Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діють представники [PERSON] , [PERSON] , звернувся до Біловодського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , про стягнення заборгованості за договорами позики, посилаючись на наступне. 03 квітня 2014 року [PERSON] взяла в борг у позивача кошти в сумі 585 000 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч) гривень, що на той час було еквівалентом 50 000,00 доларів США. На підтвердження факту надання вказаної позики відповідач склала розписку. Згідно умов укладеного сторонами договору позики (змісту вказаної вище розписки) відповідач [PERSON] свої зобов`язання мала виконати до 20 квітня 2014 року, повернувши вказану суму грошових коштів у відповідній валюті. Станом на момент звернення до суду з позовом відповідач свої зобов`язання перед позивачем належним чином не виконала, відтак, існує заборгованість в сумі основного боргу в розмірі 1 348 699 гривень, що є еквівалентои 50 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день подачі позову. Позивач зазначає, що згідно чинного законодавства, окрім основного боргу, відповідач також має сплатити згідно ч.1 ст. 1050 та ч.2 ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми, що складають - 120 385,31 грн. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договорам позики не виконала, тому позивач [PERSON] звертається до суду за захистом свого права. У зв`язку з вищевикладеним, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики на загальну суму - 1 469 085,06 грн, яка складається основної заборгованості в розмірі - 1 348 699,75, що є еквівалентом 50 000 доларів США, трьох процентів річних від простроченої суми, що складають - 120 385,31 грн, та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 8000 грн. В судове засідання позивач [PERSON] та його представники адвокати Квасниця Я.М., Місечко В.М. не з`явилися. Адвокат Місечко В.М. подав до суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без участі позивача та його адвоката, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Старовойтов О.В. в судове засідання не з`явилися. До суду надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову в зв`язку з відсутністю в матеріалах справи оригіналу боргового документа - боргової розписки. У зв`язку з розглядом справи за відсутністю осіб, які беруть участь, судове засідання проводиться без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по наявним матеріалам в справі. Суд, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні матеріали справи, надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Щодо позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики суд встановив наступне. В судовому засіданні було досліджено фотокопію письмового договору позики -письмової розписки від 03 квітня 2014 року, з якої вбачається, що [PERSON] , уклавши письмовий договір позики, отримала від [PERSON] у борг грошові кошти в в сумі 585 000 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч) гривень, що на той час було еквівалентом 50 000,00 доларів США. Умовами договору (змістом розписки) передбачено обов`язок повернення суми боргу шляхом сплати позичальником цієї суми зі строком повернення до 20 квітня 2014 року. Згідно вказаного договору позики та розписки відповідач [PERSON] зобов`язується повернути грошові кошти не пізніше 20 квітня 2014 року, однак, згідно тверджень позивача, до теперішнього часу не повернула, чим порушила взяте на себе зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 533 ЦК України визначена валюта виконання грошового зобов`язання. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Суд звертає на увагу на те, що саме наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Крім того, суд приймає правову позицію, згідно якої немає підстав для задоволення позовних вимог за борговою розпискою в разі фактичної відсутності її оригіналу в позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум. Така правова позиція відповідає практиці Верховного Суду України, який зокрема, у своїй постанові від 30.01.2018 в справі №?303/5407/15-ц, керувався саме тим, що позивач не навів належних і допустимих доказів для підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача суми позики в розмірі 14 500 доларів США, що еквівалентно 115 598 грн 35 коп., наданої останньому за усною домовленістю, адже зважаючи на вимоги ст. 1047 ЦК належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник. Утім, як установив суд, таких доказів позивач не надав. Крім того, в постанові від 04 червня 2020 року в справі № 686/6264/18 Верховний Суд України зазначив, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі боргового зобов`язання, а на розписці, виконаній за допомогою електронного технічного комплексу. Позивач під час судового засідання оригіналу розписки не надав, пояснивши що оригінал у нього не зберігся. Верховний Суд України вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а не її копія чи документ, виготовлений за допомогою технічних засобів. Суд також наголошує, що лише поясненнями сторони (позивача), викладеними в позові, та/або поясненнями свідків, не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 та від 02 вересня 2020 року по справі № 569/24347/18. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд встановив, що додана до позовної заяви розписка є ксерокопією. Відповідно до ч.5 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення. Згідно з ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги. 05 квітня 2021 року судом було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Старовойтова Д.О. про витребування доказів та витребувано в позивача по справі, [PERSON] оригінал боргової розписки від 03 квітня 2014 року, на який, як на доказ договору позики, посилається останній в позовній заяві, наголошуючи, що її особисто склала відповідач. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач, не зважаючи на надання йому достатнього часу, ухвалу суду про витребуваня доказів проігнорував та оригіналу боргової розписки від 03 квітня 2014 року до суду на його вимогу не надав, суд про причини невиконання ухвали не повідомив. Згідно приписів ч.10 ст. 84 ЦПКУкраїни у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Суд наголошує на тому, що згідно положень ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких підстав, враховуючи недоведеність позивачем [PERSON] належними та допустимими доказами факту укладення з відповідачем [PERSON] договору позики від 03 квітня 2014 року в сумі 585 000 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч) гривень, про що беззаперечно свідчить відсутність оригіналу договору письмової розписки, яка відповідно до вимоги ст.1047 ЦК є належним та допустимим доказом підтвердження укладення договору позики, суд приходить до висновку про необхідність відмови в частині позовних вимог, що стосується стягення основоної суми боргу на вищевказану суму. А тому, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованим та не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, враховуючи, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в сумі основного боргу задоволенню не підлягають, суд вважає безпідставними та також не підгягаючими задоволенню позовні вимоги про стягнення сум згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме: трьох процентів річних від простроченої суми, що складають - 120 385,31 грн. А відтак суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, то у зазначеному випадку відсутній розподіл судових витрат між сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed