Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач 17 червня 2014 року звернувся до суду з позовною заявою до ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» про розірвання договорів від 25 березня 2005 року інвестування однокімнатної та трикімнатної квартир, стягнення грошових коштів у розмірі 15900 доларів США, що еквівалентно 84270 грн., та 33600 доларів США, що еквівалентно 178080 грн., й з урахуванням трьох відсотків річних, пені, індексу інфляції - у загальній сумі 721648 грн., посилаючись на невиконання відповідачем договірних умов. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що договори інвестування були укладені між [PERSON] та ДП «Жилбуд», однак воно не є дочірнім підприємством відповідача. Директор ДП «Жилбуд» мав право укладати правочини лише на суму, що не перевищує 50 % від вартості статутного фонду, який складав 14000 грн. Крім того, відповідач звернувся з вимогою про застосування строків позовної давності звернення до суду. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 25 березня 2005 року між ДП «Жилбуд» та [PERSON] були укладені договори інвестування: однокімнатної квартири, площею 53,00 кв.м. на третьому поверсі, у будинку [ADDRESS], вартістю 15900 доларів США, що еквівалентно 84270 грн., та трикімнатної квартири, площею 112 кв.м., на третьому поверсі, у будинку [ADDRESS], вартістю 33600 доларів США або 178080 грн., відповідно до умов яких [PERSON] передав ДП «Жилбуд» грошові кошти у розмірі 15900 доларів США та 33600 доларів США на будівництво зазначених квартир з кінцевим терміном завершення будівництва - другий квартал 2006 року. Відповідач після введення в експлуатацію житлового будинку зобов'язався передати їх у власність позивачеві. Згідно зі статутом ДП «Жилбуд», затвердженим правлінням Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат» за № 31 від 28 червня 2003 року, ДП «Жилбуд» створено з метою здійснення господарської діяльності та належить ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» на правах дочірнього підприємства. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. [PERSON] сплатив грошові кошти відповідно до умов договорів інвестування від 25 березня 2005 року, що підтверджується квитанціями за № 28/03 та 24/03 від 28 березня 2005 року. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 256, 257 ЦК України, загальна позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Наявними матеріалами справи не підтверджено, що між сторонами були укладені договори про збільшення строків позовної давності, тому до спірних правовідносин у цій справі підлягають застосуванню положення ст.ст. 257 ЦК України. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки строк дії кредитних договорів інвестування від 25 березня 2005 року сторонами визначено другий квартал 2006 року - до 30 червня 2006 року, позовна давність встановлена терміном у три роки, тобто, до 01 липня 2009 року. Позовна заява [PERSON] надана до суду 17 червня 2014 року, після спливу строку звернення до суду. Доказів поважності причин пропуску строку та підстав його поновлення суду не надано. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed