Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач 29 жовтня 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2005 року був задоволений позов, згідно якого стягнуто з [PERSON] 35 425 грн. суму боргу а також 354,25 грн. судових витрат, а загалом 35 779,25 грн. Згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2009 року, оскільки відповідач належним чином не виконував свої грошові зобовязання, крім стягнутих з нього 8250,90 грн., було стягнуто суму інфляційних збитків в розмірі 14 960,39 грн., витрати на проведення експертизи в сумі 550 грн., витрати на надання юридичної допомоги в розмірі 500 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 155,10 грн., витрати по сплаті ІТЗ 30 грн., а всього 16 195,49 грн. Після сплати відповідачем боргу в розмірі 8250,90 грн., відповідач більше нічого не сплачував і сума несплаченої заборгованості складає 27 528,35 грн. У звязку з невиконанням відповідачем зобовязань позивачу були спричинені інфляційні збитки за період з 01 липня 2008 року по 01 жовтня 2015 року та три відсотки річних на загальну суму 44 623,44 грн. Позивач просив стягнути з відповідача збитки за прострочення грошового зобовязання, судовий збір, витрати на правову допомогу в розмірі 200 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального характеру, просить рушення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Між тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права. Як вбачається з матеріалів справи, згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2005 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок погашення боргу за договором позики 35 425 грн., судові витрати у сумі 354,25 грн. (а.с.4). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2009 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму збитків від інфляції в розмірі 14 960,39 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 550 грн., витрати на надання юридичної допомоги в розмірі 500 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 155,10 грн. та витрати по сплаті ІТЗ в розмірі 30 грн., а всього суму в розмірі 16 195,49 грн. (а.с.5). Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції погодився з тим, що прострочка відповідачем грошового зобов'язання мала місце, і розрахунку збитків не спростував, однак дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на тій підставі, що Позивачем не представлено жодного доказу стосовно примусового виконання рішення суду, та не надано доказів на підтвердження того, що відповідач частково повернув суму боргу в розмірі 8250,90 грн., а тому суд не має можливості встановити дійсну суму заборгованості. Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного. Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Позивачем до позовної заяви надано копію заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2009 року, яким було встановлено, що 11 травня 2007 року з відповідача на мою користь Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області було стягнуто суму в рахунок погашення боргу в розмірі 8250,90 грн., дані кошти надійшли від продажу домоволодіння. Відомостей щодо погашення решти боргу, на спростування розрахунків Позивача, Відповідачем надано не було. Згідно с ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на вищевказані обставини, що призвело до неповного зясування обставин справи. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат стягувача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати від боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачеві. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності в наступному. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання. Відповідно до Листа Верховного Суду України N 62-97р від 03.04.97 року, Про «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» , індекс інфляції з 01 липня 2008 року по 01 жовтня 2015 року складає: 2008 рік: Липень - 99,5%, Серпень - 99,9%, Вересень -101,1%, Жовтень - 101,7%, Листопад - 101,5%, Грудень - 102,1% (0,995x0,999x1,011x1,017x1,015x1,021 = 105,91% ) Індекс інфляції за 2009 рік склав 112,3%. Індекс інфляції за 2010 рік склав 109,1%. Індекс інфляції за 2011 рік склав 104,6%. Індекс інфляції за 2012 рік склав 99,8%. Індекс інфляції за 2013 рік склав 100,5%. Індекс інфляції за 2014 рік склав 124,9%. 2015 рік: Січень - 103,1% , Лютий -105,3% , Березень -110,8% , Квітень - 114,0%, Травень - 102,2% , Червень - 100,4% , Липень - 99,0% , Серпень - 99,2% -, Вересень - 102,3% (1,031x1,053x1,108x1,140x1,022x1,004x0,990x0,992x1,023 = 141,36%) Всього, таким чином, збитки внаслідок інфляції за цей час склали: 1,0591x1,123x1,091x1,046x0,998x1,005x1,249x1,4136 = 240,35% 27 528,35 грн. х 240,35% /100% = 66 164грн.38.коп., 66 164грн.38.коп.-27 528,35 грн. = 38 6З6грн.03коп 3% річних від простроченої суми з 01.07.2008р по 01.10.2015р складає: 27 528,35 грн. х 0,0025 х 87 міс. = 5 987,41 грн. Всього, таким чином, розмір збитків на 01.10.2015р, який підлягає стягненню складає: 38 636,03 грн. + 5 987,41 грн. = 44 623,44 грн. Таким чином, враховуючи викладене, та з врахуванням положень ст.303,309 ЦПК України колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, про задоволення позову у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь [PERSON] з [PERSON] 700 грн. понесених Позивачем та документально підтверджених (а.с.7-10) витрат на правову допомогу та сума сплаченого судового збору в розмірі 1157,52 грн.(а.с.1,30), в рахунок відшкодування судових витрат.

Outcome: approved