Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач 24.05.2019 звернувся до суду з даним позовом, просить суд стягнути з Лучанської сільської ради Таращанського району Київської області на його користь грошові кошти, невиплачені при звільненні у розмірі 805,10 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позову зазначає, що його розпорядженням Лучанської сільської ради Таращанського району Київської області від 31.12.2015 № 64 було звільнено з посади оператора газової котельні сільської ради на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням структури та чисельності виконавчого апарату відповідача. Вказаним наказом було також передбачено нарахування та виплата розрахункових коштів. В порушення норм ст. 116 КЗпП України, в день його звільнення 31.12.2015, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Крім того, відповідачем було порушено вимоги законодавства щодо порядку звільнення та ведення обліку трудових книжок. Звертає увагу суду, що 17.07.2018 за його зверненням, посадовою особою Головного управління Держпраці у Київській області було здійснено інспекційне відвідування в ході якого було встановлено, зокрема, що позивачу було нараховано розрахункові кошти, в т.ч. заробітна плата - 572,90 грн, компенсація за невикористані дні відпустки - 116,10 грн, одноразова допомога при звільненні - 689,00 грн; позивача не було попереджено про звільнення за 2 місяці, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Зазначає, що розпорядження № 53 від 04.11.2015 Лучанської сільської ради «Про попередження про скорочення посади» було фактично підроблено, оскільки немає підпису позивача про ознайомлення, рішення VI сесії VII скликання Лучанської сільської ради датоване 25.12.2015, а розпорядження - 04.11.2015. Тобто розпорядження було винесено до прийняття рішення про скорочення. Вказує, що згідно виписки з банківського рахунку, на його картку у грудні 2015 року надійшли кошти: 600,00 грн (заробітна плата) та 599,61 грн. За таких обставин, вважає, що відповідач має заборгованість перед ним щодо грошових коштів невиплачених при звільненні у розмірі 805,10 грн. Також, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 1214 робочих дні (з 31.12.2015 по 15.05.2019), з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 66211,56 грн. Так як дії відповідача під час звільнення позивача з численними порушеннями законодавства, а також бездіяльність відповідача щодо остаточного розрахунку, завдала йому як душевних страждань, так і принизила його честь і гідність, а тому просить стягнути з відповідача завдану моральну шкоду. Ухвалою суду від 28.05.2019 позов прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 25.06.2019. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачем зазначено, що при інспекційному відвідуванні посадовою особою ГУ Держпраці у Київській області порушень в нарахуванні та виплаті розрахункових коштів [PERSON] і взагалі по сільській раді встановлено не було. Тобто, розрахунок з ним проведено вірно і в установлені законом строки. [PERSON] виплачена вихідна допомога в розмірі його середньомісячного заробітку в сумі 689,00 грн, що стверджується журналом «Нарахування заробітної плати працівникам Лучанської сільської ради за грудень 2015 року». Згідно з журналу позивачу нараховано і виплачено розрахункові кошти в розмірі 1199,81 грн (за мінусом податків в розмірі 178,19 грн) 31.12.2015, тобто в день його звільнення. Таким чином, позовні вимоги щодо невиплати розрахункових коштів є безпідставними та незаконними. Крім того, позивач не надав суду доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди. Також, для звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, позивач пропустив строк позовної давності встановлений ст. 233 КЗпП України, причин поновлення судом строків у [PERSON] немає. За наведеного, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав за викладених у позові обставин. Також пояснив, що03.01.2016 року він узнав що його було звільнено 31.12.2015 року. Про це повідомила секретар сільської ради телефоном дружину позивача. У жовтні-грудні 2015 року він працював тиждень через тиждень цілодобово. Тобто в місяць він працював два тижні. В сільраді було два оператора котельні, ставка ділилася на двох людей. В той час мінімальна ставка складала 1378 грн, з відрахуванням податків - 1199 грн. На роботу був прийнятий 17.10.2015 року. В жовтні 2015 року від відпрацював 13 днів, в листопаді 2015 - 21 день, в грудні 2015 - 23 дня. У центр зайнятості після звільнення не звертався. Отримує соціальну допомогу. Заробітну плату він отримував на картку. У грудні йому було виплачено на картку: 14 грудня 2015 року - 600 грн, 22 грудня 2015 року - 599 грн, загалом 1199 грн. Ці кошти у грудні - це його зарплата, а не допомога при звільненні. Акти інспекції праці читав, але не оскаржував, ще буде оскаржувати. З позовом про поновлення на роботі не звертався. Трудову книжку отримав через місяць. Представник відповідача адвокат Якименко О.В. в судовому засіданні прохав відмовити у задоволенні позову з підстав , викладених у письмових заявах по суті справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює головним бухгалтером Лучанської сільської ради. В жовтні 2015 року позивача було прийнято на роботу на період опалювального сезону на 0,5 ставки опалювачем, що складало 689 грн, оскільки мінімальна зарплата була 1378. В жовтні та листопаді 2015 року позивачу були надані премії на підставі розпорядження сільського голови, таким чином виходили на мінімальну заробітну плату, щоб зараховувався трудовий стаж. У грудні за браком коштів скоротили операторів котельні. Позивачу було виплачено розрахункові за невикористану відпустку, одноразову допомогу при звільненні та зарплату. У позивача з моменту звільнення претензій до сільради не було, лише останній рік появились претензії. Сільрада працює з «Райффайзен Банк Аваль», в банк онлайн були переслані платіжні відомості і банк перерахував кошти на рахунок позивача. Загалом у грудні позивачу виплачено 1199 грн. Кошти вона нараховувала по табелю робочого часу. Табелює сільський голова. Кошти перерахували раніше дати звільнення, оскільки закривався бюджетний та фінансовий рік, і банки 29,30,31 грудня вже не проводять платежі. Тому бюджетні організації виплачують бюджетні кошти раніше. Їй сказав сільський голова, що буде сесія сільради і буде скорочена одиниця опалювача котельні. В жовтні та листопаді 2015 року позивачу до зарплати ще додавалась премія, таким чином сума доходила до мінімальної заробітної плати і позивачу зараховувався трудовий стаж. У грудні 2015 року не було розпорядження сільського голови про преміювання позивача. Таким чином у грудні позивачу було виплачена заробітна плата у сумі 572,9 грн з урахуванням відпрацьованих 19 робочих днів по 4 години, розрахункові за невикористану відпустку в сумі 166,1 та одноразова допомога в розмірі посадового окладу в розмірі 689 грн. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах із відповідачем Лучанською сільською радою Таращанського району Київської області з 19.10.2015 по 31.12.2015 працюючи на посаді оператора газової котельні сільської ради з оплатою праці 0,5 ставки. Позивач був звільнений з посади згідно розпорядження № 64 від 31.12.2015 в зв`язку зі скороченням посади операторів газової котельні, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки, розпорядженням № 64 від 31.12.2015, довідкою № 488 від 29.10.2019. Згідно акту інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № КВ784/33/АВ від 17 липня 2018 року інспектором праці Головного управління Держпраці у Київській області проведено інспекційне відвідування Лучанської сільської ради Таращанського району Київської області, у ході якого виявлено порушення: працівники не попереджаються не пізніше ніж за 2 місяці про вивільнення. Так, згідно Протоколу від 25.12.2015 та Рішення VI сесії VII скликання від 25.12.2015 № 44 та № 45 скорочено 1 ставку оператора газової котельні із структури та чисельності виконавчого апарату Лучанської сільської ради Таращанського району Київської області. Розпорядженням від 31.12.2015 № 64 «Про звільнення з роботи» в зв`язку зі скороченням посади операторів газової котельні звільнено з 31.12.2015 [PERSON] , проте попередження про вивільнення працівника надано не було; із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, працівники не ознайомлюються під розписку; не ведеться книга обліку трудових книжок і вкладишів до них. Однак, порушень щодо нарахування заробітної плати, розрахункових за невикористану відпустку та одноразової допомоги в розмірі посадового окладу, - встановлено не було, що також підтверджується приписом про усунення виявлених порушень (а.с. 82-90). З позовом про поновлення на роботі позивач не звертався. Спір між сторонами виник з приводу того, що позивач стверджує про наявну заборгованість по компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та одноразової допомоги при звільненні. Відповідач в свою чергу наполягає, що при звільненні позивача йому виплачені всі суми, що належали при звільненні. Перевіряючи доводи сторін, суд виходить з такого. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати робітнику оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок у встановлені ст.116 КЗпП України строки. Згідно ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх належних йому від підприємства сум здійснюється в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк сплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність, передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України. Суд дійшов висновку про доведеність виплати позивачу всіх належних йому сум при звільненні шляхом перерахування на його особовий картковий рахунок 14.12.2015 в розмірі 600,00 грн, 24.12.2015 - 599,81 грн, що підтверджується історією по картковому рахунку позивача за період з 01.06.2015 по 31.12.2015. Так, згідно відомості про нарахування заробітної плати працівникам Лучанської сільської ради Таращанського району за грудень місяць 2015 року, [PERSON] нараховано: заробітна плата - 572,90 грн, розрахункові - 116,10 грн, одноразова допомога при звільненні - 689,00 грн, всього нараховано - 1378,00 грн, всього утримано - 178,19 грн, до виплати - 1199,81 грн. Доводи позивача, що у грудні 2015 року він отримав 1199 грн, що є лише його заробітною платою, а після звільнення він не отримував вихідної допомоги та розрахункових коштів за невикористану відпустку спростовуються поясненнями свідка [PERSON] , розпорядженнями сільського голови № 61 від 30.11.2015 та № 51 від 30.10.2015 року про преміювання працівників сільської ради за підсумками роботи у жовтні, листопаді 2015 року розрахунками нарахувань заробітної плати працівникам Лучанської сільради за жовтень, листопад, грудень 2015 року. З наведених доказів чітко вбачається, що в листопаді 2015 року позивачу було нараховано з урахуванням 21 робочого дня 689 грн, та премію 689 грн, до виплати отримав 1199,81 грн. Однак, у грудні 2015 року преміювання позивача не було і йому було нараховано заробітна плата з урахуванням 19 робочих днів - 572,90 грн, розрахункові - 116,10 грн, одноразова допомога при звільненні - 689,00 грн, до виплати -1199,81. Отже, через відсутність преміювання у грудні 2015 року позивач помилково вважав, що йому не виплачені всі належні кошти. Доказів, які б спростовували вірність нарахування заробітної плати у грудні 2015 року позивачем не надано. Після роз`яснення права на заявлення клопотання про признання судово-бухгалтерської експертизи, позивач таким правом не скористався. Зазначені кошти позивач отримав у грудні 2019, що позивачем не оспорюється, і також підтверджується історією по картковому рахунку позивача за період з 01.07.2015 по 31.12.2015(а.с.139). Крім того, з пояснень свідка [PERSON] встановлено, що кошти були виплачені раніше 31.12.2015 через закінчення бюджетного та фінансового року. При вирішенні спору суд врахував, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів. Позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлена відсутність на момент звільнення позивача заборгованості із заробітної плати, а відтак, права або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, відповідачем порушені не були. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що належними та допустимими, достатніми та достовірними доказами відповідачем доведено під час судового розгляду те, що в день звільнення позивачу були виплачені всі суми, належні йому при звільненні. Отже, суд, встановивши відсутність заборгованості по виплаті коштів перед позивачем, відмовляє в задоволенні вимог про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні, середнього заробітку за весь період затримки, вимог. Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення працівникові сум, що належать йому при звільненні, а суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, то і в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не заснованими на законі, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. А відтак в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed