Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач 19 травня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначила, що їй на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 17.11.2016 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], належить 1/2 частина житлового будинку № 1а, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Республіканська. Право власності на іншу 1/2 частину вказаного житлового будинку зареєстровано за [PERSON], яка померла 21.11.2005 року та [PERSON], який помер в липні 2004 року. Спірне домоволодіння було побудовано батьками позивача, яке після розірвання шлюбу вони поділили та батько продав 1/2 частину вказаного будинку [PERSON] та [PERSON] Позивач з самого народження проживає в будинку, спочатку з батьками, потім з матір`ю, зараз з дочкою. [PERSON] та [PERSON] зловживали спиртними напоями, тому позивач після придбання ними половини будинку підтримували все домоволодіння та прибудинкову територію в належному стані, носили [PERSON] їжу, оскільки вони ніяких родичів та спадкоємців не мали. З дня смерті [PERSON], а саме 21.11.2005 року по теперішній час позивач вільно, відкрито та безперервно володіє і користується нерухомим майном, а саме, 1/2 частиною спірного домоволодіння. Позивач просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 1/2 частину домоволодіння № 1-a по вул. Республіканській в м. Дніпро, яке складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 87,3 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., цокольного поверху, ганка літ.а, сарая літ.Б, сарая літ.В, літньої кухні літ.Д, погрібу під літ.Д, входу в погріб літ.Е, вбиральні літ.Ж, вбиральні літ.З, споруд №1-8, I,II, що належала [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], реєстр №3862, і припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння № 1-а по вул. Республіканській в м. Дніпрі, яка складається з: житлового будинку літ.А-1 загальною площею 87,3 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., цокольного поверху, ганка літ.а, сарая літ.Б, сарая літ.В, літньої кухні літ.Д, погрібу під літ.Д, входу в погріб літ.Е, вбиральні літ.Ж, вбиральні літ.З, споруд №1-8, I,II, що належала [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], реєстр №3862, право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР, реєстрова книга 434 за реєстровим номером 30. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином. Ухвалами суду були витребувані: актові записи про смерть [PERSON] та [PERSON], спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції\~Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі\~ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, свідків, зясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Матеріалами справи встановлено, що 1/2 частина домоволодіння № 1-а по вул. Республіканській в м. Дніпро належить на праві спільної часткової власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 17.11.2016 року (а.с.14-15). Інша 1/2 частина вказаного домоволодіння зареєстровано за [PERSON], яка померла 21 листопада 2005 року та [PERSON], померлим 21 червня 2004 року, на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 3862, записано в реєстрову книгу 434 за реєстровим № 30 (а.с.16,84,87). Згідно інформації отриманої з Другої дніпровської державної нотаріальної контори, з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.94). В домоволодінні № 1-а по вул. Республіканській в м. Дніпро зареєстровано місце проживання [PERSON] (а.с.35). Крім того, як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок № 1-а по вул. Республіканській в м. Дніпро, станом на 01.11.2016 року спірне домоволодіння складається з двох квартир на першому та цокольному поверсі, а саме з квартири №1 та квартири №2 (а.с.17-24). Згідно рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 16.03.1989 року домоволодіння 1-а по вул. Республіканській в м. Дніпропетровську було розділено між батьками позивачки (а.с.27). Та як пояснила в судовому засіданні представник позивача, згодом, батько позивачки продав свою частину домоволодіння [PERSON] та [PERSON], які стали проживати в квартирі №1. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Як зазначила в судовому засіданні позивач, вона з дня смерті [PERSON], а саме з 21.11.2005 року по теперішній час, вільно, добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується нерухомим майном, а саме, іншою 1/2 частиною спірного домоволодіння, сплачує комунальні платежі. Тобто, позивач стверджує, що після смерті [PERSON]вона відкрито, безперервно користується спірним майном належним [PERSON] та [PERSON], сплачує комунальні послуги, тощо. Проте, суд з такими твердженням позивача не погоджується, за нижченаведеним. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], яка є сусідкою та проживає в [INFO], свідчила, що позивач з самого дитинства проживає в спірному будинку та користується всім домоволодінням, тримає будинок в належному стані, фарбує паркан, тощо. Вказала, що їй відомо, що померлим [PERSON] належала 1/2 частина вказаного будинку. Свідок [PERSON], свідчив, що [PERSON] проживає в будинку, займається господарством, садить город, фарбує паркан, перекривала дах. Зазначив, що знав [PERSON], які померли, вказав, що позивач проживає в будинку з дитинства. Проте, допитані свідки свідчили про зовнішнє користування домоволодінням, але ж не підтвердили, що [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним, а саме частиною домоволодіння, яка належить на праві власності померлим [PERSON], тобто безпосередньо квартирою №1, в якій вони проживали. А тому, суд не бере до уваги показання свідків. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, повязаних із володінням, користуванням та розпорядженням обєктом нерухомого майна 1/2 частиною домоволодіння № 1-а по вул. Республіканській в м. Дніпро. Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст. 344 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном \~протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які має довести саме [PERSON](ч. 1 ст. 81 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Разом з тим обов'язковою умовою можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю є безтитульність майна. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. \~\~\~\~\~\~\~\~Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Враховуючи наданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Дніпровської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, припинення права власності на 1/2 частину домоволодіння № 1-a по вул. Республіканській в м. Дніпро не підлягають задоволенню, оскільки до обов'язкових вимог набуття права власності на майно за набувальною давністю відноситься добросовісне заволодіння майном, відкритість та безперервність у його володінні, в даному випадку володіння частиною будинку добросовісним визнано бути не може, оскільки позивач знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірну частину домоволодіння, так як йому було достовірно відомо, що власниками даної частки нерухомого майна є [PERSON] та [PERSON], та враховуючи те, що частина домоволодіння для позивача не є чужим майном, так як позивач є співвласник вказаного майна, таким чином позивач не володіє нерухомим майном протягом десяти років. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed