Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 квітня 2020 року звернувся до Великобагачанського районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 2127 доларів США, та сплачений судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок. В направленому на адресу суду позові позивач зазначив, що 27.02.2020 року він надав у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 2127 доларів США, на підтвердження отримання вказаної суми коштів надав позивачу розписку. Згідно розписки дану суму відповідач повинен був повернути у строк до 27 березня 2020 року, але цього не зробив, що спонукало позивача звернутися з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] за довіреністю в судове засідання не з`явилися, до початку розгляду справи по суті від представника позивача надійшли на адресу суду заяви, що з`явитися в судове засідання не зможуть, просили провести розгляд справи у їхню відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 50-55). Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, він за місцем реєстрації, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, будь яких заяв та клопотань на адресу суду не надіслав. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] передав 27.02.2020 року в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 2127 доларів США, [PERSON] зобов`язувався повернути грошові кошти через один місяць, але своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 4). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки норми ЦК України не містять жодного винятку як суб`єктного складу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув. Відповідач по справі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не надіслав до суду жодного належного і допустимого доказу того, що ним вказана вище сума боргу виплачена частково чи в повному обсязі, не подав до суду відзиву на позов, а тому позов підлягає до задоволення. Витрати по оплаті судового збору підлягають до стягнення на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved