Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 травня 2020 року звернувся в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), , який в подальшому уточнив, просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 1549,50 грн. (за вересень-листопад 2019 р., січень 2020 р.), індексацію заробітної плати в сумі 202,71 грн., компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 28,11 грн. (за період з 11.02.2020 р. по 12.05.2020 р.) без врахування суми податків та обов`язкових платежів, заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2020 р. по 20.07.2020 р. в розмірі 19500,55 грн., без врахування суми податків та обов`язкових платежів, та моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. Позов мотивовано тим, що з 17 травня 2019 року по 10 лютого 2020 року позивач працював в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). За час роботи з ним в повній мірі не проведено розрахунок, а саме, за період вересень і листопад 2019 року та січень 2020 року йому не доплачено заробітної плати в розмірі 1549,50 грн. (вересень 2019 року - 96,58 грн., листопад 2019 року - 454 грн., січень 2020 року -998,92 грн.)., що можна прослідкувати з відомостей з реєстру застрахованих осіб та виписки з його банківського рахунку. Крім того, відповідач не виплатив позивачу 251,82 грн. індексації заробітної плати у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари і тарифи. Також, посилаючись на те, що всупереч статті 116 КЗпП України позивач не виплатив в день звільнення всіх сум, які йому належали, просить стягнути середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19500,55 грн. згідно статті 117 КЗпП України. Також, посилаючись на те, що у зв`язку із невиплатою в повному обсязі заробітної плати, йому завдано моральної шкоди, розмір якої визначив в сумі 15000 гривень, та вказану суму просить стягнути з відповідача. Звертає увагу на достовірність відомостей, зазначених в Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відносно застрахованої особи. Також заперечує факт роботи неповний робочий день. Відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надав суду відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що [PERSON] працював на посаді сестри медичної станції швидкої та невідкладної допомоги у відділі медицини катастроф на 0,5 ставки, як студент, та працював по графіках змінності, у зв`язку із чим вівся підсумковий облік робочого часу. 09 лютого 2020 року відповідач працював останню зміну, а 10 лютого звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням із зазначенням причин, які йому давали право не відпрацьовувати 14 календарних днів, та був звільнений в той же день. Разом з тим, усно погодилися, що остаточний розрахунок буде проведений 21.02.2020 року у день виплати авансу. Після отримання позовної заяви, було виявлено помилку, а саме, невиплати індексації заробітної плати за вересень-грудень 2019 року в розмірі 111,22 грн. Вказану суму було надіслано відповідачу поштовим відправленням 12.06.2020 року. Інших помилок щодо виплати заробітної плати не виявлено, заробітна плата виплачено повністю. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2020 року прийнято заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог та витребувано докази. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2020 року прийнято заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за якого відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, директор звернувся із клопотанням, просить розглянути справу без участі відповідача за наявними в справі матеріалами. Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини. Відповідно до статуту Комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва», Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва реорганізовано шляхом перетворення його в комунальне некомерційне підприємство «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 03.02.2020р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, а також про проведення державної реєстрації комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як юридичної особи, яка утворена в результаті перетворення. Отже, Комунальне некомерційне підприємство «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - є правонаступником Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва. [PERSON] відповідно до наказу №445/к 17.05.2019 року був прийнятий на роботу в Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва на посаду сестри медичної відділення швидкої та невідкладної медичної допомоги. 23.08.2019 року [PERSON] звернувся до директора центру екстреної медичної допомоги медицини катастроф міста Києва, із заявою в якій просив дозволити працювати на посаді сестри медичної станції (відділення) швидкої-та невідкладної медичної допомоги у відділі медицини катастроф на 0,5 ставки (неповний робочий тиждень), як студенту з 01.09.2019 року. До заяви додав довідку від 19.08.2019 року № 25, видану навчально-науковим інститутом медсестринства Тернопільського національного медичного Університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України про те, що Позивач є студентом другого курсу (наказ про зарахування на навчання від 16.08.20019р. № 423) (а.с. 110). Наказом від 11.09.2019 року № 676 «Про особовий склад», дозволено Позивачу, сестрі медичній станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги відділу медицини катастроф, працювати на 0,5 ставки, як студенту з 01.09.2019 року на підставі заяви та довідки з місця навчання. Відповідно до витягу з графіку робочого часу, який затверджений завідувачем відділу МК [PERSON], табелю обліку робочого часу за лютий 2020 року, [PERSON] працював в вересні 2019 року 72 години, в жовтні 2019 року 73 години, в листопаді 2019 року - 73 години, в грудні 2019 року - 72 години, в січні 2020 року - 72 години та і лютому 2020 року 24 години. Останню зміну [PERSON] відпрацював 07:00 год. 08.02.2020 року - 07:00 год. 09.02.2020 року. 10 лютого 2020 року позивач звернувся із заявою про його звільнення за власним бажанням у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу. На підставі цієї заяви наказом №214/к від 10 лютого 2020 р. [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу з поважних причин: вступ до навчального закладу (ч. 1 ст. 38 КЗпП України). Відповідно до довідки від 11.05.2020 року сформованої автоматично з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відносно застрахованої особи [PERSON] наявні відомості про сплату внесків Комунальним некомерційним підприємством «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (39007616) за 2019 рік - отримання заробітної плати та кількість днів трудових відносин: червень - 10104,92 грн. - 30 днів , липень 6728,57 грн. -31 день., серпень 7609,59 грн. - 31 день, вересень 4173,00 грн. 30 днів, жовтень 5219,47 грн. 31 день, листопад 4173 грн. 30 днів, грудень - 4524,02 грн. - 31 день, та в 2020 році - січень 4723 грн. - 31 день, та в лютому 4889,36 грн. - 10 днів. Згідно виписок за картковим рахунком клієнта за період з 24.05.2019 року по 31.10.2019 року, 01.11.2019 року - 31.12.2019 року, 01.01.2020 - 12.05.2020 року позивач отримав на картковий рахунок АТ «Укрсиббанк» заробітну плату в спірні періоди (вересень, листопад 2019 року та січень 2020 року): -в вересні 2019 року - 1000 грн. 18.09.2019 року та 2262,68 грн. 30.09.2019 року, разом - 3262 грн.; -в листопаді 2019 року - 1000 грн. 18.11.2019 року та 1905,26 грн. 28.11.2019 року, разом 2905,26 грн.; -в січні 2020 року - 1000 грн. 20.01.2020 року та 1803,09 грн. 29.01.2020 року, разом 2803 грн.; -в лютому 2020 року - 102,24 грн. 05 лютого 2020 року та 3833,70 грн. 21 лютого 2020 року, разом 3935,94 грн.. Отримання таких же сум підтвердив відповідач у звіті про нарахування та виплату заробітної плати з вересня 2019 року по лютий 2020 року (а.с. 98-100). Відповідач надав суду Фіскальний чек AT «Укрпошта» від 12.06.2020р. №215600426655, відповідно до якого [PERSON] в місто Тернопіль направлено грошовий поштовий переказ у сумі 112 грн. Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, виходячи із таких міркувань. Щодо позовної вимоги про стягнення заробітної плати в розмірі 1549,50 грн. та компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 28,11 грн. Позивач просить стягнути із відповідача 1549 грн. (1924,84 грн. нарахованих) заборгованості по заробітній платі, покликаючись на те, що в вересні 2019 року йому не доплачено 96.58 грн., в листопаді 2019 року - 454 грн. та в січні 2020 року - 998,92 грн. Звертає увагу суду, що відповідно до відомостей в з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відносно застрахованої особи [PERSON] , його заробітна плата за ці місяці повинна становити: - в вересні 2019 року - 4173,00 грн., за вирахуванням податків і зборів 19,5% - 3369,26 грн.; - листопаді 2019 року - 4173 грн., за вирахуванням податків і зборів 19,5% - 3369,26 грн.; - в січні 2020 року - 4723 грн., за вирахуванням податків і зборів 19,5% - 3802,01 грн.; Фактично йому виплачено заробітну плату: - вересні 2019 року - нараховано 4053,02 грн. за вирахуванням податків і зборів - 3262,68 грн., - листопаді 2019 року - 3609,02 грн., за вирахуванням податків і зборів - 2905,26 грн. - в січні 2020 року 3482,10 грн., за вирізуванням податків і зборів - 2803,09 грн. Перевіривши доводи позивача та відповідача, суд доходить висновку, що заробітна плата [PERSON] виплачена відповідно до умов трудового договору в повному обсязі, а саме, за фактично відпрацьований робочий час, виходячи із його роботи на 0,5 робочого часу. Доводи про те, що заробітна плата виплачена не в повному обсязі, суд вважає неспроможними, зважаючи на те, що виплата нарахованої заробітної плати підтверджується, як доказами наданими позивачем - виписки із банківського рахунку, так і доказами наданими відповідачем - звітом про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за період з вересня 2019 року по лютий 2020 року, також графіками роботи [PERSON] . Посилання позивача, як на підтвердження розміру заборгованості, на інформацію про заробітну плату за вересень, листопад 2019 року та січень 2020 року із Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відносно застрахованої особи [PERSON] , суд не може брати до уваги, виходячи із такого. У відповідності до абз. 2 ч. 5 ст. 8 Закону України від 08.07.2010 р. №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі, якщо база нарахування єдиного соціального внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного соціального внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки внеску. Тобто, роботодавець має право нарахувати працівнику, який працює неповний робочий день, заробітну плату нижчу за мінімальну. Це можливо за умови, якщо сума нарахованої заробітної плати не менша, ніж частина від мінімальної заробітної плати, що припадає на фактично відпрацьований час. Суму ж єдиного соціального внеску роботодавець розраховує як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та ставки єдиного соціального внеску незалежно від того, що працівник працював не повний робочий день (у 2020 році 1039,06 грн. - 4723 грн. х 22%). Тому, зважаючи на те, що [PERSON] працював неповний робочий час і його заробітна плата за вересень і листопад 2019 року та січень 2020 року була меншою за встановлений законом мінімальний розмір заробітної плати, розмір єдиного соціального внеску роботодавець розраховував виходячи саме із встановленого законом мінімального розміру заробітної плати на місяць, за який отримано дохід, про що і зазначено, у відомостях про застраховану особу за вересень 2019, листопад 2019 та січень 2020 року. Посилання позивача, як на підтвердження відпрацьованих днів на дані в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування відносно застрахованої особи [PERSON] , суд не може брати до уваги, оскільки у вказаному реєстрі зазначена кількість календарних днів трудових відносин, а не кількість робочих днів, як про це помилкового вказує [PERSON] . Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що він працював повний робочий час, посилаючись на те, що не був ознайомлений із наказом від 11.09.2019 року № 676 «Про особовий склад». Так, у відповідності до статті 56 КЗпП України, за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Факт згоди та обізнаності із роботою в неповний робочий час підтверджується заявою позивача на ім`я директора від 23.08.2019 року (а.с. 110), витягом з графіку роботи (а.с. 102,103). Про факти надання будь-яких заперечень з цього приводу за період роботи позивач не надав. Зважаючи на те, що судом не встановлено факту невиплати заробітної плати [PERSON] в розмірі 1549 грн. (1924,84 грн. нарахованих), не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення 28.11 грн. компенсації втрати заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. Щодо позовної вимоги стягнення індексації заробітної плати. Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. (стаття 4 Закону) Позивач просить стягнути із відповідача 202,71 грн. індексації заробітної плати за вересень 2019 року (62,22 грн.) жовтень 2019 року (62,22 грн.), листопад 2019 року (62,22 грн.) та грудень 2019 року (65,16 грн.), виходячи із коефіцієнту індексації в вересні 2019 року - 3,1, жовтня 2020 року - 3,1, листопаді 2019 року - 3,1, грудні 2019 року - 3,1. Відповідач надав свій розрахунок (а.с.96), відповідно до якого він визнає суму індексацію заробітної плати за період вересень-грудень 2019 року в розмірі 111,22 грн., виходячи із розрахунку, що позивач, відповідно до наказу від 11 вересня 2019 року №676 працював на 0,5 ставки: Розрахунок індексації заробітної плати; СІ: МН * ВГ , де СІ - сума індексації за місяць; МН - місячна норма годин; ВГ - відпрацьовані години за місяць. Сума індексації ділимо на місячну норму годин та множимо на відпрацьовані години за місяць: - вересень 2020 року - 62,22 грн. /161,7 год. х 72 год. = 27,70 грн.; - жовтень 2019 року - 62,22 грн. /169,4 год. х 73 год. = 26,81 грн.; - листопад 2019 року - 62,22 грн. /161,7 год. х 72 год. = 27,70 грн.; - грудень 2019 року - 65,16 грн. /161,7 год. х 72 год. = 29,01 грн. Суд погоджується із таким розрахунком відповідача, оскільки він відповідає абзацу шостому пункту четвертого порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, відповідно до якого, у разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається з розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу. Відповідно до Фіскального чеку AT «Укрпошта» від 12.06.2020р. №215600426655, відповідач добровільно направив [PERSON] в місто Тернопіль грошовий поштовий переказ у сумі 112 грн. (сто дванадцять грн.), тому вимога про стягнення індексації до задоволення не підлягає. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це також винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (додаткова заробітна плата). Судом встановлено, що відповідачем в день звільнення не виплачено всіх належних йому сум. Зокрема, [PERSON] був звільнений 10.02.2020 року, заробітна плата за першу половину місяця та компенсація за невикористану відпустку йому виплачена 21 лютого 2020 року, а сума індексації 111,22 грн. - направлена поштовим переказом 12 червня 2020 року. Отже, період прострочення становить з 11 лютого 2020 року по 12 червня 2020 року. У разі невиконання обов`язку передбаченого статтею 116 КЗпП України щодо виплати всіх сум, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц., а також у постанові від 26 лютого 2020 року, у справі № 821/1083/17. Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати заборгованості по заробітній платі на підставі статті 117 КЗпП України. Порядок визначення суми середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок), абзацом 3 п. 2 якого передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Постанови № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] за попередні два повних місяці роботи: грудень 2019 року - січень 2020 року, він отримав 4980,12 грн. які включаються до розрахунку середнього заробітку за 144 відпрацьованих години, отже середнього динна заробітна плата становить 34,58 грн. (а.с. 93) За період з 10 лютого 2020 року (день звільнення) по 12 червня 2020 року (день проведення повного розрахунку) згідно виробничого календаря за 2020 роки було 85 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становитиме: 84 х 8 годин робочий день х 34,58 (середньогодинна заробітна плата) грн. = 23514,4 грн. Зважаючи на наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати сум, затримки сум розрахунку за лютий 2020 року в розмірі 3935,94 грн. на 11 днів зважаючи на те, що позивач не працював останній робочий день та у зв`язку із раптовим поданням заяви на звільнення, добровільну виплату заборгованості в розмірі 111,22 грн. відповідачем одразу після звернення, відмову в задоволенні решти позовних вимог, щодо яких існував спір, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а тому суд вважає, що виплати згідно статті 117 КЗпП України слід зменшити до 1000 гривень. Із вказаної суми слід вирахувати податки і збори. Таке зменшення відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України розмір «Про відшкодування моральної шкоди», відшкодування моральної (немайнової) шкоди зокрема в частині, що стосується предмету спору, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на те, що з боку роботодавця мало місце порушення трудових прав позивача невиплатою йому його заробітку в день звільнення, однак, зважаючи на розмір такої заборгованості та його значення для позивача, добровільне відшкодування виплат відразу після звернення позивача до суду із позовом, виходячи із вимог розумності, справедливості і достатності суд вважає, що доказів того, що було завдано моральної шкоди позивачу саме невиплатою 111,22 грн. не здобуто, а тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити. На думку суду стягнення сум, передбачених статтею 117 КЗпП України є достатньою сатисфакцією порушення прав позивача. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить із такого. У відповідності до частин 1 і 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За вимоги про стягнення 19500,55 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 15000 грн. моральної шкоди позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. Зважаючи на те, що задоволено 2,9 % від заявлених позовних вимог (450 грн. з 34500,55 грн.), з відповідача слід стягнути 24,38 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial