Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач 23.01.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS], без надання житлового приміщення. В обґрунтування позову вказано, що в результаті проведення електронних торгів із реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] [PERSON] визначено переможцем. Після набуття у встановленому законодавством порядку права власності на квартиру позивач намагався потрапити до власної квартири, однак усі його спроби були заблоковані діями осіб, які знаходилася у квартирі. Після виклику поліції позивач дізнався, що в квартирі фактично проживають чотири особи, а саме: [PERSON] власник/боржник за виконавчим провадженням в межах якого реалізовано квартиру, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На день звернення до суду позивач немає змоги потрапити до належної йому квартири. Таким чином, відповідачі чинять перешкоди у користуванні належною позивачу квартирою. Факт порушення відповідачами права користування квартирою підтверджується неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів. Ухвалою суду від 24.01.2018 року провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого засідання на 22.02.2018 року. Розгляд справи в судовому засіданні призначеному на 22.02.2018 року було відкладено на 06.03.2018 року з метою повідомлення сторін. Розгляд справи у судовому засіданні призначеного на 06.03.2018 року було відкладено, судове засідання призначено на 11.04.2018 року. Ухвалою суду від 11.04.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про зупинення розгляду справи. У судовому засіданні 10.05.2018 року ухвалено закінчити підготовче засідання та перейти до судового розгляду по суті з призначенням судового засідання на 19.06.2018 р. Розгляд справи у судовому засіданні призначеного на 19.06.2018 року у зв'язку з технічною перервою було відкладено на 07.08.2018 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26.07.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міліглазовим Ю.О. посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] Вказане майно раніше належало [PERSON]. Станом на 18.01.2018 року та на 05.03.2018 року згідно інформаційних довідок №111043548 та №116284737 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, власником чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Право власності на майно підлягає державній реєстрації. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Листом Одеського державного університету внутрішніх справ МВС України №А-112 від 28.11.2017 року підтверджується посилання позивача, що він намагався потрапити до квартири, проте марно, оскільки саме [PERSON] та [PERSON] категорично відмовляли у потраплянні до квартири позивача. В свою чергу [PERSON] та [PERSON] ніяких протиправних вчинків, які б мали ознаки самоуправства або будь-яких інших дій, які б порушували законодавство, не вчиняли. Згідно Листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності №22/2/2-А-2169 від 13.12.2017 року заборгованості за комунальні послуги по квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS], відсутні. Факти протиправних дій [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON] не знайшли підтвердження. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач не довів факт порушення його права власності, не надав доказів того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні майном Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Отже, суд приходить до висновку про те, що позивач не надав суду достатніх та належних доказів про порушення або оспорювання його права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідачів, судом не встановлено, що відповідачі чинить перешкоди [PERSON] у користуванні його власністю. Відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові. Інших правових підстав для задоволення позову судом не встановлено. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] за його безпідставності та необґрунтованості. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed