Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач 18 лютого 2014 року звернувся у суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 27 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № FU0GI0000006626. В забезпечення по кредитному договору між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], укладено іпотечний договір № FU0GI0000006626 від 27 березня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Івано-Франківського міського нотаріального та зареєстрований в реєстрі за № 252. Згідно іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку ЗАТ КБ «Приват Банк» як Іпотекодержателю нерухоме майно - домоволодіння під номером 24, що знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Рівна, що складається з житлового будинку з дерева та цегли, загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. та земельну ділянку, що розташована в м. Івано-Франківську на вул. Рівна, 24, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 261010000:08:010:0170 (далі Предмет іпотеки). 19 червня 2013 року апеляційний суд Івано-Франківської області частково задовольнив позов ПАТ КБ «Приват Банк» та звернув стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № FU0GI0000006626 від 27 березня 2008 року на будинок та земельну ділянку, які розташовані в м. Івано-Франківську на вул. Рівна, 24. Позивач повідомляв відповідача про виселення із житлового будинку у звязку із зверненням стягнення, але відповідач та інші особи, які проживають у будинку, добровільно не виселились із будинку, а тому позивач змушений був звернутись із позовом до суду. Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, надав суду письмові заперечення. Також додатково пояснив, що відповідач не отримувала повідомлення про добровільне виселення, що є обовязковим. Ще однією підставою для відмови у задоволенні позову є те, що будинок з якого позивач просить виселити відповідачку придбаний не за рахунок кредитних коштів, а тому виселення є неможливим без надання іншого житлового приміщення. Третя особа [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити з мотивів зазначених представником відповідача. Заслухавши пояснення сторін, та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 27 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № FU0GI0000006626. Як вбачається із п. 1.3 договору про іпотечний кредит, кредит надавався на поліпшення якості окремого житлового будинку під номером 24, що знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Рівна (т.1 а.с.6-9). В забезпечення по кредитному договору між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], укладено іпотечний договір № FU0GI0000006626 від 27 березня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Івано-Франківського міського нотаріального та зареєстрований в реєстрі за № 252. Згідно іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку ЗАТ КБ «Приват Банк» як Іпотекодержателю нерухоме майно - домоволодіння під номером 24, що знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Рівна, що складається з житлового будинку з дерева та цегли, загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м. та земельну ділянку, що розташована в м. Івано-Франківську на вул. Рівна, 24, що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 261010000:08:010:0170 (далі Предмет іпотеки) (т.1 а.с.10-11). Вказане домоволодіння лежить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 вересня 2005 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської ДНК [PERSON] за реєстром № 5-1105, що є зареєстрованим Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 11.10.2005 року за № 6274/5, реєстраційний номер 11596848 та договору купівлі-продажу частини домоволодіння, посвідченого 12 березня 2008 року нотаріусом Івано-Франківського МНО [PERSON] за реєстровим № 387, що є зареєстрованим Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 14.03.2008 року за № 624/5, реєстраційний номер 11596848, що підтверджується копіями договору купівлі-продажу та копією свідоцтва (т.2 а.с.8-10). Земельна ділянка належить Іпотекодавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 850964, виданий 03 липня 2007 року Івано-Франківським міським управлінням земельних ресурсів на підставі рішення Х-ї сесії Івано-Франківської міської ради від 07 грудня 2006 року, що зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0101723400615 (т. 2 а.с.11). 19 червня 2013 року апеляційний суд Івано-Франківської області частково задовольнив позов ПАТ КБ «Приват Банк» та звернув стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № FU0GI0000006626 від 27 березня 2008 року на будинок та земельну ділянку, які розташовані в м. Івано-Франківську на вул. Рівна, 24 (т. 1 а.с.12-15). Позивач просить виселити з будинку № 24 на вулиці Рівна в м. Івано-Франківську відповідача та інших осіб, які зареєстровані у будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із копії Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за відповідачкою зареєстровано право власності на домоволодіння № 24 на вулиці Рівна в м. Івано-Франківську, іншого житлового приміщення за нею не зареєстровано. (а.с.т. 2 а.с.12-14). Право власності на вказане домоволодіння вона набула не за кошти кредитні кошти, які надані позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею ст. 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Статтею 109 Житлового кодексу встановлюється порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 вказаної статті чітко встановлений порядок виселення громадян з жилого приміщення на яке звернуто стягнення, зокрема: звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Судом встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що відповідач та інші особи, які зареєстровані та проживають в будинку отримали письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є передчасними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 47 Конституції України, ст. ст. 321 ч.1, 383 ч.1, 575 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 109 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 38, 39 ч. 2, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed