Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.09.2018 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право власності належить квартира [ADDRESS] . У вона зареєстрована з 17 лютого 1986 року, однак фактично почала проживати ще за декілька років до реєстрації. Її донька [PERSON] неодноразово проводила з нею розмови з приводу того, що вона вже похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, з кожним роком стан здоров`я погіршується, а тому погребую догляду та підтримки. При цьому зазначаючи, що вона зі своєї сторони та її донька, її онука [PERSON] , будуть допомагати їй в усьому, забезпечать утриманням та доглядом довічно. А після смерті її квартира перейде у їхню власність, при цьому запевняючи, що вказана квартира перебуватиме у її власності до смерті, та вона в ній буде проживати до останніх днів її життя. Розуміючи, що вона має проблеми зі здоров`ям, хронічні захворювання та потребує турботи, догляду, допомоги та будучи впевненою, що до кіпця життя буде проживати у власній квартирі, вона погодилась укласти запропонований договір. 28 липня 2009 року між нею та відповідачем, онукою, [PERSON] був укладений Договір. Після укладення вказаного договору вона продовжувала проживати у вказаній квартирі та бути зареєстрована в такій, оплачувати комунальні послуги . Жодних змін в користуванні квартирою не відбулось. В кінці липня - на початку серпня 2018 року донька [PERSON] повідомила її, що має намір продати квартиру. Однак, вона на то висловила своє категоричне заперечення, оскільки ця квартира єдине і постійне місце проживання. На це донька з онукою повідомили, що це їхня квартира і вони не зобов`язані отримувати в неї дозвіл на розпорядження такою. При цьому, зазначили, щоб вона ознайомилась зі змістом договору. Ознайомившись із його змістом, вона зрозуміла, що це не договір довічного утримання, а договір дарування, посвідчений Шершун Н.K.. державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-1007. Укладаючи спірний Договір дарування квартири, вона помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладення між нею та відповідачкою, оскільки погодилась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору, у власність відповідачки лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою і тільки після її смерті. Просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 28 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Шершун Н.К., зареєстрований в реєстрі за №3-1007. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, зазначила, що квартира [ADDRESS] а їй була надана як службова, у зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з житлово-комунальним підприємством, працювала двірником, квартира складається з однієї кімнати, розташована в п`яти поверховому будинку на 4 поверсі. Квартира була нею приватизована. Вона 1943 року народження, іншого житла немає. Близько 10 років тому донька [PERSON] , яка постійно проживає в Італії, в місті Брешія, сказала, що оскільки вона часто хворіє треба, укласти у нотаріуса договір її утримання, переписати квартиру на ім`я онуки, щоб у випадку смерті, її донька [PERSON] її успадкувала. За то вона обіцяла передавати з Італії продукти харчування. Вона погодилась та вони разом пішли до нотаріуса. Там вона підписувала якісь документи, їх не читала. Вона має освіту 7 класів. Дочка з онукою поїхали, вона залишилась проживати у квартирі. Перші 2 роки дочка передавала їй продукти, макарони, каву. Потім перестала передавати. Вона їй дзвонила , однак дочка телефон відключає. В травні 2018 року дочка [PERSON] приходила до неї, сказала, що має намір продати її квартиру. Вона здивувалась. Однак та сказала, що вона не власниця квартира, власницею є онука [PERSON] згідно до укладеного договору. Вона була здивована цим, думала, що тільки після її смерті власницею квартири буде онука. Вважає, що донька її обманула. Вона з часу укладення договору постійно проживає в квартирі, сплачує комунальні послуги. Крім неї ніхто в квартирі не проживає. Просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, заперечень суду не надала, у зв`язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Третя особа Друга Львівська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, заперечень суду не надала. Суд, вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно до Договору дарування від 28 липня 2008 року, посвідченого Державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шершун Н.К. у реєстрі за №3-1008, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на квартиру за № 890-3, виданого виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів від 27 лютого 1995 року. При розгляді справи суд враховує не тільки пояснення позивача [PERSON] , яка є людиною похилого віку, [INFO] , пенсіонеркою, але і пояснення допитаних в судовому засіданні свідків. Так свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач проживала в спірній квартирі з 1981 року, проживала з двома доньками, сама їх виховувала. В минулому році позивач їй пожалілась, що з Італії приїжджала дочка та сказала, щоб вона звільняла квартиру, так хоче її продавати. Вона плакала, казала, що подарувала квартиру і сама про то не знала, під час підписання договору думала, що то буде після її смерті, а ні за життя, іншого житла в неї немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є молодша донька позивачки, відповідач - її племінниця. Сестра [PERSON] проживає в Італії. Мати працювала 10 років двірником і за то отримала спірну квартиру. Рік тому прийшла мати, плакала та розповіла їй, що 10 років тому вона підписала якійсь договір, згідно до якого після її смерті її квартира переходить у власність внучці [PERSON] . Вона так вважала. Однак [PERSON] приїхала та сказала, що вона продає її квартиру, вона не є її власницею з часу підписання договору, фактично власницею є внучка [PERSON] . Мати завжди проживала в квартирі, там сплачує комунальні послуги, іншого житла немає. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст.. 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Судом встановлено, що після укладення договору дарування не відбулася жодна дія, яка б свідчила про передачу майна у власність обдарованому відповідачу. Згідно до наданих суду квитанцій про оплату комунальних послуг витрати по утриманню квартири [ADDRESS] а з часу укладення договору дарування до звернення до суду несла тільки позивач, особові рахунки сформовані на її ім`я. Суд враховує, що позивач не має іншого житла та з часу укладення договору дарування постійно проживала в квартирі [ADDRESS] . Також враховує, що фактичної передачі житла у власність відповідача не відбулося протягом значно тривалого часу, а саме 10 років. Суд вважає, що спірний договір дарування був укладений внаслідок помилки щодо його істотних умов, з використання віку позивачки, її стану здоров`я, яка страждає на ряд хронічних захворювань. Позивач при укладенні договору дарування не передбачала реальне настання правових наслідків. Укладений спірний договір дарування квартири за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. З огляду на зазначене суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.141 суд вважає, що судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved