Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 жовтня 2016 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 чистини від усіх видів заробітку відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позовній заяві позивач вказала, що 05 червня 1999 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON], від якого мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач проживає окремо, дітям допомоги не надає, тому просила позов задовольнити та стягувати з відповідача аліменти на утримання вказаних неповнолітніх дітей у розмірі 1/4 чистини місячного доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивач не прибула, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі. Свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявився, але надав до суду заяву, в якій позов [PERSON] не визнав та вказав про свою неспроможність сплачувати аліменти на утримання вказаних неповнолітніх дітей, оскільки він ніде не працює, ніякого доходу не має. Просив розглянути справу без нього. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки сторін в судове засідання фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З цих підстав суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд дослідивши надані сторонами письмові докази, вважає можливим позов задовольнити. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №139191, повторно виданого 12 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського управління юстиції в Одеській області) та [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №010006, виданого 18 березня 2005 року Шершенецькою сільською радою Кодимського району Одеської області). В даний час сторони проживають окремо, діти перебувають на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до позовної заяви від 20 жовтня 2016 року позивач просить стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 чистини від усіх видів заробітку відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із заяви від 05 грудня 2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] ніде не працює, постійної роботи та заробітку не має, у звязку з цим відповідно до вимог ч.1 ст.184 СК України суд вважає необхідним визначені аліменти у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з потреби дітей в матеріальному утриманні, законодавчо визначеного обовязку відповідача їх утримувати, обовязку позивача утримувати дітей, майнового стану сторін, стану їхнього здоровя, а тому вважає можливим визначити аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі по 200 грн. щомісяця на кожну дитину. Окрім цього, відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial