Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач 27.08.2015 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 414 865, 02 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та відповідач уклали кредитний договір № 544, за умовами якого відповідач отримав кредит грошових коштів в сумі 120 000,00 грн., зі сплатою 20 % річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 27.06.2018 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між банком та [PERSON] 27.06.2008 року було укладено Іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 75,1 кв.м, житловою площею 68, 5 кв.м, за адресою [ADDRESS] . Вказували, що банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та надав кредитні кошти позичальнику, а останній, усупереч умов договору, не здійснює платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованих процентах, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Відповідно до розрахунку станом на 21.08.2015 року заборгованість [PERSON] за Кредитним договором складає 414 865, 02 грн.. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2015 року позов банку був задоволений та вирішено стягнути із [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 414865,02 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654грн. (а.с.45-48, т.1). Ухвалою суду від 09.03.2017р. за заявою відповідача вказане заочне рішення суду від 17.11.2015р. скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку на 25.04.2017р.. Ухвалою суду від 25.04.20217 року за клопотанням відповідача до участі у справі в якості третьої особи було залучено [PERSON] , яка є іпотекодавцем за спірним кредитним договором. Ухвалою суду від 20.07.2017 року провадження у даній справі було зупинено до розгляду Приморським районним судом м.Одеси цивільної справи №522/9919/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний Банк України» про визнання кредитного договору недійсним, яка знаходиться в провадженні судді Шенцевої О.П.. До суду 03.11.2020 року надійшло клопотання представника банку, згідно якого просив поновити провадження у справі, посилаючись на те, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2019 року по справі №522/9919/17 було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] .. Ухвалою суду від 16.11.2020 року поновлено провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 14.01.2021 року. До суду 13.01.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позов (а.с.187-190, т.1), згідно якого заперечував проти вимог та просив відмовити. Посилався на те, що банк за рішенням суду Татарбунарського районного суду Одеської області від 01.12.2014 року у рахунку погашення боргу за вказаним кредитним договором звернувся стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок), а тому вважає, що банк не має права на звернення до суду з даним позовом про стягнення боргу за основним зобов`язанням. Також заперечував проти нарахованої банком суми неустойки за кредитним договором, вважає, що остання відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» не може бути більше, ніж 60 000 грн.. Відповідач також 14.01.2021 року надав до суду клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати з АТ «Державний ощадний банк» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» усі касові документи, що були видані та укладені на виконання умов кредитного договору №544 від 27.06.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є позивач по справі, та засвідчують факт отримання ним кредитних коштів у розмірі 120 000,00 грн. У судове засідання призначене на 14.01.2021 року з`явилися представник позивача - Саранчук В.С. та відповідач [PERSON] .. У судовому засіданні відповідач повідомив, що [PERSON] (іпотекодавець) померла. Протокольною ухвалою від 14.01.2021 року по справі оголошено перерву до 31.03.2021 року з метою з`ясування факту смерті 3-ої особи [PERSON] та можливих правонаступників, та надання сторонами відомостей. До суду 18.01.2021 року клопотання банку, згідно якого просив долучити до матеріалів справи документи на підтвердження факту смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.201-205, т.1). Також 18.01.2021 року представником позивача надано суду письмові пояснення на клопотання [PERSON] про витребування доказів. Клопотання від 23.02.2021 року банк просив долучити до матеріалів справи завірені копії рішень суду за розглядом справи №522/9919/17 (а.с.207-213, т.1). У судове засідання 31.03.2021 року з`явився [PERSON] , зазначив, що він не має можливості надати суду свідоцтво про смерть [PERSON] .. Знає, що вона померла восени 2020 року. Просив задовольнити клопотання про витребування касових документів. Проти витребування спадкової справи не заперечував. Також з`явився представник позивача - Саранчук В.С. , який зазначив, що вони також не мають свідоцтва про смерть 3-ої особи, але ними надані доказі щодо підтвердження її смерті та пояснення по справі. Також зазначив, що за заявою банку була заведена спадкова справа до майна померлої [PERSON] .. Проти клопотання відповідача про витребування касових документів заперечував, зазначивши, що ним пропущений строки, просив зазначене клопотання залишити без задоволення. Проти витребування спадкової справи не заперечував. Ухвалою суду від 31.03.2021 року клопотання відповідача про витребування касових документів було залишено без розгляду; вирішено питання про витребування спадкової справи. Розгляд справи відкладено на 28.04.2021 року. Через неявку сторін, розгляд справи 28.04.2021 року відкладено на 01.06.2021 року. На виконання вимог ухвали суду від 31.03.2021 року до суду 06.05.2021 року було надано копію спадкової справи №16-2020 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.1-30,т.2), з якої вбачається що окрім кредитодавців ніхто не звертався з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим суд виключив третю особа з кола учасників справи. До суду 28.05.2021 року надійшла заява відповідача, згідно якої просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні 01.06.2021 року суд протокольно прийняв до розгляду вказану заяву відповідача про застосування строків давності, по справі було оголошено перерву до 14.07.2021 року із зобов`язанням представника банку надати до суду виписку з рахунку відповідача за вказаним кредитним договором. Клопотанням від 02.07.2021р. представник банку просив долучити до матеріалів справи банківські виписки по рахункам позичальника [PERSON] за кредитним договором №544 від 27.06.2008 року за період із 11.07.2011р. по 31.12.2016р. та з 01.01.2017р. по 14.06.2021р.. У судовому засіданні 14.07.2021 року був присутній представник банку - адв. [PERSON] , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, заперечуючи проти заяви відповідача щодо строків давності, зазначаючи, що в 2017 році (23.02.2017 року) відповідачем погашались проценти за користування кредитом. Із позовом звернулись до суду в 2015 році, тобто у межах строків давності. Також був присутній відповідач, який заперечував проти вимог, посилаючись на те, що кредитні кошти він не отримував, кредитний договір не підписував та платежів не здійснював. Заперечував проти розрахунку боргу, наданий банком, також підтримав заяву щодо строків давності та просив їх застосувати. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 червня 2008 року ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] уклали кредитний договір № 544, за умовами якого відповідач отримав кредит грошових коштів в сумі 120 000, 00 грн., зі сплатою 20 % річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 27.06.2018 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором між банком та [PERSON] 27.06.2008 року було укладено Іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 75,1 кв.м, житловою площею 68, 5 кв.м, за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 кредитного договору позичальник зобов`язався проводити погашення кредиту щомісячно в сумі 1009 грн. 00 коп. шляхом внесення готівки до каси Банку не пізніше останнього робочого дня місяця. Крім цього, відповідно до п.5.2 кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, але не менше денної відсоткової ставки за користування кредитом, яка визначається як частка від ділення розміру річної відсоткової ставки, зазначеної в п.п.1.1 кредитного договору від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. Пунктом 4.2.2. вказаного кредитного договору передбачено, що Банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що не спростовано відповідачем, Банк виконав повністю свої зобов`язання, у відповідності до умов кредитного договору та надав позичальнику кредит у сумі 120 000,00 грн.. Однак, у порушення умов договору Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим умови кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та нарахованих відсотків відповідачем не були виконані. Відповідно до розрахунку банку, станом на 21.08.2015 року заборгованість [PERSON] за Кредитним договором складає 414 865, 02 грн., з них: - прострочена до повернення сума Кредиту - 119 333, 00 грн.; - прострочені відсотки за користування Кредитом за період з 01.07.2008 року по 21.08.2015 року - 136 842, 51 грн.; -пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 21.08.2014 року по 21.08.2015 року - 51 309, 95 грн.; -пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 21.08.2014 року по 21.08.2015 року - 55 202, 74 грн.; -інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 35 192, 52 грн.; -інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом - 8713, 48 грн.; -3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 21.08.2012 року по 21.08.2015 року - 8 270, 82 грн.. Також суд вбачає, що банк 22.09.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №515/2362/14-ц) та рішенням суду Татарбунарского районного суджу Одеської області від 01.12.2014р. позов Банку було задоволено частково (а.с.100-103,т.1). Суд звернув стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27 червня 2008 року, на житловий будинок, заг.пл. 75,1 кв. м, житл.пл. 68,5 кв.м., розташований по [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде вставлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 544 від 27.06.2008 року, розмір якої становить - 302 182 грн. 76 коп., в тому числі: прострочений основний борг по кредиту - 119 333 грн. 00 коп.; прострочені проценти за користування кредитом - 104 871 грн. 51 коп.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 46 780 грн. 84 коп.; пеня за прострочений основний борг по кредиту - 31 197 грн. 41 коп. Суд передав на період реалізації житлового будинку, заг.пл. 75,1 кв.м, житл.пл. 68,5 кв.м., розташованого по [ADDRESS] , в управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» в порядку ст.34 Закону України «Про іпотеку». Визнано вищий пріоритет ПАТ «Державний ощадний банк України» на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.06.2008 року, як єдиного іпотекодержателя, на іпотечний житловий будинок. Стягнуто з відповідача на користь Банку судовий збір в розмірі 3021, 82 грн.. У частині позовних вимог про виселення відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.03.2015р. апеляційна скарга банку відхилена, рішення місцевого суду від 01.12.2014р. залишено без змін. Банк також подав апеляційну скаргу на рішення місцевого суду від 01.12.2014р. у частині відмови в позові про виселення і зняття з реєстраційного обліку. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.06.2015р. апеляційна скарга Банку задоволена, рішення місцевого суду в частині відмови в позові про виселення змінено. Позовні вимоги Банку до [PERSON] про виселення задоволені. [PERSON] виселена з житлового будинку [ADDRESS] , заг. пл. 75.1 кв.м., житл. пл.68,5 кв.м.. також судом зазначено, що рішення про виселення є підставою для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.104-105, т.1). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016р. за касаційною скаргою [PERSON] рішення апеляційного суду Одеської області від 24.06.2015р. скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.08.2016 року (а.с.184-186, т.1) апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» було відхилено, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 01.12.2014р. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про виселення залишити без змін. Також за розглядом справи судом встановлено, що 30 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Державний ощадний банк України» із вимогами про визнання кредитного договору №544 від 27 червня 2008 року недійсним (справа №522/9919/17). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2019 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с.207, т.1). Постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2020р. апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2019 року залишено без змін (а.с.208-213, т.1). У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом [PERSON] не виконав прийняті на себе зобов`язання по поверненню отриманих кредитних грошових коштів, сплати процентів. Отже, встановлення судом факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором, вказує на обґрунтованість пред`явлених позовних вимог банку. При цьому судом не приймаються до уваги посилання відповідача з приводу того, що банк звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не має право на подання даного позову. Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22.05.2019 р. у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі №761/31346/13?ц, постанова Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі №2?1513/10). У відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. З метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. Окрім того, за розглядом справи судом встановлено, що [INFO] померла іпотекодавець - [PERSON] (актовий запис №9760 від 22.09.2019 року), у зв`язку з чим 07.11.2019 року Татарбунарським районним відділом ДВС ГТУЮ в Одеській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №54128868 з примусового виконання виконавчого листа №515/2362/14-ц від 19.05.20217 року про стягнення боргу у розмірі 302182, 76 грн. (а.с.202). 31 січня 2020 року за заявою АТ «Державний ощадний банк України» було відкрито спадкову справу №16-2020 до майна померлої. Отже, суд вбачає, що рішення суду по справі №515/2362/14-ц у частині стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27 червня 2008 року, на житловий будинок, заг.пл.75,1 кв. м, житл.пл.68,5 кв.м., розташований по [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , виконано не було. Також суд не приймає до уваги твердження відповідача з приводу того, що він не підписував вказаний кредитний договір, оскільки такі твердження були спростовані рішенням за розглядом справи №522/9919/17, у рамках якої проводилась судова почеркознавча експертиза та згідно висновку експерта №19-789 судової почеркознавчої експертизи по справі №522/9919/17, складеним 26 червня 2016 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Волошиною А.П., підтверджено, що підписи від імені [PERSON] у кредитному договорі №544 від 27 червня 2008 року, укладеному в особі керуючого філією Татарбунарське відділення №6790 «Ощадбанку» [PERSON] , з однієї сторони, як «банк» та [PERSON] , як позичальник, на кожній сторінці виконані самим [PERSON] (а.с.99-101, справа №522/9919/17). Також із боку відповідача не було надано будь-яких належних та допустимих доказів щодо спростування розрахунку заборгованості, наданого банком; доказів того, що останній є неналежним. За викладеного, суд приходить до висновку про неналежне виконання [PERSON] своїх кредитних зобов`язань перед банком. При цьому, судом також не приймає до уваги заяву відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого суб`єктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові у разі доведеності позовних вимог. Із наданої банком виписки по кредитному рахунку, суд вбачає, що позичальником періодично здійснювались погашення за тілом кредиту за період, включно до лютого 2017 року. З даним позовом банк звернувся ще в 2015 році, а отже обставин пропуску строків давності судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved