Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.02.2019 року звернувся у суд із позовом, в якому просить визнати відповідачів [PERSON] , 1968 року народження та [PERSON] , 1993 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , яке належить позивачу на праві власності. Ухвалою судді від 19.02.2019 року, після отримання судом у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у даній справі від 24.04.2019 року підготовче провадження закрито, а справа призначена до судового розгляду. Судовий розгляд справи по суті відбувся 24.06.2019 року, без учасників справи. Позов обґрунтовано тим, що відповідачі у 2007 році були зареєстровані у вказаній квартирі, однак фактично не проживали та не проживають у такій. Позивач стверджує, що він на даний час є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . Позивач у ній зареєстрований та проживає. Він також вказує про припинення у відповідачів права користування житловим приміщенням (квартирою) у згаданому вище будинку, так як вони хоча і були зареєстровані там свого часу з дозволу одного з попередніх співвласників, однак фактично проживали та проживають за іншою адресою, тим самим чинять йому перешкоди, зокрема порушують його право власності щодо вказаної квартири, тобто право вільно нею користуватись і розпоряджатись, так як добровільно відмовляються знятися з реєстрації, хоча можуть зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 16, 383, 391, 405 ЦК України, був змушеним звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрав спосіб захисту - визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи по суті, у судове засідання не з`явився, однак 24.06.2019 року подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у котрій зазначив, що просить дану справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили і заяви про розгляд справи у їх відсутності не подавали. Відзиву на позовну заяву відповідачами подано не було. З огляду на вказане, суд, виходячи з положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання усіх учасників справи чи у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, давши належну оцінку дослідженим письмовим доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, з таких підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого Сколівською міською радою народних депутатів від 05.02.1997 року та копією договору дарування Ѕ частини квартири від 12.08.2010 року. Позивач має зареєстроване місце проживання у вищевказаній квартирі з 2018 року. У свою чергу, відповідачі зареєструвався у належній позивачу квартирі у 2007 році, за згодою попереднього співвласника (матері позивача). Згідно акту обстеження матеріального стану заявника на підставі звернення від 17.01.2019 року, позивач у належній йому квартирі проживає один, відповідачі у такій квартирі не проживають. Доказів фактичного проживання відповідачів за вказаною адресою комісією не здобуто. Відповідачі, в силу положень ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) не відносяться до членів сім`ї позивача як власника квартири [ADDRESS] , так як встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у вказаній квартирі з 1998 року, а відповідач [PERSON] взагалі ніколи там не проживала. Їх реєстрація мала чисто формальний характер. Крім того встановлено, що позивачі не ведуть спільного господарства з відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачі відсутні та не користуються спірним житлом понад один рік, без повідомлення про причини своєї відсутності. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] з 1988 року, а це значно більше року, то їх право користування квартирою у цьому житловому будинку слід вважати припиненим, а їх самих слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved