокамерний холодильник Electrolux, пральну машину Electrolux, електричний водонагрівач Electrolux, два настінні кондиціонери Daikin, плазмовий телевізор Samsung, плазмовий телевізор Philips, пилосос Polti Vaporetto Lecoaspira. Зазначені позовні вимоги позивач мотивує тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.11.2005 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року шлюб розірвано. Позивач зазначає, що в період шлюбу подружжям була придбана квартира [ADDRESS], автомобіль Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], а також нерухоме майно, яке складається з побутової техніки. В ході розгляду справи, відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], відмовити [PERSON] у задоволенні первинного позову. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував. Відповідач та представник відповідача за первісним позовом проти позовних вимог [PERSON] заперечували, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, які містять надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне. Згідно договору купівлі продажу від 22.02.2011 року придбана квартира [ADDRESS], зазначена квартира, була придбана за кошти [PERSON], що не заперечувалося позивачем [PERSON] в судовому засіданні. Однак, відповідно до положень ст.22 КЗпШ України, ст. 16 Закону України «Про власність» та ст. 368 ч.3 ЦК України майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/, належить на праві спільної власності/ спільне майно/. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим/ частина друга ст.183 ЦК України співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно п.1 ст. 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Згідно зі ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка незначна і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном неможливе; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач за основним позовом, не працює, не приймає участі в сплаті комунальних послуг, ремонті та відбудівлі спірної квартири, має значну заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Не користуючись своєю часткою квартири [ADDRESS], не приймаючи участь в її утриманні та сплаті комунальних платежів, позивач за основним позовом фактично відмовився від права власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до висновку (свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінщіків №8937 від 01.12.2011 року) про ринкову вартість квартири, станом на 19.05.2015 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS], складає 773850 (сімсот сімдесят три тисячі вісімсот пятдесят) грн., ринкова вартість сумісно набутого майна подружжя, складає 15680 грн. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року, при вирішення справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що при неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутньої такої згоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункту чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може врахувати конкретні обставини справи і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою житловою площею». Враховуючи той факт, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною, неможливий ні її поділ в натурі, ні виділ частки у спільному майні співвласнику, ні встановлення порядку його користування між співвласниками, позивач за основним позовом спірну квартиру не утримує, не вносить коштів в рахунок ремонту та сплати послуг, суд вважає, що припинення права [PERSON] на частку у спільному майні, яким є вищезазначена квартира, з виплатою йому відповідної компенсації ринкової вартості його частки, не завдасть істотної шкоди його інтересам. Крім того, [PERSON] просить визнати за ним право власності на автомобіль Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], вказуючи на те, що він придбався в травні 2005 року за кошти, які були взяті ним в кредит в ПАТ «Укрсоцбанк». Матеріали справи свідчать про те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з 11.11.2005 року до 13.10.2014 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № 234837 автомобіль Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER] придбаний [PERSON] 06.05.2005 року, тобто до реєстрації шлюбу із [PERSON] Даних про те, що кредитні зобовязання перед ПАТ «Укрсоцбанк» погашені саме позивачем за первинним позовом, наданими сторонами доказами не підтверджується. Тому, у суда відсутні підстави для визнання за [PERSON] права власності на спірний автомобіль. Позовну вимогу [PERSON] щодо визнання спільним сумісним майном нажитим у шлюбі між сторонами, а саме: індукційну електричну плиту Electrolux, мікрохвильову піч Electrolux, духову шафу Electrolux, посудомиючу машину Electrolux, вбудований двокамерний холодильник Electrolux, пральну машину Electrolux, електричний водонагрівач Electrolux, два настінні кондиціонери Daikin, плазмовий телевізор Samsung, плазмовий телевізор Philips, пилосос Polti Vaporetto Lecoaspira, суд також залишає без задоволення, оскільки наданими суду доказами не підтверджується придбанням подружжям майна під час шлюбу. Надані суду товарні чеки та гарантійні свідоцтва на побутову техніку не дають підстав вважати, що саме сторонами та коли придбалось вказане рухоме майно. Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними,у звязку з чим задоволенню не підлягають,тоді як зустрічний позов підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved