Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.12.2020р звернувся до суду з дійсним позовом, вказуючи, що в період з 26 вересня 2012 року по 01 травня 2020 року він працював в Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу», відповідача у справі, (надалі - Корпорація «ІСД»), остання посада, яку обіймав в Корпорації - начальник відділу правового забезпечення поточної діяльності правового департаменту. Зазначає, що 01 травня 2020 року відповідно до наказу №2-тр від 30.04.2020р його було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України - за угодою сторін, у день звільнення видано трудову книжку, розрахунковий листок за травень 2020 року, а також довідку від 01.05.2020р №54 про нараховані суми, які належать у зв`язку із звільненням та про середньоденну заробітну плату. Відповідно до вказаної довідки №54 від 01.05.2020р йому ( [PERSON] ) нараховані суми при звільненні: заробітна плата за березень 2020 року у розмірі 21 303,95грн; заробітна плата за квітень 2020 року у розмірі 27 908,06грн; компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 197 031,98грн; вихідна допомога у розмірі двох середніх місячних заробітків у відповідності до Наказу №2-тр від 30.04.2020р у розмірі 84 467,86грн, а разом - 330 711,85грн. Вказує, що в подальшому відповідачем було сплачено заробітну плату за березень 2020 року у розмірі 21 303,95грн та заробітну плату за квітень 2020 року у розмірі 27 908,06грн, а разом - 49 212,01грн. Залишок суми нарахованої заробітної плати (її складової), що складає 281 499,84грн (із розрахунку 330 711,85грн - 49212,01грн) ні в день звільнення, ні в подальшому до цього часу відповідачем не виплачений. Сума 281 499,84 грн зазначена з урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів з фізичних осіб та відповідає сумі, вказаній у розрахунковому листі за травень 2020 року у графі «Банкомат» - 281 499,84грн колонки «Утримано» розрахункового листка. Ця сума формується, якщо відняти від сум, вказаних в колонці «Начислено», суми НДФЛ, військового збору та інших утримань, які вказані в колонці «Утримано» розрахункового листка. Також, зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач повинен був виплатити йому ( [PERSON] ) всі належні при звільненні суми в день звільнення - 01.05.2020р, тому з Корпорації «ІСД» підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку: 2498,31грн помножених на кількість робочих днів з дня звільнення по дату прийняття рішення судом. Просить стягнути з відповідача на його ( [PERSON] ) користь заборгованість з виплати складової заробітної плати у сумі 281 499,84грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач [PERSON] підтримав вимоги позову, надавши суду клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача Корпорації «ІСД», який про дату, час і місце слухання справи повідомлений належним чином у відповідності зі ст.130 ЦПК України, в судове засідання не з`явився без повідомлення причини неявки. Відзив на позовну заяву, письмові, електронні докази та зустрічний позов до суду не надавав. Суд, згідно до ст.280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.3 ст.94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата поділяється на: основну заробітну плату - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткову заробітну плату - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Приписами ч.1 ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 26.09.2012 працював в Корпорації «Індустріальна спілка Донбасу», остання займана посада - начальник відділу правового забезпечення поточної діяльності правового департаменту, про що маються відповідні записи у трудовій книжці. 01 травня 2020 року позивача звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копіями Наказу №2-тр від 30.04.2020р та копією трудової книжки, заповненої 28.09.1995р на ім`я [PERSON] . Відповідно копії довідки, виданої Корпорацією «ІСД» №54 від 01.05.2020р про нараховані суми, належні при звільненні, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає: - заробітна плата за березень 2020 року - 21 303,95грн; - заробітна плата за квітень 2020 року - 27 908,06грн; - компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 197 031,98грн; - вихідна допомога у розмірі двох середніх заробітків у зв`язку з припиненням трудового договору за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України у розмірі 84 467,86грн. Відповідачем на користь позивача виплачено лише заборгованість по заробітній платі за березень 2020 року у розмірі 21 303,95грн, квітень 2020 року у розмірі 27 908,06грн, а разом - 49212,01грн. Доказів сплати залишку заборгованості у сумі 281 499,84грн (із розрахунку 330 711,85грн - 49212,01грн) відповідачем суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що Корпорація «ІСД» має перед [PERSON] заборгованість по виплаті складової заробітної плати у сумі 281 499,84грн, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з виплати складової заробітної плати у сумі 281 499,84грн підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, суд зазначає наступне. Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що відповідач повністю не розрахувався із працівником при звільненні, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку не пропущений. Виходячи з наданої відповідачем довідки про заборгованість по заробітній платі позивачу станом на 01.05.2020р, його середньоденна заробітна плата складає 2 498,31грн без утримання податків і зборів. Відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 цього Кодексу. Оскільки відповідач по справі є податковим агентом і саме на нього покладено обов`язок утримувати податок із суми доходу працівника, для обрахунку середньої заробітної плати працівника має бути взято його середньоденну заробітну плату без відрахування податків. З огляду на викладене, суд бере до обрахунку середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 2498,31грн та робочі дні з дати, наступної після звільнення позивача до дати ухвалення судового рішення. Згідно листа Мінсоцполітики №1133/0/206-19 від 29 липня 2019 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» за період з 02.05.2020р по 16.03.2021р включно, кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить - 218 днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме: з 02.05.2020р по 16.03.2021р в сумі 544 631,58 грн (2 498,31грн х 218 днів) Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016р у справі №6-113цс16). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р у справі №711/4010/13-ц. Проте, розрахована сума середнього заробітку за час затримки при розрахунку [PERSON] в розмірі 544 631,58 грн є неспівмірною із заборгованістю відповідача перед ним. Суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 281 499,84грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Принцип співмірності було застосовано Великою Палатою Верховного Суду у справі 711/4010/13-ці від 18.03.2020р, висновки якого у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України мають застосовуватися судами до спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати, то судовий збір підлягає стягненню на користь держави з відповідача у сумі 1 681,60грн = 840,80 грн. (за вимоги про стягнення складової заробітної плати) + 840,80 грн. (за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Outcome: partial