Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № PLF0SH00000182 від 14.02.2006 року у розмірі 21966,98 грн., також просить стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14 лютого 2006 року сторони уклали кредитний договір № PLF0SH00000182, згідно якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 5000,00 грн. строком до 14.02.2008 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що передбачені договором. Позивач свої зобовязання за договором виконав належним чином - надав відповідачу кредит, натомість відповідач своїх зобовязань належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 03.10.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 21966,98 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, в адресованій суду заяві просить розглянути справу без його присутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, також зазначила, що позовні вимоги вона не визнає, просить суд застосувати строк позовної давності, при ухваленні рішення прийняту до уваги ту обставину, що 24.10.2008 року Решетилівським районним судом Полтавської області був виданий судовий наказ про стягнення з неї коштів за кредитним договором від 14 лютого 2006 року. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судовим розглядом встановлено, що 14 лютого 2006 року позивач та відповідач уклали кредитний договір № № PLF0SH00000182, згідно якого банк (позивач) зобовязується надати позичальнику (відповідачу) кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 14.02.2008 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 5000,00 грн. для придбання будівельних матеріалів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця, в період сплати з 3 по 10 число кожного місяця. При цьому, згідно договору, погашення заборгованості за договором здійснюється таким чином: щомісяця в період сплати позивальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 340,19 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії /а.с. 7/. Як вбачається з матеріалів справи, судовим наказом Решетилівського районного суду Полтавської області по справі № 2-н-138/2008 р. з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість по кредиту в сумі 4778 грн. 17 коп. При цьому, із заяви представника банку про видачу судового наказу видно, що підставою нарахування [PERSON] заборгованості є саме кредитний договір № PLF0SH00000182 від 14.01.2006 року. Із заяви також видно, що звертаючись до суду із проханням видати судовий наказ, ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізував таким чином своє право достроково вимагати повернення усієї суми кредиту. Зазначений судовий наказ набрав чинності 11.11. 2008 року, станом на момент розгляду справи не скасований і не змінений. Згідно ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банка бо інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). З наведеного позивачем розрахунку заборгованості видно, що станом на 03.10.2014 року заборгованість відповідача за кредитом складає - 2763,31, заборгованість за відсотками за користування кредитом 4323,54 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 687,55 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором - 18970,75 грн. Всього 26745,15 грн. Від цієї суми віднімається 4778,17 грн., які було стягнено судовим наказом, результат - 21966,98 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Між тим, строк дії укладеного між сторонами договору сплив 15 лютого 2008 року і, звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу, позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів. Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Оскільки після отримання судового рішення про стягнення заборгованості з відповідача, яким є судовий наказ Решетилівського районного суду Полтавської області, відповідач зобовязання не виконала, позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, який закріплений у ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у участь у справі. Вимог про стягнення з відповідача сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем не заявлено, у звязку з чим та огляду на вищенаведене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Outcome: dismissed