Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 16 серпня 2019 року звернулась до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна Акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі перебувала у трудових відносинах з 16.02.2017 року, працюючи на посаді провідного фахівця з договірної роботи юридичного відділу. Наказом директора Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна Акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Червінського В.В. від 12 серпня 2019 року № 19-вк її було звільнено з посади провідного фахівця з договірної роботи у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вона категорично не погоджується з правомірністю звільнення та цього наказу, вважає його вчиненим з особистих мотивів, незаконним, прийнятим всупереч норм законодавства, що порушує її законні права та інтереси з наступних підстав. Так, відповідно до запису у трудовій книжці, вона з 16.02.2017 року працювала на посаді провідного фахівця з договірної роботи юридичного відділу підприємства. Але записів про її переведення на посаду провідного фахівця з договірної роботи вже поза межами юридичного відділу у трудовій книжці немає, тобто її звільнено з посади, яку вона фактично не займала. 22.03.2019 року вона отримала письмове повідомлення про скорочення, яке датоване 18.03.2019 роком. З цього повідомлення їй стало відомо, що наказом від 06.03.2019 року № 21 «Про внесення змін в штатний розпис працівників апарату управління ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні догори України» та штатного розпису, введеного в дію з 15.03.2019 року, посада провідного фахівця з договірної роботи скорочена та запропонувати їй іншу роботу немає можливості у зв`язку з відсутністю вакансії за її фахом, в зв`язку з чим вона підлягає звільненню з 20.05.2019 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи, що її фактично попередили про наступне вивільнення вже після введення в дію штатного розпису, то відповідачем порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України. Вважає цей штатний розпис таким, що не має юридичної сили, оскільки його погоджено не уповноваженим Законом або Статутом особами - т.в.о. голови правління та т.в.о. директора. 10.04.2019 року вона подала на адресу відповідача письмову заяву про незаконність попередження про її звільнення, оскільки при цьому порушено вимоги ст. ст. 42, 184 КЗпП України щодо неврахування відповідачем її права переважного залишення на роботі, оскільки вона самостійно виховує малолітню дитину віком до 7 років, є одинокою матір`ю та в її сім`ї немає інших працівників з самостійним заробітком. В подальшому вона отримала від відповідача два письмових повідомлення від 23.04.2019 року, в яких її доводи щодо порушення ст. ст. 42, 184 КЗпП України підприємством були відхилені, але було запропоновано перевести її на посаду юрисконсульта 1 категорії філії «Автодор № 3», яка територіально розташована у м. Бахмуті Донецької області. Але їй не були запропоновані інші вакантні посади: першого заступника директора, заступника директора з економічних питань, уповноваженого з антикорупційної діяльності, начальнику відділу безпеки праці, цивільного захисту, механізації та енергозабезпечення, які вона могла займати за своїм фахом та освітою. 14.05.2019 року відбулось засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації апарату ДП «Донецький облавтодор», де, незважаючи на її доводи, було надано згоду на її звільнення з посади фахівця з договірної роботи, тобто з посади, яку вона не займала. Відповідно до ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Оскільки її звільнення відбулось 12.08.2019 року, тобто протягом майже 3 місяців з дня одержання згоди, то відповідачем грубо порушено вимоги ч. 8 ст. 43 КЗпП України. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дати незаконного звільнення і до фактичного поновлення на роботі. При стягненні суми середнього заробітку просила врахувати довідку про її середній заробіток на займаній посаді провідного фахівця з договірної роботи, згідно якої її середньомісячна заробітна плата на посаді складає 21619,43 грн. Також позивач просила стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн, оскільки внаслідок незаконного звільнення вона була позбавлена права на працю, вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та сім`ї. Незаконне звільнення підірвало її авторитет та ділову репутацію сере працівників. Вона перенесла нервовий стрем, з цього приводу 14.08.2019 року до амбулаторії № 1 Покровської ЦРЛ, де їй була надана медична допомога та вона вимушена була лікувались амбулаторно. 16 серпня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 19 серпня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 17 вересня 2019 року. 10 вересня 2019 року відповідач ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» надав відзив на позовну заяву (а.с. 54-59), в якому зазначив, що в позовній заяві [PERSON] зазначає, що її звільнено з посади, яку вона фактично не займала. Проте, як вбачається з записів в трудовій книжці [PERSON] , 16.02.2017 року її прийнято на посаду провідного фахівця з договірної роботи юридичного відділу, а наказом № 16-к від 31.05.2017 року з 01.06.2017 року її переведено на посаду провідного фахівця з договірної роботи. Таким чином, позивач вводить суд в оману щодо її звільнення з посади, на якій вона не перебувала. 8.03.2019 року позивачу було запропоновано ознайомитись з повідомленням про скорочення посади, але вона відмовилась від ознайомлення. Після цього текст повідомлення їй було зачитано вголос, роз`яснено вимоги статей 40 та 49-2 КЗпП України та складено акт про відмову [PERSON] від ознайомлення. 22.03.2019 року [PERSON] добровільно ознайомилась з повідомленням про скорочення. Їй було повідомлено про майбутнє звільнення не пізніше ніж за 2 місяці до такого звільнення. Вимог щодо повідомлення про майбутнє звільнення ще до введення нового штатного розпису чинне законодавство не містить. Згідно з додатком № 1 до наказу директора ДП «Донецький облавтодор» № 109 від 26.09.2018 року передбачені функціональні повноваження керівних працівників ДП «Донецький облавтодор», директор ДП або особа, що виконує його повноваження, організує і координує роботу щодо, зокрема, діяльності підприємства та проведення кадрової політики, таким чином тимчасово виконуючий обов`язки директора ДП «Донецький облавтодор» мав повне право затверджувати штатний розпис працівників апарату управління підприємства. Твердження позивача, що вона є одинокою матір`ю, оскільки виховує 7-ми річну дитину сама, а отже скорочення її посади є незаконним, не відповідає дійсності, оскільки одержання нею аліментів від [PERSON] позбавляє її статусу одинокої матері. Крім того, відповідачем було дотримано обов`язок щодо пропонування вільної посади, яку позивач могла займати за своїм фахом та освітою, оскільки інші посади або не були вакантними, або потребували певної освіти та стажу роботи за певними професіями. 14.05.2019 року була отримана згода профспілкового комітету на звільнення [PERSON] , а звільнення позивача відбулось 12.08.2019 року в зв`язку з тим, що вона з період з 15.05.2019 року по 09.08.2019 включно перебувала на лікарняних. Таким чином, у власника не було об`єктивної можливості розірвати з нею трудовий договір в період тимчасової непрацездатності. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то на думку відповідача, підірвано авторитет та ділову репутацію позивача серед працівників сталося тоді, коли в межах кримінального провадження № 42018110000000426 від 22.11.2018 року Слідчим Управлінням ГУ НП в Київській області їй було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, а саме - у вимаганні разом з колишнім директором ДП «Донецький облавтодор» неправомірної вигоди в розмірі 300000 грн. від директора ТОВ «Сінтез Ойл Трейд». Постійні думки про працевлаштування здаються незрозумілими, оскільки позивач просить поновити її на посаді, що виключає необхідність працевлаштування. Звільнення не було раптовим, оскільки з моменту повідомлення про скорочення посади до фактичного звільнення пройшло майже повних 5 місяців. Тому на думку відповідача позивачем не доведено факт завдання моральної шкоди та вона не підлягає стягненню. Таким чином, відповідач просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача Янюк В.Ю. позовні вимоги та доводи, викладені на їх обгрунтування, підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна Акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Косенок О.М. позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи з 16.02.2017 року на посаді провідного фахівця з договірної роботи юридичного відділу, з 01.06.2017 року була переведена на посаду провідного фахівця з договірної роботи, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу про переведення № 16-к від 31.05.2017 року (а.с. 14-20, 60). Наказом від 12 серпня 2019 року [PERSON] було звільнено у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці (а.с. 36). Таким чином, твердження позивача про те, що її було звільнено з посади, яку вона фактично не займала, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи судом. Відповідно до Статуту Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна Акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» є юридичною особою від дня його державної реєстрації, здійснює свою діяльність на комерційній основі відповідно до чинного законодавства та цього Статуту. Засновником Підприємства є Публічне Акціонерне товариство Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Відповідно до п. 6.3 Статуту директор визначає структуру та штати апарату Підприємства за погодження з засновником, приймає на роботу та звільняє працівників апарату Підприємства; визначає структуру та штати структурних підрозділів Підприємства, та за погодженням з Засновником структуру та штати відокремлених підрозділів ( філій). Відповідно до п. 6.4 Статуту головний інженер, перший заступник, та заступники директора, головний бухгалтер призначаються на посади та звільняються з посад засновником за погодженням з Вищим органом на підставі клопотання директора Підприємства. Відповідно до п. 4.11 Статуту АТ «Державна Акціонерна Компанія «Автомобільні дороги України» (далі Статуту 2) компанія має право утворювати реорганізувати та ліквідувати у встановленому законом порядку філії, представництва, інші відокремлені структурні підрозділи та дочірні підприємства як на території України так і за її межами. Відповідно до п. п. 4.21, 4.22 Статуту 2 Компанія погоджує структуру, штатний розпис, ліміт на утримання апарату управління та фінансовий план дочірніх підприємств Компанії, порядок та умови оплати праці їх працівників, приймає рішення про заохочення керівників дочірніх підприємств та застосування до них стягнень. Структура та штатний розпис апарату управління Компанії затверджується в установленому цим Статутом порядку за погодженням з Вищим органом. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, згідно з положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виробничого органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування , а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). В зазначеному випадку судом встановлено, що 14.05.2019 року була отримана згода профспілкового комітету на звільнення [PERSON] (а.с. 27, 97-98), а звільнення позивача відбулось 12.08.2019 року в зв`язку з тим, що вона з період з 15.05.2019 року по 09.08.2019 включно перебувала на лікарняних, що підтверджується листками непрацездатності (а.с. 99-112). Таким чином, у власника не було об`єктивної можливості розірвати з нею трудовий договір в період тимчасової непрацездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17. Аналогічні положення викладені в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, відповідно до яких, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Отже, з аналізу ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця працевлаштувати вивільного за скороченням штату працівника має не одноразовий, а триваючий характер, що варто розуміти як зобов`язання перевірити наявність вакантних посад і запропонувати іншу роботу працівникові не лише в момент попередження про звільнення, а і протягом всього періоду до самої дати фактичного звільнення. В контексті ст. 49-2 КЗпП України та правової позиції, висловленої в Постанові ВСУ при розгляді цивільної справи № 6-40цс15 від 01.04.2015 року, роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які відповідали б його фаху та спеціальності. Добір працівників на вакантні посади може мати місце тільки в тому випадку, якщо працівник, посада якого скорочується, відмовився від усіх запропонованих йому вакантних посад. Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 21 від 06.03.2019 року з метою оптимізації виробничої структури, перерозподілу функціональних обов`язків між працівниками апарату управління ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» було внесено зміни в штатний розпис працівників апарату управління «ДП «Донецький облавтодор», в тому числі видалено 1 штатну одиниці провідного фахівця з договірної роботи (а.с. 114-115). 18.03.2019 року було складено акт про те, що провідному фахівцю з договірної роботи [PERSON] було запропоновано ознайомитись з повідомленням про скорочення від 18.03.3019 року у зв`язку зі скороченням та виведенням зі штатного розпису посади провідного фахівця з договірної роботи та штатним розписом, введеним в дію з 15.03.2019 року, засвідчити факт ознайомлення особистим підписом, на що [PERSON] відповіла відмовою, текст повідомлення про скорочення зачитаний вголос (а.с. 68). Крім того, 22 березня 2019 року [PERSON] власноручним підписом засвідчила, що вона ознайомлена з повідомленням про скорочення від 18.03.2019 року та штатним розписом (а.с. 21). З тексту повідомлення вбачається, що запропонувати іншу роботи немає можливості в зв`язку з відсутністю вакансій за її фахом. Разом з тим, листом 01-24/402 від 23.04.2019 року відповідач повідомив позивачку [PERSON] про те, що на даний час їй пропонується посада юрисконсульта 1 категорії філії «Автодор № 3» ДП «Донецький облавтодор» з посадовим окладом 7480,00 грн. (а.с. 24-25). Судом встановлено, що інші посади позивачці не пропонувались. Разом з тим, як вбачається з інформації, наданої відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів від 20 вересня 2019 року, на момент вивільнення позивача у період з 18.03.2019 року по 12.08.2019 рік в апараті ДП «Донецький облавтодор» були ще вакантні посади, з якими позивача не було ознайомлено, що підтверджено поясненнями представника відповідача в судовому засіданні. Так, у філії «Автодор № 4» ДП «Донецький облавтодор» в період з 18.03.2019 року по 12.08.2019 року була вакантна посада начальника дільниці, яка вакантна по теперішній час (а.с. 138), в апараті ДП «Доненцький облавтодор» з 18.03.2019 року по 29.03.2019 року була вакантна посада головного інженера ДП «Донецький облавтодор», з 18.03.2019 року по 30.06.2019 року вакантна посада заступника директора з економічних питань, з 18.03.2019 року по 01.04.2019 року - посада інженера виробничо-технічного відділу, з 18.03.2019 року по 12.08.2019 року - посада заступника головного бухгалтера з бухгалтерського обліку, з 18.03.2019 року по 12.08.2019 року - посада начальника відділу безпеки праці, цивільного захисту, механізації та енергозабезпечення (а.с. 153), в філії «Автодор № 1» ДП «Донецький облавтодор» за зазначений період часу були прийняті на вакантні посади інженер 2 кат, майстер, 10 дорожніх робітників, воді, два сторожа (а.с. 160-161), в філії «Автодор № 3» ДП «Донецький облавтодор» заповнювались вакантні посади інженера 1 категорії, провідного бухгалтера, бухгалтера 1 категорії, заступника начальника філії (а.с. 165), у філії «Автодор № 5» в період з 18.03.2019 року по 12.08.2019 року була вакантна посада начальника виробництва (а.с. 166), у філії «Автодор № 6» в зазначений період були заповнені вакантні посад бухгалтера 1 категорії, інженера з охорони праці, лаборанта, водія автотранспортних засобів, машиніста автогрейдера, дорожнього робітника (а.с. 170), у філії «Автодор № 8» за зазначений період були вакантними посади начальника планово-виробничого, інженера з безпеки руху, начальника дільниці, водія АТЗ, дорожнього робітника, майстра , провідного бухгалтера (а.с. 171-174). Матеріали справи не містять доказів того, що позивачу були запропоновані зазначені вакантні посади, доказів того, що жодна з вакантних посад не відповідає фаху та спеціальності позивача, яка має вищу юридичну освіту, має досвід роботи, працювала на підприємстві відповідача не лише на посаді провідного фахівця з договірної роботи юридичного відділу, а й на посаді провідного фахівця з договірної роботи, що вона не може виконувати цю роботу з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Таким чином, в судовому засіданні доведено, що при звільненні позивача з посади провідного фахівця з договірної роботи відповідачем не було дотримано вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки при наявності інших вакантних посад, набору нових працівників не було запропоновано позивачу всі вільні посади, які вона може займати з урахуванням її кваліфікації, освіти, досвіду. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про незаконність звільнення позивача з посади і як наслідок - незаконність наказу № 19-ВК від 12.08.2019 року. Отже, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування вищезазначеного наказу підлягають задоволенню. За ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Відповідно до правових висновків, викладених в Постанові ВСУ від 25.09.2017 року (справа № 223/30/16ц) скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку . Позивачем заявлено позовну вимоги про поновлення її на посаді провідного фахівця з договірної роботи ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як вбачається з матеріалів справи посада, яку обіймала позивач по справі, була видалена, що підтверджено штатним розписом. Враховуючи той факт, що позивачка не може бути поновлена на попередній посаді у зв`язку з її скороченням, суд вважає, що вона підлягає поновленню на роботі на рівнозначній посаді, з урахуванням вимог ст. 49-2 КЗпП України та положень п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року. Такий спосіб захисту порушених прав працівника є ефективним та забезпечує поновлення прав у відповідності до ст. 13 Конвенції. Суд вважає, що вказана процедура поновлення незаконно звільненого працівника на рівнозначній посаді є загальною, тому, приймаючи до уваги той факт, що суд не вправі втручатися в прийняття власником підприємства рішень щодо зміни в організації структури та чисельності працівників, такий спосіб захисту не потребує конкретизації та уточнення у судовому рішення та узгоджується з вищезазначеними нормами права, тобто їм не суперечить. Згідно ст. 235 КЗпП України при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року вимушений прогул працівника має місце при незаконному звільненні або незаконному переведенні, незаконному відстороненні від роботи, невиконанні рішення про поновлення на роботі, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні причин звільнення, яке перешкоджало працевлаштуванню працівника, відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасному укладенні трудового договору. У п. 21 Постанова Пленуму ВСУ № 9 роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приймає до уваги довідку від 21.01.2020 року, згідно якої розмір середньоденної заробітної плати позивача [PERSON] складає 692,45 грн. (а.с. 213). Середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.08.2019 року по 22.01.2020 року (день ухвалення рішення) становить: 692,45 грн. Х 113 робочих днів = 78246,85 грн. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно п. 2 , п.4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, про поновлення на роботі. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 7270,78 грн. та поновлення на роботі. Крім того, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача [PERSON] , які викликані її незаконним звільненням, їй заподіяні моральні страждання, які полягають в тому, що вона втратила нормальних життєві зв`язки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти для себе та своєї малолітньої дитини. При цьому суд, виходячи з характеру, глибини та тривалості заподіяних позивачеві моральних страждань, вимог розумності і справедливості, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 1000 грн. Що стосується вимог про стягнення понесених судових витрат, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 5 Закону «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються у тому числі, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі; За змістом приписів статей 94, 116,117 КЗпП та статей 1,2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону «Про судовий збір» згідно від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюються на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 30.01.2019 року № 910/4518/16. Позивачем було заявлено вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Отже, сплата судового збору передбачена Законом за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За подання до позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менш 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені на суму 78246,85 грн., отже, загальний розмір судового збору повинен складати 782,47 грн., тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., та решту 14,07 грн. (782,47 грн. - 768,40 грн.) необхідно стягнути з відповідача на користь держави. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1536,80 грн. з позовних вимог про поновлення на роботі та про стягнення моральної шкоди. Тобто, всього з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн., на користь держави - 1550,87 грн. (1536,80 грн. + 14,07 грн.). Щодо вимог позивача про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн., то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Але позивачем не надано детального опису робіт, виконаних адвокатом Янюком В.Ю., з зазначенням виду та вартості конкретних робіт, часу, який було витрачено на виконання робіт, надано лише квитанцію від 13.08.2019 року про прийняття від [PERSON] адвокатом Янюком В.Ю. 15000 грн. на підставі договору від 13.08.2019 року та акту виконаних робіт від 13.08.2019 року (а.с. 47); договір про надання правої допомоги (а.с. 42), додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги, який містить лише перелік найменування послуг без конкретизації послуг та зазначення часу, необхідного на їх виконання (а.с. 45) та акт про оплату від 13.08.2019 року, який підтверджує лише оплату гонорару у сумі 15000 грн (а.с. 46). Враховуючи відсутність доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, детального опису робіт, виконаних адвокатом, та їх розрахунку, часу, витраченого на їх виконання, неможливо оцінити реальність адвокатських послуг (їх дійсність та необхідність), а також визначити критерій розумності їхньої вартості, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення на її користь судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial