Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 08.10.2018 року в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] та просить визнати дійсним Договір № 201-К купівлі-продажу нерухомого майна від 17.03.2000 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових операцій з нерухомістю» за реєстраційним №201-К «17» березня 2000 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що [INFO] померла його мати, [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] , кадастровий номер 5111200000:02:017:0077, розташованої за вищевказаною адресою. Заповіту спадкодавець не залишила, він є єдиним спадкоємцем за законом. Інших спадкоємців немає. У встановлений законом строк, з метою оформлення своїх спадкових прав він звернувся із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори. Була заведена спадкова справа №329к/2018. 14 вересня 2018 року він звернувся до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку. 14.09.2018 року він отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом № [NUMBER] на земельну ділянку [ADDRESS] . У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок йому було відмовлено, оскільки вищевказане нерухоме майно належало матері на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №201-К від 17.03.2000 року, який був зареєстрований з порушенням чинного законодавства, а саме: Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1956/ХІІ та рекомендовано звернутися до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна таким, що відбувся, реальним і дійсним. Ухвалою суду від 13.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання також витребувано у Приморської державної нотаріальної контори у м.Одеса копію спадкової справи №329к/2018, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 25.02.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Атаманчук Н.С. в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку. Причини неявки суду невідомі. Судова повістка була надіслана за адресою реєстрації відповідача, але конверт повернувся на адресу суду зі штемпелем Укрпошти та відміткою листоноші «Адресат відсутній». Крім того, відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом виклику через офіційний веб-сайт Котовського міськрайонного суду Одеської області, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із матеріалів справи, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.03.2018 року, [INFO] , у віці 73 років в м. Подільську Одеської області померла [PERSON] , актовий запис №208. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті. Отже, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , кадастровий номер 5111200000:02:017:0077, розташовану за вищевказаною адресою. [PERSON] заповіт не складала, тому успадкування спадщини яка відкрилась після її смерті має здійснюватися за законом. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її син - позивач по справі [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.04.1963 року, [PERSON] , народився [INFO] в м.Ташкенті УЗССР, в графі батько записано російською « [PERSON] », в графі мати записано російською « [PERSON] ». 12 липня 2018 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заведено спадкову справу 329к/2018, № у спадковому реєстрі 62695819, (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №453309764 від 14 вересня 2018 року). 14 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку. 14.09.2018 року позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом №7-811 на земельну ділянку [ADDRESS] . Згідно листа Шостої одеської державної нотаріальної контори №4333/02-14 від 20 вересня 2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки вищевказане нерухоме майно належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №201-К, зареєстрованого Одеської товарною біржею 17 березня 2000 року, який був зареєстрований з порушенням діючого на той час законодавства, а саме: Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1956/ХІІ. Встановлено, що 17 березня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеській товарній біржі укладений договір купівлі-продажу №201-К, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок був продано за 6 000 гривень, які отримані продавцем (пункт 5 договору купівлі -продажу). Право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в Котовському міському бюро технічної інвентаризації, в реєстровій книзі №12, сторінка 65, реєстровий номер №1986, що підтверджується відповідним штампом бюро технічної інвентаризації на зворотній стороні Договору купівлі-продажу нерухомого майна №201-К від 17.03.2000 року. Згідно довідки № 2488 про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Подільської міської ради Одеської області 10.07.2018 року та яка знаходиться в матеріалах спадкової справи №329к/2018, після укладення вищевказаного договору, [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована у вищевказаному будинку, а саме з 14.10.2006 року по день її смерті - [INFO] . Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Оскільки відносини між [PERSON] та [PERSON] склалися в момент укладення спірного договору, а саме 17 березня 2000 року, суд застосовує під час розгляду позовної вимоги [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним Цивільний кодекс Української РСР (1963 року). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення спірного правочину, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до вимог ст. 224 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 Кодексу). Відповідно до вимог ст. 228 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. За змістом ст.153 Цивільного кодексу Української РСР (1963року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 154 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на час укладення спірного договору, передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Як вбачається зі змісту договору від 17 березня 2000 року, укладеного [PERSON] та [PERSON] на Одеській товарній біржі, зазначений правочин містить всі ознаки договору купівлі-продажу, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину, про що свідчать їх підписи у ньому, за наслідками укладення зазначеного договору [PERSON] передав житловий будинок [ADDRESS] у власність покупцю [PERSON] , а остання прийняла майно і сплатила за нього певну грошову суму. Суд також враховує ту обставину, що після укладення вищевказаного договору, [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована у вищевказаному будинку, а саме з 14.10.2006 року по день її смерті, зокрема [INFO] , що підтверджується довідкою № 2488 про склад сім`ї, виданою виконавчим комітетом Подільської міської ради Одеської області 10.07.2018 року. У суду відсутні будь-які відомості про те, що протягом вказаного періоду відповідач пред`являв претензії [PERSON] з приводу зазначеного майна. Отже, судом встановлено, що вищевказана угода укладена відповідно до вимог законодавства, діючого на момент укладення такої угоди, угода зареєстрована на біржі, однак не посвідчена нотаріально, оскільки на час її укладення посвідчення такої угоди на законодавчому рівні не передбачалося, сторони даного договору купівлі-продажу повністю виконали умови договору, право власності житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу зареєстроване комунальним підприємством «Котовське міське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ст.47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на час укладення спірного договору, суд вважає угоду купівлі-продажу дійсною,за таких обставин, суд вважає, що позовна заява ґрунтується на вимогах закону та підлягає до задоволення. На підставі викладеного і

Outcome: approved