Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.10.2017 року звернулася у суд з позовною заявою до відповідача - Університету державної фіскальної служби України, із залученням до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ректора цього навчального закладу - [PERSON], в якій, з урахуванням поданого 12.12.2017 року клопотання про збільшення позовних вимог, просить визнати недійсним запис № 36 у її трудовій книжці, поновити її на посаді професора кафедри теорії права та держави відповідно до наказу № 342-к від 16.06.2017 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 19.06.2017 року і до 07.12.2018 року включно та середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки за період з 19.06.2017 року до 05.10.2017 року включно, котрий згідно зробленого позивачем розрахунку становить 203 133 грн. 84 коп., стягнути з відповідача на її користь упущену вигоду внаслідок неможливості працевлаштування чи стати на облік для отримання допомоги по безробіттю за період з 19.06.2017 року по 05.10.2017 року, котрий згідно зробленого позивачем розрахунку становить 207 760 грн. 86 коп., стягнути з відповідача на її користь заподіяну внаслідок вищевказаних протиправних дій відповідача моральну шкоду, котру позивач оцінює у розмірі 30 000 грн.. Судові витрати у справі позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 02.11.2017 року (головуючий - суддя Ясінський Ю.Є.) на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження у справі та призначено її судовий розгляд. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 01.03.2018 року (головуючий - суддя Ясінський Ю.Є.), у зв'язку із набранням 15.12.2017 року чинності Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», котрим ЦПК України викладено у новій редакції, продовжено судовий розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.06.2018 року (головуючий - суддя Ясінський Ю.Є.) позивачу встановлено процесуальний строк на усунення недоліків поданого нею позову та роз'яснено наслідки невиконання такої ухвали. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 06.09.2018 року (головуючий - суддя Ясінський Ю.Є.) відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення поданого [PERSON] позову без розгляду та продовжено судовий розгляд по суті. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 25.09.2018 року (головуючий - суддя Ясінський Ю.Є.) за клопотанням відповідача забезпечено докази у даній справі шляхом витребування від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області розрахунку розміру пенсії позивача із зазначенням необхідних показників. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 19.10.2018 року (головуючий - суддя Микитин В.Я.) вказану справу прийнято до провадження у зв'язку із закінченням п'ятирічного терміну повноважень судді Ясінського Ю.Є.. Розгляд цивільної справи призначено у спрощеному позовному провадженні у порядку письмового провадження на 07.12.2018 року, без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Розгляд справи по суті відбувся 07.12.2018 року. Позов обґрунтовано тим, що починаючи з січня 2017 року позивач разом із свої чоловіком - [PERSON] тричі зустрічалися з проректором з навчальної роботи Університету державної фіскальної служби України - [PERSON], обговорюючи питання перспективи відкриття у зазначеному навчальному закладі нової спеціальності та у зв'язку з цим їх майбутнього працевлаштування. На такій зустрічі проректор з навчальної роботи [PERSON] повідомив позивача про те, що у зв'язку із майбутнім відкриттям спеціальності «Публічне управління та адміністрування» Університету необхідно прийняти у штат двох докторів наук за профелем спеціальності з державного управління, а також запропонував ці посади позивачу та її чоловіку. У зв'язку з цим, 12.06.2017 року у відділі кадрів відповідача позивач із чоловіком отримали перелік необхідних документів, частину з яких надали одразу ж, зокрема копії дипломів і атестатів, паспортів, ідентифікаційних кодів, пенсійних посвідчень, довідок МСЕК, списки опублікованих праць тощо, а також обоє написали заяви від 12.06.2017 року на прийняття на роботу з 19.06.2017 року. Для такого працевлаштування позивач та її чоловік 19.06.2017 року звільнились із попереднього місця праці та цього ж дня здали до відділу кадрів відповідача необхідні документи, зокрема трудові книжки, особові листки з обліку кадрів тощо. У зв'язку з проведенням вченої ради, особиста зустріч позивача з ректором Університету [PERSON] не відбулась, однак в Університеті її запевнили про працевлаштування, як і про працевлаштування чоловіка. У серпні 2017 року, побачивши відсутність надходжень із заробітної плати на карточку та відсутність будь-якої інформації з Університету на електронній пошті, чоловік позивача почав телефонувати до адміністрації відповідача. На початку вересня у телефонній розмові проректор з навчальної роботи [PERSON] повідомив чоловіка позивача про те, що усі виплати зупинив ректор, але наказ про їх з дружиною прийняття буде підписаний новий з 01.09.2017 року. Однак, вже 26.09.2017 року, під час особистої розмови, ректор повідомив чоловіку позивача, що йому рекомендували не приймати останнього та його дружину на роботу, оскільки якщо щось буде не так, то вони будуть судитись і мають з цього приводу досвід судової тяганини. Після згаданої зустрічі з ректором, позивач попросила працівників відповідача про повернення зданих нею із чоловіком документів, котрі вимагала надіслати їм у встановленому порядку. Незважаючи на постійні телефонні дзвінки, трудову книжку позивачу та її чоловіку надіслано лише 04.10.2017 року. Отримавши 05.10.2017 року трудові книжки, позивач та її чоловік надіслали відповідачу заяви про добровільне відшкодування Університетом нанесених їм прямих збитків за період з 19.06.2017 року до 05.10.2017 року включно, тобто за період затримки видачі трудових книжок і невиплати заробітної плати. Не отримавши жодної відповіді з вказаного приводу, позивач звернулася до суду за зареєстрованим місцем свого проживання та просить на підставі ст. ст. 2, 2-1, 5-1, 36, 47-48, 116, 235, 237-1 КЗпП України позов задовольнити. Частиною 1 ст. 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз'яснена судом учасникам справи в ухвалі про прийняття справи до провадження від 19.10.2018 року. Відповідач та третя особа у справі через своїх уповноважених представників - [PERSON] та [PERSON] 19.11.2018 року подали клопотання про розгляд зазначеної справи з повідомленням сторін. Позивачем клопотання про розгляд даної справи з повідомленням сторін до суду не подано. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 07.12.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, а відповідне клопотання відповідача залишено без розгляду на підставі поданої ним заяви. Натомість суд, виходячи із вкрай тривалого перебування даної справи у провадженні попереднього складу суду та того, що повне і всебічне встановлення обставин даної справи можливе без пояснень учасників справи, оскільки такі викладені у численних письмових процесуальних документах (позовній заяві, відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях по суті спору, заявах та клопотаннях процесуального характеру) та не вимагає проведення судового засіданні з повідомленням сторін, не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, у силу вимог ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд зазначеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідачем 21.11.2018 року через уповноваженого представника - [PERSON] надіслано до суду відзив у встановлений судом в ухвалі від 19.10.2018 року строк, у котрому він проти позову заперечив, просив у такому відмовити. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що позивачем не доведено та не обґрунтовано у позовній заяві той факт, що між нею та ректором Університету досягнуто згоди про працевлаштування 19.06.2017 року. Трудовий договір у формі контракту між позивачем та відповідачем не укладався. Окрім подання деяких документів до відділу кадрів, інших дій щодо укладення угоди про працю на відповідну посаду не проводилося, а саме позивач не ознайомлювалася з правилами внутрішнього розпорядку, з колективним договором, з посадовою інструкцією, не проходила інструктаж з техніки безпеки і протипожежної охорони. Відповідач зазначає й про те, що визнання запису у трудовій книжці недійсним не створює юридичного факту виникнення трудових відносин, адже для виникнення трудових відносин з науково-педагогічними працівниками існує певна процедура, передбачена чинним законодавством України. Щодо стягнення моральної шкоди, вважає такі вимоги безпідставними, оскільки перемовини відповідача з позивачем щодо перспектив її працевлаштування не створили у відповідача юридичного обов'язку прийняти позивача на посаду, оскільки процес перемовин не завжди завершується досягненням згоди про працю. Окрім того, позивач розмір своєї пенсії по інвалідності у розмірі пенсії за віком, частину якої він вважає упущеною вимогою, розраховує без застосування формули, визначеної вказаними нормами законодавства, а помилково збільшує його удвічі, що суперечить вимогам та порядку розрахунку пенсій, встановленим Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами, - немає. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Згідно положень ст. 233, що міститься у главі XV КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз'яснюється у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на усі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Судом встановлено, що позивач про порушення своїх трудових прав, про які йдеться у позові, дізналася у кінці вересня 2017 року, а свою трудову книжку отримала у жовні 2017 року. Як вбачається із поданої позовної заяви, така зареєстрована судом 31.10.2017 року, тобто менш, аніж за три місяці з дня, коли позивач довідалася про ймовірне порушення своїх трудових прав. Таким чином, встановлений законом строк звернення до суду за вирішенням трудового спору позивачем не пропущений. Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Положеннями ч. 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. В силу ч. 3 вищевказаної статті особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. За приписами ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, котрий посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. Як роз'яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно із ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, на переконання суду, спочатку необхідно погодити зміст та форму трудового договору, а вже наступним етапом є оформлення укладення трудового договору. Саме оформлення трудового договору впливає на момент виникнення трудових відносин, так як з моменту підписання трудового договору і видання наказу роботодавцем виникають трудові відносини. Відтак, трудові відно\-сини, виходячи із змісту ст. 21 КЗпП, виникають із угоди між працівником і власником підприє\-мства, чи фізичною особою, відповідно до якої працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець - виплачувати працівни\-кові заробітну плату, забезпечувати умови праці, дотримуючись встановлених законодавством гарантій, тощо. Оформлення трудового договору - це юридично значущі дії роботодавця і працівника щодо надання трудовому договору відповідної форми, яка визнається достатньою законодавством, а також внесення у документи, які мають правове значення для працівника та роботодавця точних відомостей про трудовий договір відповідно до чинного законодавства і досягнутої угоди, а також у встановлені строки. Суд звертає увагу на те, що укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. У даному, конкретному випадку, виключно ректором Університету, як керівником закладу вищої освіти, повинна була бути надана згода на укладення контракту з позивачем, а також підписано такий контракт, із відтиском на ньому печатки Університету. У протилежному випадку, ректор позбавляється можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки з призначення на посаду та звільнення з посади (підбору та розміщення кадрів працівників) і здійснення контролю за якістю роботи педагогічних, науково-педагогічних, наукових та інших працівників, як це передбачено у ст. 34 Закону України «Про вищу освіту». Враховуючи те, що позивач не належить до переліку осіб, з яким ректор зобов'язаний укладати трудовий договір, оскільки не була запрошена на роботу у порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, а трудовий договір є двосторонньою угодою, яка поєднує дві групи інтересів і на укладення якої потрібна воля двох сторін, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем відсутні трудові відносини. Судом встановлено, що у трудовій книжці позивача міститься запис за № 35 від 20.06.2017 року про прийняття її на роботу на посаду професора кафедри теорії права та держави на період до проведення конкурсу на контрактних умовах. Як підставу внесення запису № 35 зазначено наказ № 342-к від 16.06.2017 року. За № 36 внесено запис від 16.06.2017 року про визнання запису під номером 35 недійсним. Таким чином, запис № 35 було визнано як такий, що внесений безпідставно за відсутності відповідного наказу ректора (на підставі проекту передбачуваного наказу) та з вини провідного фахівця відділу кадрів [PERSON], на підставі проекту наказу, котрий у подальшому ректором був підписаний за виключенням пункту про прийняття позивача на роботу. Судом встановлено й те, що відповідачем надано до Ірпінського відділення Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області повідомлення про прийняття працівника на роботу, в якому у графі 6 «Прізвище, ім'я, по батькові застрахованої особи» зазначено [PERSON], [PERSON]. У подальшому такі повідомлення про прийняття працівника на роботу відповідачем були скасовані у передбачений законом спосіб. Таким чином, виходячи із системного аналізу наведених вище правовідносин, котрі склалися між сторонами, внесення запису у трудову книжку позивача та повідомлення про прийняття її на роботу суд розцінює як передчасні помилкові дії працівників кадрової служби відповідача, адже такі вчинено до підписання сторонами трудового договору - контракту. Про помилковість таких дій свідчить відсутність у наказі № 342-к від 16.06.2017 року інформації про прийняття позивача на роботу, як і відсутність на бланках контракту з позивачем підпису ректора, засвідченого печаткою. В силу ч. 1, 2 ст. 235, ст. 237-1 КЗпП України суд, у разі звільнення працівника без законної підстави, поновлює його на попередній роботі.При ухваленні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Крім того, незаконно звільненому працівнику власником або уповноваженим ним органом може бути відшкодована моральна шкода, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За встановлених судом обставин справи, заявлена як первинна та основна позовна вимога про поновлення позивача на роботі, виходячи із змісту ч. 1 ст. 235 КЗпП України, є безпідставною, адже працівник повинен бути поновлений на посаді, з котрої він незаконно звільнений. У свою чергу, відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про поновлення позивача на роботі має наслідком відмову у позові й у частині виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу (у тому числі й за час затримки видачі трудової книжки) та про відшкодування моральної шкоди, так як моральна шкода, в силу ст. 237-1 КЗпП України, на положення котрої посилається позивач у позові, може бути відшкодована лише незаконно звільненому працівнику. Це ж стосується і позовної вимоги про визнання недійсним запису у трудовій книжці, оскільки такий запис можна було б визнати недійсним виключно при умові поновлення позивача на посаді, з котрої її було незаконно звільнено. До того ж, суд вважає, що працівник кадрової служби відповідача дійшла вірного висновку про необхідність вчинення такого запису у трудовій книжці позивача після помилкового та передчасного внесення до неї запису про прийняття позивача на роботу, виправивши таким чином свою допущену помилку, котра, у розумінні чинного трудового законодавства, не вважається такою, що має істотні чи невиправні наслідки для позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення упущеної вимоги, то така обґрунтовується позивачем втратою,на її переконання, не одержаних внаслідок неможливості працевлаштування чи стати на облік для отримання допомоги по безробіттю за період з 19.06.2017 року по 05.10.2017 року, коштів, котрі вона мала б одержати у разі вчасного повернення відповідачем її трудової книжки. З вказаного приводу судом встановлено, що трудова книжка була добровільно залишена позивачем у відділі кадрів відповідача, без наявності наказу про прийняття її на роботу та укладеного з нею контракту. За таких обставин, у позивача був відсутній обов'язок подання трудової книжки, а залишивши таку без оформлення трудових відносин, позивач могла забрати її у будь-який час, чого не зробила. При викладених обставинах суд переконаний, що позивач безпосередньо повинна була та могла поцікавитись наслідками своїх перемовин щодо працевлаштування та наявності або ж відсутності наказу про прийняття на роботу, як і укладеного контракту, а також отримання трудової книжки у випадку не укладення такого контракту. Відтак, навіть у випадку втрати позивачем вигоди у вигляді неодержаних доходів, котрі б мали місце у період знаходження її трудової книжки у відповідача, при встановлених судом обставинах така вигода упущена (втрачена) позивачем не з вини відповідача, а внаслідок свого власного недбалого ставлення. Суд вважає, що при відсутності трудових відносин з позивачем, у відповідача відсутній передбачений ст. 48 КЗпП України та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок обов'язок ведення, зберігання та повернення її трудової книжки. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи, у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, зобов'язані подавати усі наявні у них докази у порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Доказами, згідно зі ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5-7 цієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства позивачем не подано жодних доказів, які б відповідали вимогам щодо їх належності та допустимості, на підтвердження факту виникнення трудових відносин між сторонами у зазначений позивачем період та факту роботи за трудовим договором (контрактом) чи факту допуску до роботи зі згоди ректора Університету без підписання ним контракту, а ті докази, на котрі вона посилається, зокрема незаповнений бланк контракту про прийняття на роботу, незаповнені формуляри з інструктажу з охорони праці, незаповнену особову картку на працівника, листок із переліком документів, необхідних для працевлаштування тощо, не свідчать про протилежне. Крім того, як неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини (рішення у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain») від 09.12.1994 року, «Проніна проти України» від 18.07.2006 року та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року), хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення. З огляду на наведене, суд не надає відповідей на питання щодо причин не працевлаштування позивача, не проведення конкурсу на запропоновану позивачу посаду та прийняття на таку посаду іншого працівника, оскільки позивач не довела наявності у неї порушеного права, як працівника Університету державної фіскальної служби України внаслідок її незаконного звільнення із такої посади. Усе перелічене вище, за результатами перевірки порушення гарантованих прав позивача на працю у межах заявлених позовних вимог, має наслідком відмову у його позові у повному обсязі, так як остання не довела перед судом порушення згаданих прав. Одночасно, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача не підлягають до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed