Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач 21.03.2016 року звернулась до суду з позовом у якому просить відшкодувати шкоду завдану внаслідок зіткнення транспортних засобів у сумі 54 923, 44 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., вартість за проведення експертних досліджень у сумі 880,00 грн. та судовий збір. Ухвалою суду від 22.06.2016 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» . 15.09.2016 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. 15.11.2016 року ухвалою суду відновлено провадження у справі. Відповідно до розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року № 330 у справі призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку із закінченням терміну повноважень судді Борденюка В.В. Ухвалою від 10.03.2017 року справу прийнято до свого провадження. 05.07.2017 року по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. 14.11.2017 року ухвалою суду відновлено провадження у справі. 25.07.2018 року ухвалою суду продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 05.07.2017 року відповідачем було подано відзив (заперечення), в якому зазначено про безпідставність позовних вимог та прохання в задоволенні позову відмовити. Третя особа не скористалась своїм правом на надання заперечень по суті позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 15.12.2015 року о 19 годин 38 хвилин, [PERSON] керуючи автомобілем марки «Chevrolet Lacetti» державний номерний знак [NUMBER] по Кільцевій дорозі - вул. Зодчих, 80 в м. Києві, не дотрималась безпечної швидкості руху та безпечної дистанції, не впоралась з керуванням, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Toyota Rav-4» державний номерний знак [NUMBER], який скоїв зіткнення з автомобілем марки «Chevrolet Aveo» державний номерний знак [NUMBER] що призвело до механічного пошкодження зазначених транспортних засобів, чим порушила п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху. 19.02.2016 року постановою Святошинського районного суду м.Києва [PERSON] була визнана винуватою та на неї було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу ( а.с.6). 17.12.2015 року [PERSON] повідомила Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про настання страхового випадку, що підтверджується копією повідомлення ( а.с.87-89). Власнику транспортного засобу марки «Toyota Rav-4» державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] було завдано збитків і у неї, як особи яка понесла матеріальні збитки виникло право на отримання страхового відшкодування, однак доказів звернення до страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування, позивач суду не надала, як і не надала доказів відмови у виплаті страхового відшкодування. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як водія забезпеченого транспортного засобу була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Україна» ( а.с.64) , то відповідач не несе відповідальність перед позивачем, оскільки застрахувала свою відповідальність в страховій компанії, а за неї таку відповідальність несе страховик. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до положень ч.1 ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином тільки у разі недостатності страхової виплати, відповідач міг відшкодовувати позивачу різницю між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою. Суд позбавлений можливості оцінити різницю між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою, оскільки такої виплати здійснено на час постановлення судом рішення не було у зв'язку з відсутністю звернення позивача за такою виплатою. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України ). Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в якій містяться висновки, щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність. Тобто Велика палата Верховного Суду відступила від правових висновків попередніх років. Великою Палатою Верховного Суду було надано такі роз'яснення. «Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.». Відповідно до норм процесуального законодавства висновки Великої Палати Верховного Суду України повинні враховуватися іншими судами при розгляд подібних справ та застосуванні норм права. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON], слід відмовити.

Outcome: dismissed