Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач 24.01.2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, який розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, пров. Шкільний, буд. 4. В даному будинку зареєстровані вона та її син [PERSON] Однак з 2005 року син в будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті. Як зазначив позивач відповідач виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де створив сімю та проживає по теперішній час. На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: Харківська область, м. Лозова, пров. Шкільний, буд. 4. 12.02.2019 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов, але [PERSON] відзиву так і не надав. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Неявка сторін та ненадання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 12, 81\~ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, який розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, пров. Шкільний, буд.4, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 11 березня 1984 року та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 1984 року (а.с.10,11). В даному будинку відповідно до довідки Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.12). З 2005 року відповідач [PERSON] в будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті. Як зазначив позивач відповідач виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де створив сімю та проживає по теперішній час. Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації також підтверджується актами, складеними сусідами 20 жовтня 2017 року, 19 січня 2018 року, 19 квітня 2018 року, 20 липня 2018 року, 19 жовтня 2018 року, 21 січня 2019 року, в яких зазначено, що [PERSON] починаючи з 2015 року за адресою: Харківська область, м. Лозова, пров. Шкільний, буд. 4 не проживає, його речей в будинку немає (а.с. 22, 23, 24, 25, 26, 27). Згідно зі ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталася. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405\~ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного можливо зробити обґрунтований висновок про те, що відповідач був зареєстрований як член сімї власника житла, у спірному будинку він відсутній та не проживає без поважних причин понад один рік, будь-які домовленості між відповідачем і власником житла відсутні. Отже, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та відповідають вимогам закону, тому суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved