Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 травня 2016 року звернувся в суд з позовом до Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності самочинно збудоване нерухоме майно. Посилався на те, що є власником земельної ділянки площею 1000 кв.м. по вул. Дундича, 33 в м. Полтаві з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, в період 2007-2013 років за вказаною адресою самочинно здійснив будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які відповідають вимогам державних будівельних норм і встановлено можливість їх надійної експлуатації. В своїй позовній заяві, посилаючись на норми ст. 376 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок та господарські споруди в місті Полтаві по вул. Дундича, 33. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 644777 від 27 березня 2008 року є власником земельної ділянки площею 1000 кв.м. по вул. Дундича, 33 в м. Полтава з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку). Також відповідно до договору оренди землі № 07-07/18 від 02 лютого 2016 року позивач [PERSON] прийняв в оренду земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Дундича, 33, площею 249 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Таким чином, в порядку, визначеному ст. 376 ЦК України, самочинним вважається: а) будівництво нерухомого майна, якщо збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; б) відведена не для цієї мети; в) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; г) з істотним порушенням будівельних норм і правил. Як встановлено судом, на земельній ділянці по вул. Дундича, 33 в м. Полтаві позивачем [PERSON] без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, з виходом за межі земельної ділянки, що надавалася позивачу у власність, було здійснено будівництво житлового будинку та господарських споруд. При цьому жодні належні та допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що будівництво здійснено без істотних порушень будівельних норм і правил, позивачем надані не були. Тому суд приходить до висновку, що здійснене позивачем будівництво житлового будинку літ. «А-2» та господарських будівель і споруд по вул. Дундича, 33 в м. Полтаві є самочинними. Та обставина, що спірні будівлі є самочинно збудованими також підтверджено даними технічного паспорта на домоволодіння за вказаною адресою, виготовленого станом на 17 липня 2015 року. За даними технічного паспорта таке будівництво було виконано протягом 2004-2012 років. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому в силу норм ст. 331 ЦК України, яка визначає набуття права власності на новостворене майно, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Звертаючись до суду з позовом та обираючи спосіб захисту свого права, позивач в поданій до суду заяві просить саме визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Разом з тим, як встановлено судом, спірні самочинно збудовані будівлі, що розташовані на земельній ділянці по вул. Дундича, 33 в м. Полтаві, в експлуатацію не приймалися. Також обовязковими умовами для визнання права власності на таке майно в порядку, визначеному ч. 5 ст. 376 ЦК України є відсутність порушень прав інших осіб. Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Позивач [PERSON] не надав до суду жодних доказів про те, що він у встановленому законом порядку звертався до компетентного органу з питань прийняття самовільних споруд до експлуатації, відмова компетентного органу відсутня. Лист виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 11 серпня 2015 року містить в собі лише інформацію про те, що житловий будинок літ. «А-2» та сарай літ. «Д» по вул. Дундича, 33 в м. Полтаві відповідають вимогам ДБН 360-92** в частині місця їх розташування відносно будівель і споруд, розміщених на територіях суміжних домоволодінь та не є за своєю суттю відмовою компетентного органу про прийняття забудови до експлуатації. Позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом також не враховано, що суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та складення відповідного документа. Тому суд, враховуючи положення норм ст. 376 ЦК України, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed