Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 жовтня 2019 року звернувся до суду з вимогами про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнення з неї аліментів на утримання дитини, у розміір 1/4всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття, починаючи з дня надходження позовної заяви до суду. Водночас позивач просив визначити місце проживання дитини за зареєстрованим місцем його проживання. Позов мотивується тим, що позивач з 2011 року проживав разом з відповідачем [PERSON] без державної реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народилася дочка - [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] . Відповідач не займається вихованням дочки, не цікавиться її життям та ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Відповідач надала відзив, в якому проти позовних вимог заперечує з тих підстав, що заявлені вимоги позивача є надуманими та не відповідають дійсним обставинам і не підтверджуються належними доказами. В судовому засіданні представники позивача - [PERSON] та відповідача - [PERSON] підтримали правові позиції сторін. Представник третьої особи, посилаючись на висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, просив відмовити у позбавленні відповідача батьківських прав, а також у задоволенні решти позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , а [PERSON] - її матір`ю, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 11 травня 2012 року, актовий запис № 598. Згідно з довідками, виданими виконавчим комітетом Раївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області (Новогнідський старостинський округ № 7) від 11 вересня 2019 року за вих. № 570 та від 12 липня 2021 року за вих. № 215, дитина проживає з позивачем. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. До таких правових висновків дійшла колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на те, що докази позивача про ухилення від своїх батьківських обов`язків щодо виховання дочки ґрунтуються на припущеннях і не відповідають дійсності. Судом також не встановлено наявність в матеріалах справи таких доказів. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дочки, позивачем не надано. За обставин недоведеності нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між сторонами, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що матір дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав. Виконавчий комітет Кам`янської міської ради своїм рішенням від 23 березня 2021 року затвердив висновок, яким встановив недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з чим суд також погоджується. Отже, позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини [PERSON] , [INFO] , є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця її проживання суд виходить з такого. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги стан здоров`я дитини, матеріальне становище платника, стан здоров`я стягувача аліментів, наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків. Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до частини першої статті 430 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про стягнення аліментів, допускає негайне його виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки дитина проживає з позивачем, що не заперечується відповідачем, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню. Разом з тим, за змістом статті 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Враховуючи умови життя кожного з батьків, обставини постійного проживання матері за кордоном, відносини, що складаються між кожним із батьків та дитиною, при яких на матір [PERSON] накладаються аліментні зобов`язання по утриманню дочки [PERSON] , суд вважає за необхідне визначити місце проживання дитини за зареєстрованим місцем проживання її батька [PERSON] . Судові витрати розподіляються відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з урахуванням заяви представника відповідача відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial