Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.04.2016 року звернулася до суду з названим позовом, якому вказала, що вона є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Андріївського, 2 с. Руде Село Володарського району Київської області. На даний час в цьому будинку проживає вона, її син [PERSON], її невістка [PERSON] та її двоє онуків: [PERSON], [PERSON]. Відповідач [PERSON], зареєстрована в даному житловому будинку, що знаходиться за адресою: вул. Андріївського, 2, с. Руде Село, Володарського району Київської області. Позивач зазначає, що проживання разом в одному будинку з відповідачем стало неможливим, оскільки вона вживає спиртні напої, вчиняє сварки, бійки, погрожує позбавити позивача життя, поводить себе непристойно. Крім того, позивач зазначає, що неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ та Рудосільської сільської ради зі скаргами на поведінку співмешканки. На звернення позивача добровільно покинути будинок та знайти собі інше місце проживання відповідач відмовляється та продовжує проживати в даному будинку, тому позивач просить суд виселити [PERSON] з вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Андріївського, 2 с. Руде Село Володарського району Київської області, згідно свідоцтва про право власності посвідченого державним нотаріусом Володарської районної державної нотаріальної контори Київської області 07.02.2012 року (а.с.6) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Володарської районної державної нотаріальної контори Київської області (а.с.7). На даний час в будинку проживає позивач, її син [PERSON], відповідач [PERSON], яка є невісткою позивача та її двоє онуків: [PERSON], [PERSON], згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Рудосільської сільської ради 18.02.2016 року №134 (а.с.10). Відповідач [PERSON], зареєстрована в житловому будинку, що знаходиться за адресою: вул. Андріївського, 2, с. Руде Село, Володарського району Київської області. Позивач зазначила, що проживання разом в одному будинку з невісткою стало неможливим, оскільки вона вживає спиртні напої, вчиняє сварки, бійки, погрожує позбавити позивача життя, поводить себе непристойно. Крім того, позивач неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ та Рудосільської сільської ради зі скаргами на поведінку співмешканки, що підтверджується письмовими доказами (а.с.11-12). На звернення позивача добровільно покинути будинок та знайти собі інше місце проживання відповідач відмовляється та продовжує проживати в даному будинку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ст.405 Цивільного кодексу України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Виселення згідно із ч.1 ст.116 ЖК України, може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно Пленуму Верховного Суду України в п.17 Постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того,що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжитті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила ч.1ст. 116 ЖК України, суду не надано. При цьому, позивач [PERSON] не надала суду достатніх та беззаперечних доказів щодо порушення [PERSON] правил співжиття, тому підстав для виселення відповідача за вчинення порушення у суду немає. При цьому суд виходить з наступного. [PERSON] не надала судових рішень про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення конфліктів за місцем проживання, а також не надала доказів вжиття заходів попередження до відповідача з боку співробітників органів внутрішніх справ. В підтвердження протиправної поведінки відповідача, позивач послалася на те, що зверталась до органів внутрішніх справ із заявою від 10 лютого 2016 року за №27. За фактом звернення [PERSON] до правоохоронних органів, не надано висновків про закінчення перевірки за заявою від 10.02.2016 року, з чого вбачається, що в даному випадку мають місце неприязні відносини, які склалися на побутовому рівні. Враховуючи положення ст.116 ЖК України, щодо виселення без надання іншого житла, право позивачки не порушено, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. За правилами ст. 116 ЖК України виселення може мати місце, якщо систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Як встановлено судом при розгляді справи, ніяких заходів запобігання і громадського впливу в даному випадку відносно відповідача не було заподіяно. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на відсутність беззаперечних фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку, встановлюється наявність або відсутність суспільного діяння, винність та протизаконність відповідача, вчинені ним неправомірних дій відносно позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не доведені за їх недостатністю. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Тому, враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed