Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач 12.05.2017 р. звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики та 3% річних. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 29.04.2006 року він передав [PERSON] та [PERSON] за договором позики грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США. Відповідачі зобов'язалися повернути грошові кошти через 1 рік, тобто до 29.04.2007 року, але в порушення умов договору позики зобов'язання не виконали, суму позики не повернули. Просить суд: стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 10000,00 доларів США, пеню у розмірі 1683,26 доларів США, 3% річних за прострочку виконання зобов'язань у розмірі 840,00 доларів США, що за ставкою НБУ станом на 15.03.2017 року складає 341 014,63 грн., та судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно положень ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 29.04.2006 року уклали договір позики, згідно якого [PERSON] і [PERSON]. отримали у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США та зобов'язалися передати [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США із зазначенням строку повернення до 29.04.2006 року. Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов,язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд дійшов до висновку, що договір позики грошових коштів від 29.04.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] про отримання коштів у розмірі 10000,00 доларів США, є договором позики, та внаслідок його реального характеру письмова розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому суд вважає, що у відповідача виникло боргове зобов'язання перед позивачем. Сторонами узгоджено строк повернення коштів, але на час розгляду справи відповідачі своє зобов'язання щодо повернення коштів не виконали. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 10000,00 доларів США обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимоги в частині стягнення з відповідачів трьох процентів річних за невиконання зобов'язань, суд враховує наступне. На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Враховуючи те, що на час розгляду справи борг за договором позики від 29.04.2006 року не повернуто, то суд вважає за необхідне стягнути три відсотки річних за невиконання зобов'язань за розрахунком наданим позивачем, оскільки вказаний позивачем період з 30.04.2014 року по 15.02.2017 року та наданий розрахунок відповідає формулі. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів трьох процентів річних за невиконання зобов'язань обґрунтовані та підлягають задоволенню, та сума трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню, складає 840,00 доларів США, що за ставкою НБУ станом на 15.03.2017 року складає 22873,62 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1683,26 доларів США, суд зазначає наступне. Позивачем здійснювалось нарахування заборгованості по пені у період з 15.02.2016 року по 15.02.2017 року на загальну суму 1683,26 доларів США., що за ставною НБУ станом на 15.03.2017 року складає 45836,01 грн. Разом з тим, суд бере до уваги положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 р., якою введено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями. Згідно вказаної статті на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у місті Донецьк, тобто населеному пункті, яке відповідно до Розпорядження КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р, відноситься до населеного пункту, де здійснювалася антитерористична операція. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасне повернення коштів у розмірі 45836,01 грн. задоволенню не підлягають. Виходячи з наведеного, суд дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON]. до про стягнення боргу за договором позики ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню, та стягненню підлягає сума боргу у розмірі 272305,00 грн., три відсотка річних у розмірі 22873,62 грн.. Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне з відповідачів на користь позивача стягнути судові витрати у розмірі 3410,14 грн. у рівних частках.

Outcome: partial