Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в лютому 2015 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 02 квітня 2012 року відповідач взяла у нього в борг кошти в сумі 32 000 дол. США, із зобов'язанням повернути кошти до 25 квітня 2012 року з урахуванням процентів в сумі 84 000 дол. США, а також 28 квітня 2012 року відповідач взяла у позивача в борг кошти в розмірі 165 000 гривень із зобов'язанням повернути кошти з урахуванням процентів в сумі 365 000 гривень до 20 травня 2012 року. Дані факти підтверджені відповідними розписками. До даного часу відповідач не виконав своїх обов'язків, довгий час уникає від зустрічей, всяко демонструючи своє небажання повертати борг, хоча раніше обіцяла сплатити грошові кошти. Станом на 29 січня 2015 року відповідач прострочив виконання по договору своє зобов'язання на 975 днів. Індекс інфляції в період з червня 2012 року по грудень 2014 року складає значення 1,292. Посилаючись на приписи Цивільного кодексу України позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу з врахуванням проценті в розмірі 375 000 грн., розмір індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 96 580 грн., три відсотки річних за весь час прострочки за неповернення в строк суму боргу в розмірі 29 250 грн., суму боргу в розмірі 84 000 дол. США. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. За згодою представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно боргової розписки від 2 квітня 2012 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 32 000 дол. США строком до 25 квітня 2012 року, із зобов'язанням повернути дану позику по закінченню строку в розмірі 84 000 дол. США. Згідно боргової розписки від 28 квітня 2012 року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 165 000 грн. строком на 1 один місяць до 28 травня 2012 року, із зобов'язанням повернути дану позику по закінченню строку в розмірі 365 000 грн. В строки передбачені в боргових розписках відповідач зобов'язання по поверненню коштів не виконала, чим порушила права позивача, і які підлягають до захисту. Однак суду не може погодитись із розміром заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Стаття 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 533 ЦК України, визначає, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 2 липня 2014 року по справі № 6-79 цс 14, вбачається, що аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Так згідно боргових розписок вбачається, що позивачем передавались відповідачу кошти в сумі 165 000 грн. та 32 000 дол. США, а отже в силу положень ст. 1046 ЦК України, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. В боргових розписках не зазначається, що дані суми повинні бути повернути позивачу з врахуванням процентів. Тобто, суд приходить до висновку, що у зв'язку з тим що між сторонами виникли зобов'язальні відносини що врегульовані положенням § 1 Глави 71 ЦК України, суд визначає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за борговою розпискою від 28.04.2012 року в розмірі 165 000 грн. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів в іноземній валюті по борговій розписці від 02.04.2012 року, суд зазначає що засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня, а отже з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за борговою розпискою від 02.04.2012 року в розмірі 32 000 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на день розгляду справи становить 660 480 грн. (шістсот шістдесят тисяч чотириста вісімдесят гривень). Крім того, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягненню інфляційні втрати та 3 % річних, однак розмір даних санкції за порушення грошового зобов'язання, суд обраховує не із суми осново боргу в розмірі 365 000,00 грн. як зазначав позивач, а із розміру грошового зобов'язання по борговій розписці від 28.04.2012 року в розмірі 165 000 грн. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 3 630,00 грн. та три відсотки річних в розмірі 4 407,53 грн., що разом становить 8 037,53 грн. Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.. 88 ЦК України судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 192, 524, 525, 533, 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, та

Outcome: partial