Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач 24.05.2019 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] предметом якої є встановлення факту їх проживання однією сімєю без шлюбу з жовтня 2003 року по березень 2017 року; визнання права їх спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та автомобіль ДЕУ «Ланос» 2007 року випуску та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок компенсації Ѕ частки вищезазначеного майна їх вартості у розмірі 136850,00 грн. Як на підставу позову позивач посилається на те, що в період з жовтня 2003 року по березень 2017 року вони з відповідачем проживали однією сімєю у фактичних шлюбних стосунках між собою без державної реєстрації шлюбу і 25.12.2008 року у них народився син [PERSON], 30.11.2015 року сторони придбали за спільні сімейні кошти вищезазначену квартиру, право власності на яку, за спільною домовленістю, було зареєстровано на відповідача. Крім того, в 2015 році за спільні сімейні кошти був придбаний спірний автомобіль, який також, за спільною домовленістю, був зареєстрований на відповідача. В березні 2017 року вони припинили спільне проживання і позивач багато разів пропонувала відповідачу добровільно вирішити питання по розподілу їх спільного майна, проте ці пропозиції були проігноровані відповідачем. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, вважають, що ними було надано належні і допустимі докази на підтвердження проживання позивача та відповідача однією сімєю, наявність спільного побуту, спільних друзів, спільного відпочинку, спілкування подружжя з батьками, придбання ними нерухомого та рухомого майна, придбання меблів, побутової техніки у квартиру, що було підтверджено, зокрема, показаннями свідків та долученими до матеріалів справи фотознімками. Просять звернути увагу на те, що у 2003 році сторони переїхали разом з села Камянка до міста [PERSON]. Перебуваючи однією сімєю у фактичних шлюбних стосунках без державної реєстрації шлюбу орендували квартири - з 2003 року по 2015 рік змінили пять орендованих квартир. У період з 2003 року по 2017 року між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вони мали спільний бюджет, однаково працювали, вели спільне господарство, виховували дитину, в копії свідоцтва про народження якої зазначено, що рідними батьками дитини є позивач та відповідач, також даний факт батьківства відповідач не заперечує. Відповідач безпосередньо приймав участь у вихованні сина, відвідував навчальний заклад, де він навчається. Також сторони разом із сином їздили на відпочинок до моря. За час їх спільного проживання, внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, заробітку коштів, сторони придбали за спільні кошти нерухоме та рухоме майно: 30 листопада 2015 року трикімнатну квартиру, за адресою: 50026, [ADDRESS], загальною вартістю 193\~145 грн. 00 коп., та легковий автомобіль ДЕО «Ланос» державний номерний знак: АЕ0019ІА чорного кольору вартістю 80\~550 грн. 00 коп., які були зареєстровані на праві власності за відповідачем. При цьому, 13.03.2018 р.. після звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач у сервісному центрі 1248 переоформив даний автомобіль на свого батька [PERSON], [INFO]. Як рахує сторона позивача, відповідач у відзиві та своїми поясненнями намагається ввести суд в оману, безпідставно посилаючись на те, що з позивачкою разом не мешкали, спільне домогосподарство не вели, спільних друзів не мали та не спілкувалися, про що свідчили свідки на судовому засіданні протилежне. Відповідач не надав суду жодного доказу наявності свідків, котрі б підтвердили дійсно факт окремого проживання позивача та відповідача, а також жодного доказу, що спірне майно було куплено за його особисті кошти. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі. Подали відзив, в якому зазначили, що [PERSON] давно знайомий з [PERSON], у звязку з тим що мешкали в одному селі. В подальшому, приблизно з 2006 році Відповідач переїхав до [PERSON], де зустрів [PERSON] Приблизно з того часу, вони зустрічались як чоловік та жінка, та навіть періодично спільно проживали. В 2008 році [PERSON] народила сина - [PERSON], батьком якого є Відповідач про що він не заперечує, та не заперечував. Разом з тим, спільне проживання не носило системний та постійний характер, сторони не проживали однією сім'єю, не вели спільне господарство, не мали спільний бюджет, не робили спільні значущі покупки взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу не мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю. В останні роки а саме в 2014, 2015 та 2016 роках [PERSON] взагалі по вісім місяців на рік не проживав у [PERSON], тому що працював у Магаданській області Російської Федерації. В 2015 році [PERSON] особисто, на зароблені ним кошти, придбав квартиру [ADDRESS], та автомобіль ДЄУ «ЛАНОС», значну частину коштів на який він зайняв у свого батька. Тобто, до цих покупок Позивач не має будь-яких відносин. В 2016 році за проханням [PERSON], [PERSON] надав згоду на реєстрацію її із сином в своїй квартирі. Це зі слів позивача було потрібно для того, щоб дитина могла поступити та відвідувати школу у тому районі, але це не відноситься до сімейних стосунків. Вважають, що періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні\~ст.74 Сімейного кодексу України. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів стосовно придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано квартиру та автомобіль. Викладені у відзиві обставини в судовому засіданні підтримали та підтвердили. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2014 року працює разом з позивачем, з цього часу і знає позивача. Влітку 2014 року вона приходила в гості до позивача, бачила там її сина [PERSON], відповідача не було. Потім вона приходила до позивача взимку та бачила відповідача в квартирі. Також вона була свідком, що відповідач неодноразово забирав свого сина зі школи. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що позивача знає з 2004 року, коли вона прийшла працювати в магазин де вона працювала, вони працювали в одну зміну, разом ходили на обід. Її чоловік та відповідач неодноразово разом їздили на рибалку. Також вони періодично ходили один до одного у гості, вона сприймала позивача та відповідача як одну сім'ю. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала разом з [PERSON] в магазині з 2004 року по 2008 рік. Знає, що вони з [PERSON] разом проживали на зйомній квартирі, що він їздив на заробітки та що придбали квартиру. Щиро раділа за них. В гостях у них ніколи не була, знає про їхнє життя зі слів, але особисто бачила, що [PERSON] постійно приходив до [PERSON] у магазин, в якому вони працювали. Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони, які не знаходились в зареєстрованому шлюбі мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с. 9), що у свою чергу відповідачем не оспорювалось. Судом також встановлено, що відповідач є власником трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 118) Згідно довідки МВС України, наданої на офіційне звернення адвоката [PERSON], яка була прийнята сторонами без заперечень, за [PERSON] інформація про зареєстроване авто відсутня (а.с. 188). Позивач разом з дитиною зареєстрована за адресою: [INFO], але фактично мешкає за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кармелюка, 1/47. Відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], фактично мешкає у власній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Згідно записів в трудовій книжці відповідача, він у 2015, 2016 роках працював в Магаданській області Російської Федерації (а.с.89). Спір між сторонами виник з приводу факту проживання однією сім'єю без шлюбу з жовтня 2003 року по березень 2017 року, що заперечується стороною відповідача, а також з приводу нерухомого та рухомого майна відповідача - зазначених вище квартири та автомобілю, які на думку сторони позивача є спільною сумісною власністю, що у свою чергу повністю заперечується стороною відповідача. При цьому, суд знаходить, що стороною позивача не було надано доказів на підтвердження того, що сторони проживали однією сім'єю без шлюбу з жовтня 2003 року по березень 2017 року. Так, згідно правил статті 3 СК України, сім'ю\~складають особи,\~які спільно\~проживають,\~пов'язані\~спільним побутом,\~мають взаємні\~права та\~обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно правил частини 2 статті 21 СК України, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно правил частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.99 р. №5-рп/99, до членів сімї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках.\~Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають спільну дитину, але доказів спільного проживання однією сім'єю, спільного побуту, який їх пов'язує, взаємність прав та обов'язків судом встановлено не було - на підтвердження таких обставин доказів суду надано не було. Фотокартки, на яких зображені позивач та відповідач (а.с. 131-132), довідка про те, що відповідач неодноразово забирав сина зі школи додому (а.с. 150), показання вищевказаних свідків свідчать лише про те, що між сторонами, у яких є спільна дитина, були дружні відносини і вони, як зазначає відповідач з 2006 року по 2014 рік періодично проживали разом і такі стосунки не мали системного характеру - вони не вели спільне господарство, не мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки, відповідач, який виїжджав на тривалі заробітки в Російську Федерацію, під час перебування у місті [PERSON] Ріг дійсно, як батько своєї дитини, відвідував школу, що відповідає загальним вимогам, які стосуються обов'язків кожного з батьків, проте такі обставини не можуть свідчити про те, що сторони проживали однією сім'єю. Суд також не може віднести до доказів проживання сторонами однією сім'єю факт реєстрації позивача з дитиною за адресою власної квартири відповідача, при тому, що вони фактично мешкали і мешкають за іншою адресою. Така обставина вказує лише на волю відповідача, який мав стабільний достатній матеріальний дохід, допомогти своїй дитині та її матері в питанні офіційної реєстрації місця проживання. При цьому, як свідчать довідки про сплату комунальних послуг за квартирою відповідача з 2015 року по 2018 рік включно (а.с. 179-187), саме він і сплачував всі нараховані платежі. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд знаходить, що стороною позивача не доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, таким чином позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed