Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.07.2021 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання кредитного договору частково недійсним, визнання зобов`язання припиненим у зв`язку з належним виконанням, стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позовна заява обґрунтована тим, що 08.11.2012 між [PERSON] та ПАТ «Дельта банк» було укладено кредитний договір № 001-16774-081112, за умовами якого позивачу надано кредит в сумі 20000 грн зі сплатою відсотків 9,99 % та строком дії по 08.01.2017. Вказувала, що п. 2.5. договору передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,4 % в місяць (698 грн), який вважає несправедливим, такими, що суперечить принципам добросовісності, має бути визнаний недійним. Позивач зазначала, що на виконання умов договору щомісячно сплачувала грошові кошти, до моменту введення в ПАТ «Дельта банк» тимчасової адміністрації сплатила всього 20907,36 грн. В подальшому у зв`язку з відкриттям ліквідаційної процедури була позбавлена можливості здійснювати погашення заборгованості. В червні 2020 року отримала СМС-повідомлення від ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» щодо необхідності здійснення погашення заборгованості та з червня 2020 року по березень 2021 року сплатила кошти всього в сумі 21014 грн. Надалі, згідно листа від 15.06.2021 позивача було повідомлено, що за договором про відступлення права вимоги відповідач ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув право вимоги до позивача на загальну суму 39013,50 грн, з моменту відступлення права надійшли кошти в розмірі 21014 грн. Вважає, що різниця між фактично сплаченими коштами та сумою зобов`язань становить 17398,73 грн, які є безпідставно отриманими відповідачем. В поданій до суду позовній заяві просила визнати частково недійсним з моменту укладення кредитний договір № 001-16774-081112 від 08.11.2012, укладений між [PERSON] та ПАТ «Дельта банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в частині визнання недійсним п. 2.5. частини 2 щодо встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Просила визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором № 001-16774-081112 від 08.11.2012 у зв`язку з належним виконанням. Просила також стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 17398,73 грн та понесені судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03.08.2021 в даній справі відкрито провадження з розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем ТОВ «ФК Європейська агенція з повернення боргів» 30.08.2021 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що позивач [PERSON] під час укладення кредитного договору № 001-16774-081112 від 08.11.2012 ознайомилася із усіма умовами надання кредиту, правами та обов`язками, що підтверджується її особистим підписом. Уклавши договір та виконуючи його, позивач погодилася з усіма істотними умовами договору. Також вважає, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з оперення боргів» не є стороною оспорюваного правочину, не може бути відповідачем. Вказував, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами, просить застосувати позовну давність. В задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. 08.09.2021 позивачем подано до суду відповідь на відзив, де позивач не погоджувалася з доводами відповідача, зазначила, що про несправедливість умов договору в частині обов`язку сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості дізналася лише в червні 2021 року, тому з цього часу має починатися перебіг позовної давності. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Як встановлено судом, 08.11.2012 між позивачем [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір № 001-16774-081112, за умовами якого (п. 2.1.) банк надає позивачу кредит в сумі 20000 грн, з розміром процентної ставки 9,99 % річних, строком кредиту 50 місяців, а позивач зобов`язувалася повернути кредит шляхом щомісячної погашення кредитної заборгованості відповідно до графіку платежів, що є додатком до договору (а.с. 8-9). В поданій до суду позовній заяві позивачем не оспорюється факт отримання кредитних коштів відповідно до умов договору. Пунктом 2.5. укладеного договору його сторони передбачили розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,49 % в місць. Також судом встановлено, що умови договору позивачем належним чином не виконувалися, починаючи з січня 2015 року. 04.06.2020 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір № 2254/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого АТ «Дельта банк» відступив ТОВ «ФК «ЕАПБ» належні банку права, в тому числі права вимоги за кредитним договором № 001-16774-081112 від 08.11.2012, укладеним між [PERSON] та АТ «Дельта Банк». За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дослідженими судом доказами встановлено, що банк у письмовій формі надав позивачу, як позичальнику, у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, позивач особистими підписами засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. При цьому зміст договору є зрозумілим до прочитання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. Згідно з п. 2.5. договору № 001-16774-081112 від 08.11.2012, що було укладено між [PERSON] та АТ «Дельта Банк», передбачено сплату позивачем розміру комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,49 % в місць. Тобто, пунктом 2.5. кредитного договору позивачу фактично було встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості. Позивач повністю погодилася з такими умовами договору, про що свідчить підпис позивача як на договорі, так і на додатку до договору, яким є графік повернення кредиту, що містить інформацію про розмір платежів, в тому числі суми комісії, а також інформацію про абсолютне значення подорожчання кредиту. Тому суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що про несправедливість умов договору в частині обов`язку сплати комісії дізналася лише в червні 2021 року, отримавши лист від ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до положень четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначено перелік несправедливих умов договору та передбачено, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту. Пункти кредитного договору які передбачають нарахування та сплату винагороди за послуги, що супроводжують кредит, є нікчемними. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 19.08.2020 № 641/11984/15-ц (61-37843св18). Тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору № 001-16774-08112 в частині визнання п. 2.5. частини 2 щодо встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними в силу положень частини другої статті 215 ЦК України. Визнавати їх недійсними у судовому порядку закон не вимагає, оскільки вони є недійсними в силу закону. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору в частині недійсності окремого його пункту не підлягають задоволенню. Щодо решти позовних вимог суд виходить з такого. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом та заявляючи позовні вимоги про визнання припиненим зобов`язання і стягнення з відповідача суми безпідставно отриманих коштів, обґрунтовує свої вимоги тим, що за договором нею було всього сплачено суму грошових коштів в розмірі 41921,36 грн, хоча загальний розмір коштів, які б мала повернути, становить 24522,63 грн (тіло кредиту в розмірі 20000 грн та проценти в розмірі 4522,63 грн). Разом з тим, як встановлено судом та не оспорюється позивачем в поданій до суду позовній заяві, позивач [PERSON] свої зобов`язання за договором виконувала в період з листопада 2012 року по грудень 2014 року. В подальшому було припинено виконання зобов`язань в період до червня 2020 року. Твердження позивача про те, що у зв`язку з відкриттям ліквідаційної процедури ПАТ «Дельта банк» була позбавлена можливості здійснювати погашення заборгованості за договором, не заслуговує на увагу. Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі відсутності кредитора у місці виконання зобов`язання або ухилення ним від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з його боку боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, нотаріальної контори (пункти 1, 2 частини першої статті 537 ЦК України). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки умови кредитного договору № 001-16774-08112 від 08.11.2012 позивачем належним чином не виконувалися, відповідно до п. 4 договору до позивача кредитором могли бути застосовані наслідки порушення зобов`язань. Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено судом, згідно з договором про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 04.06.2020 № 2254/К до відповідача ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до позивача [PERSON] за кредитним договором № 001-16774-081112 від 08.11.2012 в розмірі 39013,50 грн, з яких 13564,58 грн основна заборгованість по тілу кредиту; 7300,92 грн заборгованість за нарахованими процентами за кредитом та 18148 грн - заборгованість по комісіям. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Заборгованість по комісіям в розмірі 18148 грн є такою, що нарахована на підставі нікчемного пункту кредитного договору. В період з моменту відступлення права вимоги починаючи з червня 2020 року позивач [PERSON] сплатила відповідачу грошову суму в розмірі 21014 грн, що визнається відповідачем. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що відповідач ТОВ «ФК «ЕАПБ» набув право вимоги до позивача за виключенням суми 18418 грн на суму 20865,50 грн (з яких 13564,58 грн основна заборгованість по тілу кредиту; 7300,92 грн заборгованість за нарахованими процентами), а сплачено позивачем кошти в розмірі 21014 грн. Тому суд приходить до висновку, що зобов`язання за кредитним договором № 001-16774-081112 від 08.11.2012 є припиненим в силу норм ст. 599 ЦК України у зв`язку з повним фактичним виконанням (сума боргу 20865,50 грн - сплачена сума 21014 грн). Тому суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання зобов`язання припиненим є повністю обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд приходить до висновку, що саме ТВ «ФК «ЕАПБ» є належним відповідачем за даною позовною вимогою, оскільки за договором від 04.06.2020 № 2254/К про відступлення права вимоги відбулося правонаступництво, за якого до відповідача перейшли усі права і обов`язки АТ «Дельта банк», якому вони належали раніше за кредитним договором № 001-16774-081112 від 08.11.2012. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду згідно з постановою від 20 березня 2019 року, справа № 607/5422/16-ц, провадження № 61-17355св18. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «ФК «ЄАПБ» 17398,73 грн як безпідставно отриманих в порядку, передбаченому ст. 1212 ЦК України, заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд виходить з того, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Оскільки суд прийшов до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним пункту кредитного договору не підлягає задоволенню, суд не застосовує позовну давність до такої вимоги. Також суд прийшов до висновку про відмову у зв`язку з безпідставністю позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, відповідно до даних вимог судом також не застосовується позовна давність. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом понесені та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн за позовну вимогу про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів (а.с. 36) та витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову позивачу в задоволенні вимоги про стягнення безпідставно отриманих нею грошових коштів, понесенні нею судові витрат зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню. Також у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивачу підлягають відшкодуванню понесені нею судові витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 1166,67 грн (3500 грн / 3). Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн в частині розгляду судом задоволеної позовної вимоги про визнання зобов`язання припиненим.

Outcome: partial