Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого дії адвокат [PERSON], 10.10.2018 року, звернувся до суду із позовною заявою до Ворошиловського районного ВДВС ГТУЮ в Донецькій області про скасування арешту. Позовні вимоги мотивовані тим, що в липні 2018 року [PERSON] звернувся до нотаріуса з наміром здійснення правочину купівлі-продажу належного йому нерухомого майна. Однак, йому було повідомлено, що 29.09.2011 року у рамках виконавчого провадження № 2848189, постановою державного виконавця Відділу ДВС Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку було накладено обтяження на невизначене майно, все майно позивача у вигляді арешту нерухомого майна. Натомість, з листа Управління ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 07.08.2018 року встановлено, що 19.03.2012 року державним виконавцем в рамках вищевказаного виконавчого провадження було винесено постанову про закінчення виконавчого на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року). Тобто, виконавче провадження було закінчено, у зв'язку із фактичним виконанням рішення суду, натомість арешт державним виконавцем знятий не був. Просить суд, скасувати арешт нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у рамках виконавчого провадження № 28484189, реєстраційний номер обтяження 11694620, зареєстроване: 06.10.2011 року за № 11694620 реєстратором: Донецька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; встановити порядок виконання рішення суду таким чином, що після набрання законної сили рішення суду, воно є підставою для припинення запису про обтяження № 11694620 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.10.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29.10.2018 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.11.2018 року залучено до участі у справі у якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Град Строй». Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву в якій позовні вимоги підтримали, просять задовольнити їх у повному обсязі та не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку. В судове засідання представник відповідача Ворошиловського районного ВДВС ГТУЮ в Донецькій області не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Град Строй» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 57 вказаного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арештна майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку Федорчук В.І. від 29.09.2011 року у виконавчому провадженні № 28484189, накладено арешт на все, невизначене майно боржника [PERSON] та оголошення заборону на його відчуження. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) у випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно листа Головного територіального управління юстиції в Донецькій області № 2-4-1777 від 07.08.2018 року, перевіркою спец розділу АСВП встановлено, що на примусовому виконанні в відділі ДВС Ворошиловського РУЮ у м. Донецьку перебувало виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1914 від 16.04.2011 року, який видано Ворошиловським районним судом м. Донецька, про стягнення з [PERSON], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], на користь ТОВ «Град строй» заборгованості у розмірі 15 150 грн. 00 коп., АСВП 28484189. Постановою від 29.09.2011 року державним виконавцем накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. 19.03.2012 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Надати більш детальну інформацію неможливо, у зв'язку з тим, що матеріально-технічна база та документація відділу залишені за місцем попередньої реєстрації у м. Донецьку. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України,суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України,держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Слід також зауважити, що в своїй постанові від 07.02.2018 року в справі № 522/11850/15-ц, звернув увагу на те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За таких підстав розгляд скарги на рішення державного виконавця у позовному провадженні само по собі не є підставою для скасування правильного по суті рішення, та не є законним обґрунтуванням відмови у захисті порушеного права. Таким чином враховуючи те, що позивач виконав належним чином погашення заборгованості перед ТОВ «Град строй», що виступав стягувачем у виконавчому провадженні ВП № 28484189, арешт майна наразі є безпідставним та порушує цивільні права позивача щодо реалізації права власності належного йому майна, а тому позов в частині скасування арешту на майно позивача, накладеного в рамках вищевказаного виконавчого провадження є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved