Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач 14.12.2015 року звернувся до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про скасування арешту, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.1991 року позивачу належить приватний житловий будинок [ADDRESS]. На початку 2015 р. позивач при оформленні права власності на земельну ділянку, яка знаходиться за вищезазначеною адресою, дізнався, що на його приватний будинок накладено арешт. Даний арешт був накладений Першою Київською державною нотаріальною конторою згідно листа № 046-758 Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 20.06.2000 року. Відповідно до зазначеного листа, рішенням Київської міської ради народних депутатів № 57 від 26.01.1989 року та інших, було заплановано відселення мешканців житлового масиву Біличі у зв'язку із забудовою даної місцевості, та в зв'язку з чим відповідним управлінням була вказівка не проводити ніяких дій з домовласниками певних будинків в частині дарування, купівлі-продажу, спадщини, приватизації та інше. Проте, станом на 01.12.2015 року забудова не проводилась, відселення не відбулось. Листом № 114/8-448/2 від 25.06.2015 року КП «Житлоінвест-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було повідомлено, що заборона відчуження будинку будинок [ADDRESS] не накладалась. А також повідомлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26.11.2001 року № 2524 «Про ліквідацію управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації» ліквідовано управління капітального будівництва без правонаступників. Листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивача було повідомлено проте, що земельна ділянка на [ADDRESS] відповідно до матеріалів Генерального плану м. Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року № 370/1804 проекту генерального плану м. Києва, та детального плану території мікрорайону Біличі з масивом Новобіличі, схвалено на засіданні архітектурно-містобудівної ради при Головному управлінні містобудування, архітектури та дизайну міського середовища - належить до території садибної забудови і не передбачена під забудову багатоповерховою забудовою. Таким чином, позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав, та на підставі наведеного просив, зняти арешт накладений Першою Київською державною нотаріальною конторою на житловий будинок [ADDRESS], на підставі листа № 046-758 Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 20.06.2000 року. У судовому засіданні 03.03.2016 представник позивача[PERSON], позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. У судовому засіданні 03.03.2016 року представник відповідача Новаковський Р.Я. у вирішенні даного спору поклався на розсуд суду. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, однак направив до суду заяву в якій просить, слухати справу за його відсутності, та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.1991 року позивачу належить приватний житловий будинок [ADDRESS]. (а.с. 5). Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав та нерухомого майна та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, на будинок [ADDRESS], накладено арешт, підстава обтяження лист №046-758 Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 20.06.2000 року (а.с.7). Згідно листа № 046-758 Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 20.06.2000 року, рішенням Київської міської ради народних депутатів № 57 від 26.01.1989 року та інших, було заплановано відселення мешканців житлового масиву Біличі у зв'язку із забудовою даної місцевості, та в зв'язку з чим відповідним управлінням була вказівка не проводити ніяких дій з домовласниками певних будинків в частині дарування, купівлі-продажу, спадщини, приватизації та інше та надано перелік адрес, по яких проведено та має бути проведено відселення, в тому числі зазначено [ADDRESS] (а.с. 6). Листом № 114/8-448/2 від 25.06.2015 року КП «Житлоінвест-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було повідомлено, що заборона відчуження будинку будинок [ADDRESS] не накладалась, а також повідомлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26.11.2001 року № 2524 «Про ліквідацію управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації» ліквідовано управління капітального будівництва без правонаступників (а.с.8). Листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивача було повідомлено проте, що земельна ділянка на [ADDRESS] відповідно до матеріалів Генерального плану м. Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804 проекту генерального плану м. Києва, та детального плану території мікрорайону Біличі з масивом Новобіличі, схвалено на засіданні архітектурно-містобудівної ради при Головному управлінні містобудування, архітектури та дизайну міського середовища - належить до території садибної забудови і не передбачена під забудову багатоповерховою забудовою (а.с.9). Таким чином, позивач маючи право власності позбавлений можливості ним вільно розпоряджатись через незалежні від нього обставини. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач не має претензій до відповідача щодо розподілу судових витрат, та не заявляє такої вимоги у позовній заяві, відтак, судові витрати у виді судового збору з відповідача не стягуються на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved