Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 3.06.2016 року звернувся до суду з позовом , в якому зазначив , що 21 січня 2015 року між ним та відповідачами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідачі звільнили квартиру, однак не знялись з реєстрації . Його права власника порушені. Просить визнати відповідачів такими , що втратили право користування житлом у квартирі [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судове засідання надала суду письмове клопотання про розгляд справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечила, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, заперечень суду не надали, у звязку з чим у відповідності до ст.224 ЦПК України за згодою позивача , суд розглядає справу без присутності відповідача, постановляючи заочне рішення. Відповідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Конституцією України (ст.41) та ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4 , №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку квартири визначені ст..383 ЦК України та ст..150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливо лише на підставах, передбачених законодавством. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] на підставі договору , посвідченого 21 січня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 22 , є позивач по справі [PERSON] зазначене підтверджується і Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32490353 від 21.01.2015 року . Згідно довідки КП «Сяйво » від 25.02.2015р. у зазначеній квартирі зареєстровані позивач та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], квартира складається з 2-х кімнат, жилою площею 31,3 кв.м. Згідно до актів від 11.03.2015 р. , 5.06.2015 р., 17.02.2016 р., складених комісією ЛКП «Граніт» , вбачається, що відповідачі не проживають в квартирі власника , а саме у квартирі [ADDRESS] . Згідно ст..319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на свій розсуд. Відповідно до ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном. Реєстрація відповідачів , які не є членом сімї власника, у квартирі , що належить позивачу на праві власності перешкоджає у реалізації ним права власності у повному обсязі , тому позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на житло підлягають задоволенню.

Outcome: approved