Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.10.2017 р. звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати, в якому просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 171151,00 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 46825,07 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 488908,84 грн. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 22 жовтня 2003 року [PERSON] був призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на два роки з 22 жовтня 2003 до 22 жовтня 2005 відповідно до контракту від 22 жовтня 2003, який було укладено з Державним комітетом із земельних ресурсів. 22 жовтня 2005 до вищезазначеного контракту було внесено зміни, відповідно до яких було продовжено дію контракту на два роки з 22 жовтня 2005 року до 22 жовтня 2007 року. 10 жовтня 2007 року позивач уклав з відповідачем новий контракт, у якому визначено строк його дії з 10 жовтня 2007 року до 10 жовтня 2010 року. 22 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено контракт № 25 строком на три роки з 22 жовтня 2010 до 21 жовтня 2013 року, до якого 31 січня 2012 року були внесені деякі зміни, у тому числі щодо зміни органу управління підприємством. 22 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено контракт на строк з 23 жовтня 2013 року до 22 жовтня 2014 року включно, строк якого в свою чергу було продовжено на один рік з 23 жовтня 2014 року до 22 жовтня 2015 року на підставі додаткової угоди № 1 до контракту № 62 від 22 жовтня 2014 року. 22 жовтня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади директора у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору. Позивач в позові посилається на те, що при звільнені йому не була виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки за період з 2008 р. по 2015 р. Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Позивач вказує, що загальна кількість днів невикористаних щорічних відпусток складає 175 діб. Згідно п. 3 ч. 2 розділу 2 Постанови № 100 КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Таким чином середньомісячна заробітна плата позивача на момент звільнення склала 28414.1 грн. = 14528.12 грн. (за вересень 2015 р.) + 27771.96 грн. (за жовтень 2015 р.)/2. Середня заробітна плата за день склала 983,72 грн. = 42 300.08 грн. (заробітна плата за останні 2 місяці) / (22+21 (кількість робочих днів за останні 2 місяці). Позивач вважає, що розмір компенсації за невикористані щорічні відпустки складає 172151.00 грн. = 175 днів невикористаної відпустки х 983,72 грн. (середня заробітна плата за день). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач зазначає, що до моменту подачі позову відповідачем компенсація за невикористані дні щорічні відпустки позивачу не виплачена. Таким чином, середній заробіток за час затримки з 23 жовтня 2015 року до 11 жовтня 2017 року складає 488908,84 грн. = 983,72 (середня заробітна плата за день) х 497 робочих днів. Статтею 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу. З огляду на наведене відповідач зобов'язаний сплатити позивачу компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, яка дорівнює інфляційному збільшенню невиплаченої заробітної плати. Інфляційне збільшення несвоєчасної виплаченої заробітної плати з 23 жовтня 2015 року по 11 жовтня 2017 року склало 46825,07 грн. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13.03.2018 р. проведено заміну відповідача Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на належного відповідача Державне підприємство «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13.04.2018 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову. 08.05.2018 р. подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначив, що відповідно до п. 1.3.5.2. Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Київській області на II квартал 2016 року Державною фінансовою інспекцією в Київській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності в Державному підприємстві «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» за період 01.01.2013 року по 30.06.2016 року Керівником (директором) зазначеного Інституту з 22.10.2003 р. по 22.10.2015 р. був [PERSON]. У період, за який проводилась ревізія (з 01.01.2013 по 30.06.2016) позивач діяв на підставі Контракту від 22.10.2010 № 25 та додаткової угоди до нього від 31.01.2012№1 і Контракту від 22.10.2013 № 62 та додаткової угоди до нього від 22.10.2014 №1. В розділі 3 Контрактів визначені умови матеріального забезпечення директора, зокрема посадовий оклад, доплати, надбавки, премії, матеріальна допомога оздоровлення, тощо. Позивач відповідно до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 88-ДП від 22.10.2015 був звільнений з посади директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у зв'язку із закінченням строку дії контракту № 62 від 22.10.2013 відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП. Проте, 23.10.2015 позивач видав наказ № 72-к про продовження виконання обов'язків директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» відповідно до статті 39-1 КЗпП, відповідно до норм якої якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 23.12.2015 по справі № 760/19295/15-ц у задоволенні позову [PERSON] до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, третя особа Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про визнання контракту укладеним на невизначений строк та визнання незаконним і скасування наказу про звільнення відмовлено повністю. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10.03.2016, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 рішення Солом»янського районного суду м.Києві від 23.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 10.03.2016 року залишено без змін. Згідно вказаного наказу № 72-к від 23.10.2015 та табелів обліку використання робочого часу працівників дирекції, відділу кадрів та фінансово-економічного відділу за жовтень - грудень 2015 року та січень - лютий 2016 року, позивачу до лютого 2016 року проведено нарахування та виплату заробітної плати. Внаслідок чого за період з 23.10.2015 по 01.02.2016 проведені нарахування та виплата заробітної плати в сумі 80185,82 грн., та відповідно перерахований єдиний соціальний внесок в сумі 30294,20 грн., що призвело до матеріальної шкоди (збитків) Інституту на загальну суму 110480,02 грн. Отже, плановою ревізією Державної фінансової інспекції в Київській області встановлено, що Позивачем вчинено дії, які призвели до матеріальної шкоди (збитків) ДП «Київський інститут землеустрою» на загальну 365438,45 грн. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити в повному обсязі. Подав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що інститут створений відповідно до наказу Держкомзему України від 16.06.2003 № 166-а «Про передачу до сфери управління Держкомзему Інституту землеустрою та його філіалів». Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державне агентство перетворене у Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. На момент виникнення спірних правовідносин Інститут здійснював свою діяльність на підставі Статуту затвердженого наказом Держземагентства від 20.08.2007 № 144. Відповідно до наказу Держгеокадастру від 17.01.2018 № 9 державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» перейменовано в ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Керівником інституту з 22.10.2003 р. по 22.10.2015 був [PERSON], який діяв на підставі Контракту від 22.10.2010 № 25 та додаткової угоди до нього від 31.01.2012 №1 і Контракту від 22.10.2013 № 62 та додаткової угоди до нього від 22.10.2014 №1. Також зазначає, що [PERSON] будучи директором підприємства мав самостійно забезпечити розрахунок у день звільнення, оскільки день звільнення є повноцінним робочим днем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 22 жовтня 2003 року був призначений на посаду директора ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на два роки з 22 жовтня 2003 р. до 22 жовтня 2005 р., відповідно до контракту від 22 жовтня 2003 р., який було укладено з Державним комітетом із земельних ресурсів. 22 жовтня 2005 р. продовжено дію контракту на два роки з 22 жовтня 2005 року до 22 жовтня 2007 року. 22 жовтня 2007 року продовжено дію контракту. 22 жовтня 2010 року між позивачем [PERSON] та Державним Комітетом України із земельних ресурсів укладено контракт № 25, яким призначено [PERSON] директором Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» строком на три роки з 22 жовтня 2010 до 21 жовтня 2013 року. 22 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та Державним агентством земельних ресурсів України укладено контракт № 62, яким призначено [PERSON] директором Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на термін з 23 жовтня 2013 року до 22 жовтня 2014 року включно, строк якого в свою чергу було продовжено на один рік з 23 жовтня 2014 року до 22 жовтня 2015 року на підставі додаткової угоди № 1 до контракту № 62 від 22 жовтня 2014 року. Відповідно до наказу Державної служба України з питань геодезії, картографії та кадастру №88-ДП від 22.10.2015 р. [PERSON] 22 жовтня 2015 року було звільнено з посади директора Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у зв'язку із закінченням терміну дії контракту №62 від 22 жовтня 2015 року, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП. Відповідно до наказу Держгеокадастру від 17.01.2018 р. №9 Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» перейменовано в ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до довідки Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інституту землеустрою», [PERSON] працював в Державному підприємстві «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з 22.10.2003 р. по 22.10.2015 р. на посаді директора. Залишок невикористаної відпустки становить 175 днів. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Відповідно до довідки ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 21.06.2018 року № 01/01-05/489 середньоденна заробітна плата позивача за період жовтень 2014 - вересень 2015 становить 568,38 грн. =( 193991,66 грн.+8352 грн.) : 356 днів. Компенсація за невикористану відпустку за 175 днів становить 99466,68 грн. = (175 днів х568,38 грн.). Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Так, компенсація [PERSON] втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з 23.10.2017 по 11.10.2017 року становить: 26060,27 грн.= ( сума боргу 99466,68 грн. х сукупний індекс інфляції 126,2%). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов'язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 26 жовтня 2016 року № 6-1395 цс 16. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: № 6-837 цс 15 від 23 грудня 2015 року, № 6-113 цс 16 від 27 квітня 2016 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п.2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до довідки ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 21.06.2018 року № 01/01-05/489 вбачається, що заробітна плата за серпень, вересень 2015 року становить 30826,16 грн.= (16176,12 +14650,04). Середньоденна заробітна плата становить 733,96 грн. = 30826,16 грн.: 42 (кількість робочих днів). Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2015 по 11. 10.2017 року становить 362576 грн. =733,96 грн. х 494 робочі дні. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в даній справі, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує розмір невиплаченої заробітної плати, розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, принципи справедливості та співмірності та приходить до висновку, що з відповідача на користь на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 130000 гривень. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача компенсація за невикористану щорічну відпустку в розмірі 99466,68 грн.; компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 26060,27 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 130000 грн., а всього 255526,95 грн. Судовий збір в сумі 2555,26 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial