Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач 21.12.2015 року звернувся до суду з позовом [PERSON] та в останній редакції позовних вимог від 04.04.2017 року (а.с.184) просив: стягнути з відповідачки на його користь 1/2 частину грошових коштів за договором позики від 14.11.2013 року у розмірі 9000 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення; вирішити питання по судовим витратам. В обґрунтування позовних вимог відзначив, що між ним та [PERSON] 10 листопада 2007 року було зареєстровано шлюб, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси було видано свідоцтво про шлюб від 10.11.2007 р. серії 1-ЖД № 070968 та зроблено відповідний актовий запис за № 773. Від шлюбу мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO]. У подальшому їх спільне життя не склалось та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року по справі № 522/3972/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] раніше укладений між ними шлюб було розірвано. У період шлюбу [PERSON] та Відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2013 р. була придбана квартира [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 54,5 кв.м., в тому числі житловою площею 38,8 кв.м. Зазначена квартира знаходиться у спільній частковій власності сторін та була придбана за особисті кошти кожного з них окремо. З метою проведення якісного ремонту в новопридбаній квартирі Позивач 14.11.2013 року позичив у свого знайомого [PERSON] суму коштів - 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США. Передача зазначених грошових коштів Позивачеві за умовами договору позики була оформлена розпискою з зобов'язанням повернення коштів у термін до 14 листопада 2015 року. Всі ці кошти були витрачені на проведення ремонту й придбання нового санітарно-технічного обладнання (7 найменувань на суму 14 314 грн.), меблів (8 найменувань на суму 32 000 грн.), двох телевізорів (на суму 8 360 грн.), холодильника та пральної машини (на суму 7 200 грн.) та іншого. В підсумку на ремонт квартири, придбання вищезгаданих предметів побуту та обладнання квартири охоронною сигналізацією Позивач витратив у жовтні-листопаді 2013 року за його підрахунками близько 22 600 доларів США. Після розірвання шлюбу відповідачка разом з донькою залишились зареєстрованими та проживають у зазначеній квартирі №29. Після 14.11.2015 року [PERSON] предявив до позивача вимогу щодо повернення позичених коштів на суму 18000 дол. США. Коли позивач звернувся до відповідачки з проханням взяти участь у поверненні боргу за розпискою від 14.11.2013 року, остання відмовилась та повідомила, що немає коштів та нічим допомагати не збирається. Позивач, вважаючи, що сі запозичені кошти були чесно витрачені на користь сімї, у звязку з тим, що на теперішній час немає можливості самотужки повернути позикодавцю повну суму боргу, він змушений був звернутись до суду з дійсним позовом. Вважає, що усі розрахунки з повернення боргу [PERSON] мають здійснюватись у рівних частках між ними як між колишнім подружжям. До спільного розгляду разом з позовом [PERSON] був прийнятий зустрічний позов [PERSON] від 07.07.2016 року (а.с.99-101), предявлений до [PERSON], третя особа [PERSON], за яким просила визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON], на підтвердження якого було складено розписку від 11.11.2013 року, з моменту його вчинення. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що розписка надана [PERSON] до матеріалів цивільною справи №522/25598/15-ц (арк. справи 8) є фальсифікованою, а договір позики чіж [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню у судовому порядку недійсним з моменту укладення. Вважає, що розмір коштів, які було запозичено [PERSON] у [PERSON] по договору позики, укладеному в усній формі, на виконання якого [PERSON] було складено розписку, більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що суперечить положенням ст. 1047 ЦК України.Під час перебування у шлюбі з [PERSON] їй не було відомо про отримання останнім під розписку грошових коштів від [PERSON], також письмової згоди на укладення договору позики вона не надавала. Також посилалась на те, що предметом спірного договору позики між [PERSON] та [PERSON] є іноземна валюта, проте вважає, що [PERSON] не має права вимагати повернення коштів в іноземній валюті. З посиланням на положення п.3 ч.1 ст.208, ч.3 ст.215 ЦК України, ст..1047 ЦК України, ч.2 ст. 65 СК України, вважає, що спірний договір має бути визнаний недійсним. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 27.07.2015 року), який також представляє інтереси третьої особи [PERSON] (діє на підставі довіреності від 16.03.2016 року) у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги первісного позову задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічних вимог [PERSON]. До суду також були надані письмові заперечення від 12.10.2016 року на зустрічний позов [PERSON] (а.с.120). у минулих судових засіданнях [PERSON], як представник третьої особи [PERSON], додатково пояснив, що до третьої особи у листопаді 2013 року звернувся хресний отець його дітей [PERSON] з проханням позичити кошти на здійснення ремонту та зміну обстановки у квартирі. Згідно розписки [PERSON] позичив йому 18 тис. дол.. США строком на два роки. Пізніше, [PERSON] звернувся до колишньої дружини [PERSON] з проханням прийняти участь у поверненні позичених коштів, проте остання відмовилась. Третя особа самостійно до відповідачки не звертався, вирішив не втручатися в їх стосунки. Відповідачка та її представник до суду не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, жодних клопотань суду не заявляли. У матеріалах справи наявна заява [PERSON], згідно якої просила справу розглядати за її відсутності (а.с.95, 119). У минулих судових засіданнях відповідачка заперечувала проти задоволення позову [PERSON]. Згідно ч.2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню та відмовляє у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 10 листопада 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси було видано свідоцтво про шлюб від 10.11.2007 р. серії 1-ЖД № 070968 та зроблено відповідний актовий запис за № 773. Від шлюбу мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO]. У період шлюбу [PERSON] та Відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2013 р. була придбана квартира [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 54,5 кв.м., в тому числі житловою площею 38,8 кв.м.. Зазначена квартира знаходиться у спільній частковій власності сторін та була придбана за особисті кошти кожного з них окремо. У подальшому їх спільне життя не склалось та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року по справі № 522/3972/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] раніше укладений між ними шлюб було розірвано. Також з матеріалів справи судом встановлено, що 14 листопада 2013 року [PERSON] було складено розписку, за змістом якої він отримав від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 18 тис. дол.. США, яку зобовязався повернути строком до 14.11.2015 року (а.с.14). Згідно розписки дані кошти позивач позичив на проведення ремонту у квартирі № 29 за адресою м. Одеса, пр.-т Шевченка, 23-В. Ухвалюючи рішення, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до вимог ст.. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до\~ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2\~ст. 60 СК України\~вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1\~ст. 61 СК України\~обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном ч. 1\~ст. 190 ЦК України\~має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Згідно ч. 3 ст. 61 цього Кодексу якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ст. 65 СК України, право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї. Аналізуючи встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, яке регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд вбачає, що\~у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними.\~Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного , що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.\~58,\~59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті\~10,\~60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. З матеріалів справи судом встановлено, що позичені кошти у сумі 18 тис дол.. США позивач витратив на ремонт та обставлення меблею придбаної спільної квартири №29 за адресою м. Одеса, пр.-т Шевченка, 23-В. у підтвердження чого надав до суду кошторис по ремонтним роботам у квартирі на загальну суму 9527 дол. США (а.с.11-18), квитанції на придбання меблі на загальну суму 32000 грн. та придбання сантехнічного обладнання на суму 14\~314, 00 грн. (а.с.19), на придбання техніки на суму 7200. 00 грн., 8360 грн. (а.с.20-21), комплекту дверей на суму 14400 грн. (а.с.21), а також матеріалів, необхідних для ремонту квартири (а.с.22-36), бланк замовлення на установку системи охоронної сигналізації (а.с.37). Будь-яких\~належних та допустимих доказів, що позичені кошти в конкретному обсязі були витрачені позивачем на особисті потреби, не в інтересах або всупереч інтересам сімї, відповідачем не надано. Відповідачкою і не заперечувалось, що ними здійснювався ремонт квартири та придбання усієї необхідної техніки, обладнання. Між тим, доказів, що усе це було придбано за інші кошти, ніж позичені, відповідачкою суду також не надано. Форма оформлення правочину сторонами була додержана, між сторонами ([PERSON] та [PERSON]Л.) виникли зобовязання за договором позики, належних підстав для визнання недійсним договору позики відповідачка суду не навела. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, частина 4 ст. 60 ЦПК України вказує на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та задовольняє їх у повному обсязі. За таких підстав суд вважає в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору позики недійсним слід відмовити. У відповідності до вимог\~статті 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд вбачає, що при зверненні до суду з чотирма самостійними вимогами позивачем було сплачено судовий збір на суму 487,20 грн. (квитанція від 04.12.2015 року (а.с.1) та суму 2826, 69 грн. (квитанція від 12.-02.2016 року (а.с.74). У подальшому, ухвалою суду від 03.05.2017 року за заявою представника позивача позов [PERSON] з трьома вимогами стосовно квартири №29 були залишені без розгляду, тому суд вирішує питання щодо стягнення судового збору лише в частині останньої вимоги, яка розглядалась судом та відносно якої ухвалено відповідне рішення. З огляду на що суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у сумі 2 113 (дві тисячі сто тринадцять) гривень 89 копійок. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: approved