Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач 13.07.2017 року звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення. До розгляду справи по суті позивач 11.06.2019 року уточнив позивні вимоги шляхом надання заяви про залишення частин позовної заяви без розгляду та просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів та вселення позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач відзначив, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. 24 грудня 2015 року і зареєстрований в реєстрі за № 2754, серія та номер: 2397, виданий 09.11.2016 року. Ще до оформлення договору між колишнім власником квартири [ADDRESS] , а саме відповідачем, та позивачем була домовленість про те, що після оформлення договору купівлі-продажу за першим проханням відповідачі звільнять квартиру, а до цього позивач дозволяє відповідачу та членам його сім`ї мешкати спірній квартирі. Посилався на те, що у подальшому, з 4-5 січня 2016 року він неодноразово звертався до відповідачів із проханням звільнити квартиру, проте останні відмовляються виселятись із даного приміщення та таким чином чинить перешкоди в користуванні власністю позивачу . Вирішити питання це мирним шляхом не видається можливим, тому позивач змушений був звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 21.07.2017р. у справі було відкрито провадження. Зазначена ухвала суду від 21.07.2017 року була оскаржена [PERSON] до апеляційного суду. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.11.2017 року було відхилено апеляційну скаргу [PERSON] та ухвалу суду 1ї інстанції від 21.07.2017 року залишено без змін. Ухвала суду від 21.07.2017 року про відкриття провадження по справі була оскаржена [PERSON] до суду апеляційної інстанції. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.10.2018 року було відхилено апеляційну скаргу [PERSON] та ухвалу суду 1ї інстанції від 21.07.2017 року залишено без змін. Справа повернулась до суду 23.10.2018 р. та була призначена до розгляду на 17.12.2018 р.. 17.12.2018 року розгляд справи було відкладено за клопотанням сторін на 21.01.2019 року. 21.01.2019 року відповідачів в судове засідання не з`явились, проте надійшов письмовий відзив від [PERSON] .. Представник позивача адвокат Дорошенко С.О. у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог та просив призначити справу до розгляду по суті. Представник відповідачів позов не визнав, надав суду відзив на позов, зустрічний позов та заяву про залучення 3 осіб. Ухвалою суду від 21.01.2019 року було прийнято та залучено до матеріалів справи відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Дячук П.М. від 21.01.2019 року на позовну заяву [PERSON] . У задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Дячук П.М. про залучення третіх осіб відмовлено. Також відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання права на проживання та користування квартирою. Ухвалою суду від 21.01.2019 року було закрито по справі підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 17.04.2019 року. 16.04.2019 року представник [PERSON] надав до суду заяви, згідно яких просив залучити до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів: [PERSON] та її неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Такіж аналогічні заяви надійшли до суду від Дячука П.М . як представника [PERSON] (по ордеру серії ОД №383878 від 17.04.2019 року) та [PERSON] (по ордеру серії ОД №383877 від 17.04.2019 року). Вказані клопотання вмотивовані тим, що [PERSON] разом із малолітнім сином та [PERSON] разом з малолітньою донькою мешкають у спірній квартирі та даний спір стосується їх прав та інтересів. 16.04.2019 року до суду надійшло клопотання представника відповідачки - Дячук П.М. (по ордеру) про зупинення провадження у даній справі до остаточного вирішення Приморським районним судом м. Одеси спору у справі №522/4160/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання права проживання та користування квартирою. Подане клопотання обґрунтоване тим, що відчуження спірної квартири відбулось без згоди [PERSON] як дружини [PERSON] , остання не позбавлена права у спільному майні подружжя, тому вирішення цього спору є неможливим до розгляду справи №522/4160/19. Суд 17.04.2019 року за участю представника позивача адв. Дорошенко С. П. та представника відповідачів-адв. Дячука П.М. протокольно залучив до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог: [PERSON] , яка діє також в інтересах малолітнього [PERSON] , та [PERSON] , яка діє також в інтересах неповнолітньої [PERSON] . Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача - Дячука Павла Миколайовича про зупинення розгляду справи було відмовлено. Розгляд справи було відкладено на 11.06.2019 року. До суду 10.06.2019 року надійшла заява від адвоката Дячука П.М. у залученні в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - орган опіки та піклування, оскільки на думку представника участі останнього є необхідним для захисту прав неповнолітніх осіб. У судове засідання 11.06.2019 року позивач не з`явився, був сповіщений належним чином про час та місце слухання справи. Представник позивача адвокат Дорошенко С.О. надав суду заяву, відповідно до якої просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині усунення перешкоди у здійсненні ним права користування квартирою [ADDRESS] шляхом виселення членів родини відповідачів з даної квартири. Позовні вимоги в іншій частині підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити Відповідачі та їх представник при цьому адвокат Дячук П.М. у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були сповіщені належним чином, поважних причин неявки суду не представили. Треті особи та їх представник у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були сповіщені належним чином, поважних причин неявки суду не представили. Ухвалою суду від 11.06.2019 року у задоволені клопотання адвоката Дячука П.М. про залучення третьої особи - органу опіки та піклування було відмовлено. Також задоволено заяву представника позивача та позовні вимоги у частині виселення членів сім`ї відповідачів - залишено без розгляду. Суд, із урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, строків розгляду даної справи (з 2017 року), та враховуючи зловживання відповідачами ( у яких один і той самий представник) своїми процесуальними правами у оскарженні ухвали суду про відкриття провадження по справі спочатку відповідачем а потім відповідачкою, клопотаннями про залучення третіх осіб і тільки на слідуюче судове засідання клопотанням про залучення органу опіки та піклування та інших клопотань, пов`язаних з метою відтермінуванням розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, приходить до висновку про неповажність причин неявки представника відповідачів, та за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів, який сповіщений належним чином. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,що позивач [PERSON] є власником квартири за адресом: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. 24 грудня 2015 року і зареєстрований в реєстрі за № 2754, серія та номер: 2397, виданий 09.11.2016 року. Право власності позивача було зареєстровано 24 грудня 2015 року, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2016 року (а.с.11). Продавцю Дорошенко М.О. вказана квартира належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу з відчужувачем [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. 16 травня 2015 року (серія та номер : 891). Також з матеріалів справи вбачається що відповідач уклав з [PERSON] договір позики та договір іпотеки 25.12.2011р. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою: [ADDRESS] , зняті з реєстрації 16.05.2015 року. Із позову та пояснень представника позивача судом встановлено, що із січня 2016 року позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням звільнити квартиру [ADDRESS] , однак відповідач перестав приймати на мобільний телефон дзвінки від позивача, та взагалі не відкривав двері. А у подальшому позивачу прийшов на його адресу позов, згідно якого відповідач хоче позбавити його права власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно відповіді з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМВ України в Одеській області вбачається.,що відповідачі зняти з реєстрації даної квартири 16.05.2015р. Таким чином суд приходить до висновку що відповідачі проживають в спірній квартирі без правових підстав. До теперішнього часу відповідачі спірне приміщення не звільнили. Враховуючи наведене, на думку позивача, відповідачі незаконно проживають у спірному нежитловому приміщенню, перешкоджають вільному доступу позивачеві до свого майна, позивач позбавлений користуватися своєю власністю. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317,319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, суд робить висновок, що проживання відповідачів у квартирі позивача створює перешкоди у здійсненні ним правомочностей власника (розпорядника) майна. Отже, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та законності пред`явлених позивачем позовних вимог щодо виселення відповідачів із квартири [ADDRESS] , оскільки як було встановлено судом позивача є добросовісним набувачем та власником квартири, а відповідачі перешкоджають йому у користуванні своєю власністю. При цьому суд враховує правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 04.07.2018 року по справі № 653/1096/16-ц, згідно якої допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Що до вимоги про вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] суд виходить з наступного Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16 ЦК України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу, в тому числі шляхом вселення. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового будівництва. З огляду на викладене суд приходить до висновку і про обґрунтованість вимог [PERSON] щодо вселення до квартири [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved