Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.10.2018 року звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення остаточного розрахунку при звільненні та компенсації за затримку. В процессі слухання позовні вимоги про стягнення остаточного розрахунку залишив без розгляду,зменшив ціну позову, посилаючись на те, що з 20.04.2012 року року був прийнятий на посаду робітника зрошення. Від 03.04.2018 року звільнений з посади машиніста-оператора дощувальних машин та агрегатів за власним бажанням та наказано бухгалтерії провести остаточний розрахунок. Однак у день звільнення остаточний розрахунок проведений не був з надуманих причин,що ніби-то він є боржником перед підприємством та не видано трудову книгу. Лише під час слухання спору у суді у лютому 2019 року йому було виплачено остаточний розрахунок та видано трудову книгу,тому позовні вимоги в цій частині залишив без розгляду. Після зменшення розміру позовних вимог до 15000грн просив стягнути з відповідача на його користь 15000 гривень компенсації за затримку остаточного розрахунку. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Зайцев К.М.. в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача адвокат Гончаров М.В. в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що підприємство не чинило перешкод позивачу в отриманні трудової книги та остаточного розрахунку при звільненні. Він, з метою отримати компенсацію, ухилився від отримання належних йому коштів, про що свідчили свідки та складалися акти, тому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Свідок [PERSON] суду пояснив,що під час звільнення [PERSON] ,звільнялися ще двоє осіб,які були порушниками трудової дисципліни. Самодуров звільнявся за власним бажанням, проблем з виплатою або нестачами не було. Вважав,що з Самодуровим проведено остаточний розрахунок. Через деякий час йому доповіли працівники відділу кадрів, бухгалтерії,що Самодуров приходив в приміщення контори,але мав якісь сумніви та відмовився отримувати розрахунок. Зі слів батька позивача стало відомо,що розрахунок так і не отриманий,тому Самодурова додатково було викликано та в лютому 2019 року виплачено за відомістю остаточний розрахунок. Свідок [PERSON] суду пояснила,що Самодурову було нараховано остаточний розрахунок. Він прийшов в день звільнення один, вона йому озвучила нараховану суму, але він не прийшов його отримати та не можна було вручити своєчасно трудову книгу.В відомості на заробітну плату його сума була вичеркнута. Взагалі заробітну плату працівникам переводять на банківську картку, але остаточний розрахунок видається за письмовою відомістю, тому що працівники беруть за готівку продукцію і треба узгоджувати,чи не має боргів за продукцію, отриману в рахунок заробітної плати. Свідок [PERSON] суду надала аналогічні покази. Свідок [PERSON] суду показала,що вона як начальник відділу кадрів приймала від [PERSON] заяву про звільнення. Був наказ видати остаточний розрахунок,але він був не згодний з нарахованою сумою,тому не з`явився в касу,хоча вона його попереджала та про це з другими працівниками складали двічи акт про відмову в отриманні остаточного розрахунку. Свідок [PERSON] батько позивача, пояснив,що при звільненні з роботи сину не видавали трудову книгу та остаточний розрахунок, відмова була здійснена в його присутності з підстав,що ніби-то син був причетний до крадіжки пального. Охоронник Корж висловлював погрози фізичної розправи,тому зверталися в поліцію та в приміщення контори ходили з сином разом. Заслухавши, пояснення позивача, представників сторін та свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з вимогами ст.116,117 КЗпПУ при звільненні працівника виплата усіх належних сум проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в ст.116 цього кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином встановлено судом,не заперечується сторонами, та вбачається з досліджених усних та письмових доказів , [PERSON] на момент звернення до суду не отримав остаточний розрахунок, у нього виникло право на отримання остаточного розрахунку тому що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі,коли спір вирішено на користь працівника та відповідно до вимог ст.233 ч.1 абз. 2 у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до положень ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однак як вбачається з матеріалів позовного провадження в цій частині позовні вимоги були задоволені добровільно та в лютому 2019 року позивач отримав остаточний розрахунок та відмовся від позовних вимог в цій частині,залишивши до розгляду вимогу про отримання компенсації за затримку остаточного розрахунку. Вказана норма закріплює принцип диспозитивності цивільного судочинства. Отже,враховуючи те,що перша частина вимог залишена без розгляду, предмет доказування у справі (факти, які суд встановлює для вирішення по суті позовних вимог) складає сукупність обставин, яка є підставою для стягнення компенсації за затриммку остаточного розрахунку при звільненні, тому суд не оцінює докази, що стосуються стягнення остаточного розрахунку та видачі трудової книги: покази свідків,акти про неотримання остаточного розрахунку, відомості про остаточний розрахунок і все таке решта. Як вбачається з вимог ст.238 КЗпПУ при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги,крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу…орган,який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Статтю 238 КЗпП не можна розуміти таким чином,що вона скасовує правило про тримісячний строк для звернення в суд з заявою про захист суб`єктивного трудового права. Цей строк діє завжди. Якщо працівник це виявив і звернувся з вимогою в орган по розгляду трудових спорів у межах тримісячного строку з дня,коли він дізнався про порушення його права,грошова вимога має бути задоволена за весь час,коли працівникові не повністю виплачувалася заробітна плата. Якщо йдеться про невиплату заробітної плати через порушення прав працівника,строк для звернення за захистом права встановлений тривалістю в три місяці. В абзаці 5 пункту 2.3. постанови від 22.01.2014 року у справі N 6-159цс13 Конституційний Суд України зазначив, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не повязане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат. Тобто, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці. Враховуючи те,що компенсація за затримку остаточного розрахунку не входить до структури заробітної плати,до вимог про її стягнення слід застосовувати тримісячний строк звернення до суду про її стягнення. Дослідивши надані сторонами докази,суд встановив,що позивачу [PERSON] не був з вини підприємства своєчасно виплачений остаточний розрахунок при звільненні.До такого висновку суд приходить встановивши,що згідно відомості остаточний розрахунок було обраховано,та була можливість його перерахувати на банківську картку позивача,так як саме на нього покладається обов`язок за законом та згідно наказу керівника сплатити його. Посилання представника відповідача на те,що [PERSON] відмовився отримати остаточний розрахунок в даному випадку не має правового значення. Однак з вимогою про стягнення компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні позивач [PERSON] звернувся 11.10.2018 року,тобто з порушенням строку звернення до суду і причин поважності пропуску цього строку суду не навів,клопотання про поновлення строку,пропущеного з поважних причин не заявив. За таких обставин в задоволенні позову про стягнення 15000 гривень компенсації за затримку остаточного розрахунку слід відмовити. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим кодексом, порядок здійснення провадження у справах відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними та публічними інтересами,особливості предмету спору,ціну позову,складність справи,значення розгляду справи для сторін,розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права, який є фундаментом, на якому він базується. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог,судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed