Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім неї зареєстрований, але не проживає син- [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] вже тривалий час, а саме протягом 20 років у вказаному будинку не проживає, участі в утриманні господарства, в якому він зареєстрований не приймає, також не приймає участі по оплаті житлово-комунальних послуг. Позивач посилається на те, що вона, як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном, не може реалізувати своє право на отримання субсидії через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, в заяві до суду просять справу розглядати у їх відсутності, позов підтримують повністю. Не заперечували проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт, з відміткою Укрпошти про те, що він за зазначеною адресою не проживає. Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130\~ЦПК\~України відповідач вважається такою, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позов від нього також не надходило, а тому справу, зі згоди позивача та її представника розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, показання свідків, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8), копією договору дарування (а.с.9-10). Згідно довідки виконкому Задубрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області № 819 від 23.12.2019 9 (а.с.12) та акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 23.12.2019 (а.с.13) у будинку по [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] зареєстрована та проживає [PERSON] , [INFO] та зареєстрований, але не проживає син останньої - [PERSON] , [INFO] . Свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживають по сусідству із позивачкою, в судовому засіданні пояснили, що відповідач [PERSON] являється сином позивачки. [PERSON] останній раз був у селі на похованні батька, проте протягом двадцяти років він проживає в Португалії разом із своєю сім`єю. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її домоволодінні, що розташоване по [ADDRESS] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383\~ЦК\~України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч.1 ст.\~405\~ЦК\~України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст.\~405\~ЦК\~України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41\~Конституції\~України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321\~ЦК\~України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача [PERSON] , як члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено і підтверджено належними і допустимими доказами, що він не проживає у спірному житлі без поважних причин понад один рік. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved