Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.08.2020 року, звернулася до суду із позовною заявою до Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . З метою отримання спадщини, позивач звернувся із відповідною заявою до приватного нотаріусу з заявою та за його заявою було заведено спадкову справу № 114/2019. Постановою від 22.07.2020 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на житловий будинок, оскільки з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за спадкодавцем не зареєстрований житловий будинок, інформація за вказаним будинком відсутня та не надано правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з належними до нього господарчими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 07.08.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15.09.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріусу Авдіївського міського нотаріального округу Лук`янець Л.В., копію спадкової справи № 114/2019, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.10.2020 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив на позовну заяву та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~15\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 11.04.1959 року. виданого Авдіївським міським бюро РАЦС, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно рішення виконавчого комітету Авдіївської міської ради від 14.08.1964 року, [PERSON] отримав право індивідуального будівництва на земельній ділянці [ADDRESS] . 28.08.1964 року між виконкомом Авдіївської міської ради та [PERSON] укладено договір на надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до п`яти. Договір посвідчено нотаріусом Ясинувтської нотаріальної контори Теревятьєвою І.Т. 07.09.1964 року. В даному випадку слід зауважити, що статтею 41\~Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3\~зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 1 ст.\~58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст.\~5\~Цивільного кодексу\~України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 05\~серпня 1992\~року №\~449\~«Про порядок\~прийняття в\~експлуатацію закінчених\~будівництвом об`єктів\~державного замовлення» (втратила чинність). Враховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі № 623/214/17 Відповідно рішення Авдіївської міської ради № 6/64-1835 від 08.10.2015 року, вулицю Щорса було перейменовано на вулицю «Каштанова». Відповідно до заповіту від 19.06.2014 року, посвідченого приватного нотаріусу Авдіївського міського нотаріального округу Василенко В.А., [PERSON] [INFO] , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що все майно, де б воно знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право та що буде належати йому на момент смерті він заповідає [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 25.11.2016 року, виданого Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послу Авдіївської міської ради № 07-29д/3316 від 08.08.2018 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12.12.1979 року по дату смерті [INFO] . Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31.10.2019 року [PERSON] визначено додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 06.12.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріусу Авдіївського нотаріального округу Лук`янець Л.В. із заявою про прийняття спадщини за законом, після смерті батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 10.06.2020 року приватним нотаріусом Авдіївського нотаріального округу Лук`янець Л.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді земельної ділянки площею 0,0926 га (кадастровий номер 1410200000:04:006:0048), наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріусу Авдіївського нотаріального округу Лук`янець Л.В. від 22.07.2020 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , оскільки з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за спадкодавцем не зареєстрований житловий будинок, інформація за вказаним будинком відсутня, акт про прийняття будинку в експлуатацію відсутній, відповідно реєстрація права власності а житловий будинок відсутня. Згідно заяви [PERSON] від 17.02.2020 року, посвідченої нотаріусом міста Волжського, Волгоградської області, РФ, [PERSON] , дій на фактичне прийняття спадщини, після померлого [INFO] , батька [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , він не здійснював і спадщину не приймав. Згідно заяви [PERSON] від 17.02.2020 року, посвідченої нотаріусом міста Волжського, Волгоградської області, РФ, [PERSON] , дій на фактичне прийняття спадщини за заповітом, після померлого [INFO] , дідуся [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , він не здійснював і спадщину не приймав. Згідно ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.\~1222\~ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦПК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст.\~1268\~ч.\~5\~ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ч. 5 ст.\~1268\~ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Статтею 392\~ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Окрім цього, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України\~від 17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року,\~Першого протоколу\~та протоколів\~№ 2,\~4,\~7\~та 11\~до Конвенції» визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, у зв`язку із неможливістю надати документи, що посвідчують державну реєстрацію права власності спадкодавця на житловий будинок, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за законом, до складу якої входить житловий будинок. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права. На підставі викладеного та

Outcome: approved