Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] в грудні 2018 р. звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Б.Г., в якому просив: визнати недійсним та скасувати заповіт [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським Б.Г., серія ВВС №128509, зареєстрований в реєстрі за №1065, на користь [PERSON] та [PERSON] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Б.Г., про визнання заповіту недійсним, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, [INFO] у віці 77 років померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті матері, позивачу стало відомо про існування заповіту від 14.04.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським Б.Г., серії ВВС №128509, зареєстрованого в реєстрі за №1065, згідно якого [PERSON] заповіла все своє майно відповідачам - своїй дочці [PERSON] та своєму внуку [PERSON] . Позивач вважає, що оспорюваний заповіт від 14.04.2004 р. слід визнати недійсним, так як на момент його складання заповідач, через власний психічний та емоційний стан, не усвідомлювала своїх дій і не керувала ними, в зв`язку зі станом свого здоров`я. Так, позивач посилається на те, що його мати довгий час хворіла, та він разом зі своєю сім`єю доглядав за нею аж до її смерті. При цьому, сестра [PERSON] та її син [PERSON] не навідували [PERSON] та навіть не були присутніми на її похоронах. Позивач сам за власні кошти поховав матір. Враховуючи, що на момент складання заповіту його мати хворіла та їй цілодобово була необхідна стороння допомога, позивач вважає, що вона не могла висловити бажання скласти заповіт на ім`я її доньки [PERSON] та внука [PERSON] , в зв`язку в чим вважає, що заповіт складений з порушенням норм діючого законодавства. Також, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що заповіт був складений з порушенням вимог щодо його складання. Так, через свої фізичні вади, його мати не могла прочитати заповіт, власноруч підписати його, тому нотаріус повинен був залучити свідків для посвідчення заповіту. А тому своїми діями нотаріус порушив встановлений законом Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, позивач просить суд визнати недійсним заповіт, складений 14.04.2004 р. від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським Б.Г. та зареєстрований в реєстрі за №1065, з підстав, визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 23.01.2019 р., цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Борис Георгійович, про визнання заповіту недійсним, - передано на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.05.2019 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 24.05.2019 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Борис Георгійович, про визнання заповіту недійсним, та призначено підготовче судове засідання. Визначено відповідачам строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. 05.08.2019 р. до суду від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, представник відповідачів у відзиві на позовну заяву вказала на те, що померла [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] та бабусею відповідача [PERSON] . До її смерті відповідачі постійно підтримували нормальні родинні відносини з померлою, відвідували, піклувались та доглядали її аж до смерті. Були на похованні померлої. Про намір [PERSON] скласти оскаржуваний заповіт, знали усі члени сім`ї, в тому числі і сім`я позивача. Посилання позивача на те, що під час складання оскаржуваного заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій, не відповідають дійсності, адже за життя остання не страждала на психічні розлади, не проявляла ознак психічного захворювання та на обліку у лікаря-психіатра не перебувала, підтвердженням чого є медична документація. При цьому, ніяких доказів щодо нібито психічних захворювань померлої позивачем не надано. Ухвалою суду від 13.11.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Представник відповідачів та відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечували, просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Б.Г. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, будь-яких письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] померла гр. [PERSON] , у віці 77 років, про що 12.07.2018 р. складено відповідний актовий запис №290, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Бобровицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 12.07.2018 р. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.05.2003 р., розпорядження №29478. Дев`ятою Київською державною нотаріальною контрою заведено спадкову справу № 537/2018 до майна померлої [INFO] гр. [PERSON] . Встановлено, що на випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт від 14 квітня 2004 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським Б.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1065, яким зробила таке розпорядження: все її майно, яке буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла відповідачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] та даними свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , згідно якого відповідач у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином відповідача [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та, відповідно, онуком померлої [PERSON] . Позивач [PERSON] , [INFO] , є сином померлої [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Б.Г., позивач [PERSON] просить визнати недійсним заповіт, складений 14.04.2004 р. від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським Б.Г. та зареєстрований в реєстрі за №1065, з підстав, визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України, посилаючись на те, що на момент його складання [PERSON] , через власний психічний та емоційний стан, не усвідомлювала своїх дій і не керувала ними, в зв`язку зі станом свого здоров`я. На момент складання заповіту його мати хворіла та їй цілодобово була необхідна стороння допомога, а тому позивач вважає, що вона не могла висловити бажання скласти заповіт на ім`я її доньки [PERSON] та онука [PERSON] , в зв`язку в чим вважає, що заповіт складений з порушенням норм діючого законодавства. За таких обставин, позивач вважає, що заповіт підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Як вбачається з тексту оспорюваного заповіту, складеного 14 квітня 2004 р., [PERSON] , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок її смерті зробила таке розпорядження: все її майно, яке буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Зміст ст.ст. 1241, 1307 ЦК України їй нотаріусом роз`яснено. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно нею підписаний. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 року в справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 року в справі №902/841/15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 р. у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19). Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 вересня 2019 року №311/3823/15-ц, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити передусім на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 77 років, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Бобровицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 12.07.2018 р., та даними лікарського свідоцтва про смерть № 39. Згідно даних довідки про причину смерті, причина смерті померлої [PERSON] : серцева недостатність ІІІ ст., атеросклероз, ішемічна хвороба серця. Оспорюваний заповіт складено 14 квітня 2004 р. На момент складання заповіту, [PERSON] було 63 роки. Згідно даних медичної картки [PERSON] - «Амбулаторна історія хвороби амбулаторного хворого 602880» за номером 2523, яка була заведена 26.01.1982 р. та велась спеціалістами лікувального закладу в с. Кобижча Бобровицького району з 1982 р. по день її смерті - [INFO] р. включно, вбачається, що в даному документі лікарями відображались всі її звернення за медичною допомогою, діагнози, рекомендації щодо лікування тощо. За інформацією, яка міститься на аркуші №7 медичної картки, слідує, що 14.11.2003 р. [PERSON] зверталась до лікарів з болем у попереку, лікарем встановлено діагноз - гострий радикуліт. Наступний запис, який виконано на зворотному боці аркуша, датується лише 07.05.2004 р., з якого слідує, що [PERSON] зверталась до медичного закладу, де їй діагностували ОРВІ (гостра респіраторна вірусна інфекція). Таким чином, вбачається, що у проміжок часу в півтора року, саме у період коли [PERSON] зробила нотаріальне розпорядження щодо свого майна - 14 квітня 2004 р., остання взагалі не зверталась до лікарів. При цьому, згідно довідки КЛПЗ «Бобровицька центральна районна лікарня» Чернігівської обласної державної адміністрації від 18.02.2019 р. № 105, вбачається, що гр. [PERSON] , [INFO] , жителька с. Кобижча Бобровицького району, до 14 квітня 2004 р. на обліку у лікаря-психіатра Бобровицької ЦРЛ не перебувала, за медичною допомогою до лікарів психіатра та невропатолога не зверталась, на консультацію чи на стаціонарне лікування до інших лікувальних закладів до 14 квітня 2004 р. включно [PERSON] не направлялась. За інформацією Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у м. Києві виконавчого органу КМР (КМДА) від 14.02.2019 р. №061/203/05/06/198, [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , згідно централізованої Київської бази даних на обліку у лікаря-психіатра в Київському міському психоневрологічному диспансері № 5 (територіально обслуговує Солом`янський район м. Києва) не перебувала, медична документація відсутня. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 14 квітня 2004 р. заповідач [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Відповідно до положень частини другої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України). Як встановлено судом, оспорюваний заповіт посвідчений Красовським Б.Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно підписаний нею. Приватним нотаріусом встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України, встановлено її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті. Відповідно до вимог статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Так, ч. 3 ст. 1253 ЦК України передбачено, що свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Частина 4 даної статті вказує, що свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Також, у відповідності до ч. 5 ст. 1253 ЦК України свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Отже, суд звертає увагу на те, що згідно наведених норм чинного законодавства, присутність свідків при посвідченні заповіту не є обов`язковою, а на бажання заповідача. Посилання позивача на те, що заповідач перебувала у хворобливому та похилому віці та не могла підписати даний заповіт жодним чином матеріалами справи не підтверджуються. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 16 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Так, згідно ч. 1 ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити (зокрема) психічний стан особи. З наведеного вище очевидно, що у даному випадку для виконання покладеного на позивача обов`язку доказування обґрунтованості своїх позовних вимог обов`язковим є проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. При цьому, відповідно до наведених вище норм, зокрема ч. 1 ст. 105 ЦПК України, суд не має права призначати таку експертизу за власною ініціативою, а повинен призначити її виключно за клопотанням одної або ж обох сторін. При цьому, позивачем клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану [PERSON] на момент складання оспорюваного заповіту, не заявлялося. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи, що психічний стан особи на момент вчинення певного правочину (у даному випадку складання заповіту) за Законом (відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦПК України) може бути підтверджений виключно висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, він не може бути підтверджений будь-якими іншими засобами доказування. Отже, враховуючи, що клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи стороною позивача не заявлялося, висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної з власної ініціативи, суду не надано, і будь-якими іншими засобами доказування психічний стан померлої [PERSON] на момент складання заповіту, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, підтверджений бути не може, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, зазначені у позові, позивачем належним чином не доведені, і, отже, обов`язок доказування, покладений на позивача згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, ним не виконано. Суд також зазначає про явну непослідовність та невідповідність позиції сторони позивача у справі, яка одночасно стверджує, і що померла підписала заповіт, не розуміючи значення своїх дій, і що померла заповіт не підписувала, а підпис у справі є підробленим. При цьому, ухвалою суду від 13.11.2020 р., в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, - відмовлено, оскільки вказане питання виходить за межі позовних вимог, зазначених у позовній заяві, і, отже, не може бути прийняте до уваги судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що обґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюванного заповіту та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та недостатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання заповіту, складеного 14 квітня 2004 р. [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським Б.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1065, недійсним є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed