Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивач 15 серпня 2014 року звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 березня 2004 року набула право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Маючи намір продати вказану квартиру 14 липня 2014 року [PERSON] звернулась до нотаріальних органів з відповідним питанням, внаслідок чого їй стало відомо, що дана квартира перебуває під арештом, накладеним на підставі постанови без номеру ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська від 29 листопада 2004 року про арешт майна попереднього власника квартири. Оскільки матеріали відповідного виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання, чим унеможливлюється зняття арешту з зазначеної квартири відповідачем, позивач просила суд зняти арешт з квартири, яка перебуває у власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS], накладений постановою про арешт б/н від 29 листопада 2004 року ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 17 грудня 2004 року за № 1555138. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання для розгляду даної цивільної справи свого представника не направив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином (а. с. 17), про причини неявки свого представника суду не повідомив. За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановляє заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 31 березня 2004 року між [PERSON], діючого від імені гр. [PERSON] на підставі довіреності, з одного боку, та [PERSON] - з іншого, був укладений договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого остання набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Викладене підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 31 березня 2004 року, витягом про реєстрацію права власності від 16 червня 2004 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 серпня 2014 року, копії яких наявні в матеріалах справи (а. с. 6, 7, 8-9). З матеріалів справи вбачається, що постановою про арешт б/н від 29 листопада 2004 року ВДВС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська, зареєстрованої в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 17 грудня 2004 року за № 1555138, на квартиру [ADDRESS] був накладений арешт. Власником даної квартири зазначений [PERSON] (а. с. 11). Відповідно до інформаційного листа Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 01 серпня 2014 року за № 26026/24, адресованого представнику [PERSON] - [PERSON], у вересні 2004 року на виконання відділу надходив виконавчий документ, за яким боржником був [PERSON], а стягувачем - «УкрСиббанк»; відповідне виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання (а. с. 12). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, вирішуючи вимоги позивача до відповідача, суд виходить з того, що позивач на законних підставах набув право власності на квартиру № 37, розташовану в будинку № 9 по вул. Фучика в м. Дніпропетровську, проте реалізувати свої права власника не може у зв'язку з накладанням арешту на дану квартиру державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ в межах виконавчого провадження, боржником за якими є попередній власник вказаної квартири, отже позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved