Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Позивач 14.05.2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по кредитному договору. В своєму позові позивач зазначив, що 26.07.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №NKXRRC11250052, відповідно до якого, відповідачу було видано кредит у розмірі 6105 гривень зі сплатою відсотків за користування цим кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на порушення відповідачем умов вищевказаного кредитного договору, на не виконання нею своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, внаслідок чого, станом на 13.02.2014 року, у відповідача виникла загальна заборгованість по кредитному договору, в сумі 36353,71 гривень, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ «ПриватБанк» існуючу заборгованість по кредитному договору та судові витрати по справі. В процесі судового розгляду справи, позивач зменшив розмір заявлених позовних вимог. В обґрунтування змінення позовних вимог, позивач зазначив, що в первинному позові не було враховано те, що судовим наказом Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16.04.2008 року з відповідача на користь банку вже було стягнуто заборгованість по кредиту, станом на 20.03.2008 року, у розмірі 5611,94 гривні, яка складалася: із заборгованості по кредиту в розмірі 5356,50 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 254,44 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань по договору в розмірі 1 гривні. Посилаючись на те, що стягнення по вищевказаному виконавчому документу було здійснено частково, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредитному договору, яка станом на 13.02.2014 року, становить 34003,69 гривень і складається з: 8997,52 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 276,81 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 22872,04 грн. - пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по договору, 250,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 1607,32 грн. - штрафу (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з'явився, але в своїй заяві про зміну розміру позовних вимог, просив суд розглянути справу у його відсутність та заявив про повне підтримання змінених позовних вимог, з проханням їх задоволення в повному обсязі та не заперечував проти заочного порядку розгляду даної справи, у випадку неявки в судове засідання відповідача. Відповідач в судове не з'явилася, але надала свою письмову заяву, в якій посилаючись на поганий стан здоров'я, просила суд провести судовий розгляд справи у її відсутність. Також, в цій заяві, відповідач зазначила про те, що вона не визнає позов та просила суд відмовити в його задоволені, посилаючись на повне виконання попереднього рішення суду з погашення основного боргу і кредиту за судовим рішенням, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, а також, як додаткову підставу для відмови у задоволені позову, зазначила про пропуск банком строку позовної давності, як з моменту одержання нею кредиту, так і з моменту видачі судового наказу від 16.04.2008 року. Справа, у відповідності з вимогами ст.169 ЦПК України, розглянута судом у відсутність представника позивача та відповідача, на підставі їх письмових заяв та враховуючи наявність у справі достатніх даних про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши в судовому засіданні, в порядку письмового провадження, обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов безпідставний і не підлягає задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем і позивачем, 26.07.2007 року, було укладено кредитний договір №NKXRRC11250052, відповідно до якого, відповідачу [PERSON] було видано кредит у розмірі 6105 гривень зі сплатою відсотків за користування цим кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. За заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», поданою ним до суду 15.04.2008 року, Новоодеським районним судом Миколаївської області було видано судовий наказ від 16.04.2008 року по справі №2-715/2008, яким було стягнуто з відповідачки [PERSON] на користь банку всю заборгованість по вищевказаному кредитному договору, яка виникла станом 20.03.2008 року, в загальному розмірі 5611,94 гривні. Обставини вказаної справи свідчать про те, що стягнута судовим наказом від 16.04.2008 року заборгованість в розмірі 5611,94 грн. складалася із: заборгованості по кредиту в розмірі 5356,50 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 254,44 грн. та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань по договору в розмірі 1 гривні. Постановою головного державного виконавця ВДВС Новоодеського РУЮ від 20.09.2010 року було закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №2-715/2008, виданого 05.05.2008 року Новоодеським районним судом через фактичне, повне виконання боржником [PERSON] рішення суду на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Як вбачається з дослідженої в суді заяви №NKXRRC11250052 позичальника [PERSON] , остання брала строковий кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме на строк з 26.07.2007 року по 26.01.2009 року під передбачені цим договором зобов'язання повернення кредиту. Частиною 3 ст.509 ЦК України, передбачено, що зобов'язання повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання припиняються їх виконанням, проведеним належним чином, що передбачено ст.599 ЦК України. Досліджені в судовому засіданні обставини справи свідчать про те, що зобов'язання які існували між сторонами, внаслідок укладеного між ними кредитного договору, були припинені, у відповідності та розумінні вимог ст.ст.599, 625 ЦК України, а саме через повне їх виконання боржником 20.09.2010 року, що підтверджено постановою державного виконавця від 20.09.2010 року, якою було закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового рішення через фактичне, повне стягнення з [PERSON] заборгованості по укладеному кредитному договору. Факт виконання основного зобов'язання боржником [PERSON], а саме повної виплати тіла кредиту, не заперечується, а навпаки, підтверджується і самим позивачем, який у своїх змінених позовних вимогах, зазначає про відсутність заборгованості за тілом кредиту. Припинення основного зобов'язання, припиняє всі інші додаткові зобов'язання, що були пов'язані з основним і випливали з його суті. Тому, нарахування банком відповідачу, після повного виконання нею зобов'язання та погашення тіла кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 8997,52 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 276,81 грн., пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по договору - в розмірі 22872,04 грн., 250,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 1607,32 грн. - штрафу (процентна складова), суд вважає бездоказовим, неправомірним та безпідставним, так як ці дії банку не ґрунтуються на вимогах закону, не відповідають закріпленим в чинному процесуальному законодавстві принципам розумності і справедливості. Крім того, суд зазначає, що з моменту одержання позичальником строкового кредиту та передбаченого договором кінцевого строку його повернення, а саме - 26.01.2009 року, сплинув передбачений законом та п.5.5 «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам», п'ятирічний строк позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, статтею 252 ЦК України визначено, що строки повинні визначатися роками, місяцями, днями, годинами. Чинним законодавством допускається зміна тривалості позовної давності. Як вбачається з п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, який є невід'ємною частиною кредитного договору, сторони, при укладені цього договору, передбачили позовну давність тривалістю 5 років. Початок перебігу позовної давності, відповідно до ст.261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплин позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Навіть, якщо припустити, що перебіг позовної давності почався від дня, коли банк довідався або міг довідатися про порушення відповідачем його прав кредитора, то цей строк необхідно рахувати з 15.04.2008 року, тобто з моменту подачі банком до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору, а з урахуванням положень п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, цей п'ятирічний строк позовної давності сплинув 15.04.2013 року. Позивач, подавши цей позов до суду 14.05.2014 року, пропустив строк позовної давності по цій справі. З досліджених в судовому засіданні фактичних обставин, є очевидним той факт, що позивач звернувся до суду з позовом саме 14.05.2014 року, тобто вже з пропуском визначеного договором п'ятирічного строку позовної давності. Відповідачка, у відповідності з ч.4 ст.267 ЦК України, як на додаткову підставу відмови у позові, заявляє суду про необхідність застосування цієї позовної давності. При вирішенні даного спору, суд керується принципами диспозитивності та змагальності, розглядає справу в межах заявлених вимог та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин і, виходить з принципів, викладених в положеннях ст.ст.10,60 ЦПК України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається. Представник позивача в судове засідання не з'явився і не довів як своїх позовних вимог, так і не надав доказів, які б свідчили про те, що відповідач порушила та не виконала взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, після повного виконання нею 20.09.2010 року судового рішення за яким з неї була стягнута вся заборгованість по тілу кредиту. Крім того, суд приходить до висновку про те, що позивач пропустив всі строки позовної давності, що при наявній заяві відповідача про застосування позовної давності, є додатковою підставою для відмови в задоволені позову. На таких правових позиціях стоїть Верховний Суд України, у висловлених ним правових висновках по справі №6-116цс 13 від 06.11.2013 року, які в силу ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для застосування всіма судами України. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, при відмові в задоволені позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed