Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 лютого 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої дитини. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що шлюб із [PERSON] уклала 15 листопада 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку: [PERSON], 2009 року народження. Відповідач ухиляється від надання дитині матеріальної допомоги, не утримує її, матеріально не забезпечує, хоча зобов'язаний це робити та має таку змогу. У зв'язку з цим просила шлюб розірвати та стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання вказаної дитини у розмірі 700 грн. щомісяця Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «[PERSON]». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі (вхідний №691/15 від 13 лютого 2015 року). Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані нею докази та матеріали цивільної справи суд встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 15 листопада 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №93, що, крім пояснень позивача, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 15 листопада 2008 року вказаним відділом РАЦС. Згідно зі ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Цю ж обставину підтвердив і позивач у своїй заяві про розгляд справи без його участі від 13 лютого 2015 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно із ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Судом також встановлено, що сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO], що крім пояснень позивача, підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 08 жовтня 2009 року виконавчим комітетом Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області. В даний час сторони подружніх відносин не підтримують, між собою не спілкуються, проживають окремо, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач зобов'язаний утримувати свою неповнолітню доньку, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позову, в т.ч. і у частині стягнення аліментів, суд вважає необхідним позов задовольнити і в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: approved