Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в червні 2015 року звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживача. Позивач просить суд визнати недійсним Кредитний договір № К3V0GК15005712 від 18.04.2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», а також просить визнати недійсним Договір іпотеки квартири від 18.04.2007 року укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». В обгрунтування позову вказує, що 18.04.2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір відповідно до умов якого відповідач надав їй кредитні кошти на строк з 18.04.2007 року по 18.04.2027 р. в розмірі 216000 доларів США на придбання квартири, а також в розмірі 43216,32 долари США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3.,2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. В забезпечення виконання умов даного договору між нею та відповідачем був укладений договір іпотеки квартири від 18.04.2007 року, за яким вона передала в іпотеку квартиру № 4 в будинку № 13 на вул. Димитрова в м. Києві. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 15-рп\\2011 від 10.11.2011 року яким встановлено, що дія закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником(споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору позивач вважає, що укладений кредитний договір є недійсним оскільки не визначена сукупна вартість кредиту, розпис детальної вартості кредиту для споживача, позичальник за договором був поставлений в нерівні умови як сторона договору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримує, та просить його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пояснив в судовому засіданні що при підписанні кредитного договору № К3V0GК15005712 від 18.04.2007 року сторони погодили положення цього договору в тих межах, які сторони бажали викласти в самому договорі. При підписанні договору було чітко обумовлено обсяг взаємних прав та обов'язків сторін. Пеня є не компенсацією, а є мірою цивільно-правової відповідальності і норма п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосована до спірних правовідносин. Вважає, що оскільки кредитний договір був укладений 18.04.2008 року, то 18.04.2010 року сплив строк позовної давності за заявленим позовом. Відповідач надав до суду письмові заперечення на позов, у яких вказує, що при укладанні Кредитного договору банк та відповідач погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. Вказує, що цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору. Безпідставним є посилання на положення пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Проте, пеня за своєю правовою природою є не компенсацією, а мірою цивільно-правової відповідальності. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 624 Цивільного кодексу України, пеня стягується з порушника поза залежністю від компенсації завданої порушенням шкоди. Спеціальних виключень з цього правила спірним договором не встановлено. Тому пеня, встановлена пунктом 5.1 оспорюваного договору не має нічого спільного із будь-якою компенсацією, не є за своєю природою відшкодуванням шкоди, не залежить від розміру шкоди, завданої порушенням умов договору, а є за своює природою суто мірою по-перше забезпечення зобов'язання, а по-друге мірою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язань за договором. Тому в даному випадку п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» жодним чином не відноситься до оспорюваного договору і не підлягає застосування до спірних правовідносин.Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу було надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).Позивач намагається ввести суд у оману, коли говорить про те, що банк повинен був надати інформацію про можливість різкої зміни курсу валюти. Банківська система ґрунтується на засадах стабільності фінансової системи держави і нормативними актами держави за банками не встановлено функціонального обов'язку передбачати наперед коливання на фінансовому ринку. Позивач вважає що в наявності є подвійність позиції Позивача, адже у разі різкого зменшення курсу долару, вони в жодному разі не оспорювали б це, як «порушення з боку банку в частині ненадання інформації». Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання (залишення) кредиту в національній валюті. Безпідставними вважає посилання позивача на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість умов договору, коли не надано доказів примушування позивача до укладання договору страхування з конкретним страховиком або доказів того, що кредитування позивача у відповідача було якимось чином обов'язковим чи безальтернативним. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 18.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № К3V0GК15005712 згідно п.7.1 якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 216000 доларів США на придбання квартири, а також в розмірі 43216,32 долари США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3.,2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. В забезпечення виконання умов даного договору між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки квартири від 18.04.2007 року, за яким позивач передала в іпотеку квартиру № 4 в будинку № 13 на вул. Димитрова в м. Києві. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зазначена операція була проведена банком на виконання умов договору на підставі письмової заяви позичальника. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до умов Кредитного договору, кредит позивачу надавався у іноземній валюті. Положеннями статті 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Але вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості ви користання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Спеціальне банківське законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що на його думку, є підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди. Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги. Крім того судом встановлено, що позивач, підписавши Кредитний договір, засвідчив, що він знав про умови Договору кредитуван в зв'язку з чим посилання позивача на порушення Банком зазначених норм чинного законодавства є безпідставними. Не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду посилання позивача на дисбаланс прав кредитора й позичальника в умовах Кредитного договору в частині відповідальності Позичальника, оскільки Кредитний договір (а.с.11-16) містить положення, які визначають відповідальність обох сторін Договору. Наданий позивачем висновок економічного дослідження (а.с.30-68) не спростовує наведених доводів відповідача та не враховує добровільність укладання позивачем кредитного договору. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним Кредитного договору та визнання недійсним Договору іпотеки є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed