Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 29 листопада 2016 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та усунення перешкод у спілкуванні з малолітніми дітьми та визначення порядку участі у їх вихованні. В позові вказав, що шлюб з відповідачем він уклав 27 жовтня 2009 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 81. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] які проживають разом із відповідачем [PERSON] Відносини з відповідачем не склалися та на сьогодні фактичного припинені. Відповідач перешкоджає йому у спілкуванні із дітьми, тому просив шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити проживати із відповідачем та визначити порядок його участі у вихованні та спілкуванні із дітьми шляхом встановлення систематичних побачень з дітьми щотижня, у вихідні та святкові дні з 10 до 18 години без присутності матері та шляхом надання можливості чотири рази на рік у літній, осінній, зимовий та весняний період потягом канікул виїжджати з дітьми до м.Одеса за його місцем проживання. В судове засідання позивач не з'явився, але надав до суду письмову заяву, в якій від позовних вимог у частині усунення перешкод у спілкуванні з малолітніми дітьми та визначення порядку участі у їх вихованні просив залишити без розгляду. Позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримав та просив їх задовольнити, розглянувши справу без нього. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, але надала до суду письмову заяву, в якій що позовні вимоги позивача щодо розірвання шлюбу визнала в повному обсязі та просила справу розглядати без її участі. Ухвалою суду від 29 березня 2017 року позовні вимоги позивача [PERSON] у частині усунення перешкод у спілкуванні з малолітніми дітьми та визначення порядку участі у їх вихованні відповідно до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України залишено без розгляду. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, суд вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши докази, що є у справі, вважає можливим позов у частині розірвання шлюбу задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 27 жовтня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 81, що, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 27 жовтня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітній дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з відповідачем [PERSON] Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідач надала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу вона визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши про це усну заяву. У разі визнання відповідачем позову, яке (визнання) має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі (п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» та п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції). Судом на підставі пояснень позивача, викладених у позовній заяві та визнаних відповідачем, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно місця проживання неповнолітніх дітей, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що діти будуть проживати з відповідачем, що не суперечить вимогам закону, не порушує законних інтересів сторін та дітей, оскільки згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved