Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.01.2019 р. звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача, в якому просив суд стягнути з Національного авіаційного університету: заборгованість по заробітній платі за робочий день - 04.09.2018 р. у розмірі 548,89 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплат з дня звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 5242,12 грн.; частину середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за 04.09.2018 р. у розмірі 22,51 грн. за кожен робочий день, починаючи з 05.09.2018 р. по дату винесення рішення про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, наказом ректора Національного авіаційного університету від 04 вересня 2018 р. №751/к, позивача було звільнено, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізації інституту), за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначеним наказом була також передбачена виплата вихідної допомоги, відповідно до ст. 44 КЗпП України та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 7 календарних днів. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Однак, в день звільнення - 04.09.2018 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Як вказує позивач, 11.12.2018 р. він звернувся до відповідача з заявою (вх. №М-403) з проханням надати довідку про виплату при звільненні з наданням інформації про види, суми та дати відповідних виплат, а також з інформуванням відповідача про невиплату заробітної плати за останній робочий день - день звільнення. Так, в наказі про звільнення зазначено строк звільнення - 04.09.2018 р. Працівник вважатиметься звільненим з наступного дня, з якого починається строк звільнення. Виходячи з цього, позивач вважає, що він є звільненим з 05.09.2018 р. У п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом МінПраці, МінЮсту, МінСоцзахисту від 29.07.1993 р. № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Тобто, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває в трудових відносинах з роботодавцем. Як зазначає позивач, протягом робочого дня 04.09.2018 р. у зв`язку з відсутністю наданого роботодавцем робочого місця, він знаходився на території університету, на початку робочого дня надав лікарняні листи начальнику відділу кадрів, отримав наприкінці робочого дня трудову книжку та копію наказу про звільнення. У відповідності до умов контракту між позивачем та відповідачем від 16.05.2015 р. №13К до посадового окладу встановлені надбавки: за вчене звання - 33%, за науковий ступінь - 15%. Крім того, у відповідності до Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 р. № 78, позивач вважає, що йому повинна бути встановлена надбавка за науково-педагогічний стаж у розмірі 30%. Наявність науково-педагогічного стажу понад 20 років підтверджується записами у трудовій книжці. Згідно довідки відповідача № 661/658 від 21.09.2018 р., його середньоденна заробітна плата (посадовий оклад) складає 308,36 грн. Позивач вважає, що його заробітна плата за робочий день 04.09.2018 р. складає: 308,36 грн. х (1+0,33+0,15+0,30) = 548,89 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. При цьому, у відповіді відповідача на звернення позивача від 21.12.2018 р. №06.03/504-ю вказано, що відповідач перерахував 27.09.2018 р. на картковий рахунок позивача страхові виплати по лікарняним листам (за рахунок університету) та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6602,46 грн. Зазначена сума надійшла на його картковий рахунок 28.09.2018 р., тобто затримка виплати з вини відповідача складає 17 робочих днів. Як вказує позивач, станом на день звернення до суду з позовом, він не отримав від відповідача компенсацію за затримку виплат в сумі: 308,36 грн. х 17 робочих днів затримки = 5242,12 грн. Сума за невиплату при звільненні заробітної плати за 04.09.2018 р. позивачем розрахована наступним чином. У вересні 2018 р. було 20 робочих днів. Сума компенсації за невиплачену при звільненні заробітну плату за 04.09.2018 р. становить: 308,36 грн. х 1.46 (коефіцієнт надбавок у контракті) / 20 робочих днів = 22,51 грн. за кожен робочий день, починаючи з 05.09.2018 р. по дату винесення рішення про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Враховуючи викладене, посилаючись на те, що, при його звільненні відповідач був зобов`язаний провести з позивачем повний розрахунок, однак цього не зробив, при цьому, не здійснив виплату належних грошових коштів за останній робочий день (04.09.2018 р.), позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 25.01.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Національного авіаційного університету про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. 20.02.2019 р. до суду від відповідача Національного авіаційного університету надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У поданому відзиві відповідач заперечує наявність заборгованості перед позивачем за 04.09.2018 р., наполягаючи на тому, що вказаний день для позивача не був робочим, згідно з табелем робочого часу він не працював, а тому і заробітна плата у вказаний день йому не нараховувалась. Вся інша заборгованість перед позивачем погашена. Остаточний розрахунок було проведено з позивачем 28.09.2018 р., тобто до дня пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, дії університету повністю відповідають положенням ст. 116 КЗпП України, а вимоги позивача не ґрунтуються на положеннях закону. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлені з пропуском строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, а тому підстав для задоволення позову немає. Ухвалою суду від 21.02.2019 р., призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07.03.2019 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, викладені у відповіді на відзив, наданих письмових поясненнях, та наданих письмових доказах. Представник відповідача в судову засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних та допустимих доказів, якими вони обґрунтовуються, повністю підтримав поданий відзив на позовну заяву та надані письмові пояснення, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані письмові докази, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач, [PERSON] працював на посаді директора Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту в Національному авіаційному університеті, згідно контракту № 13 к від 16.06.2015 р. Відповідно до наказу ректора Національного авіаційного університету від 04.09.2018 р. №751/к, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] у період з 25.07.2018 р. по 03.09.2018 р., скасовано наказ від 26.07.2018 р. №614/к. Звільнено [PERSON] , директора Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту університету 04.09.2018 р. у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізація інституту), п. 1 ст. 40 КЗпП України. Головному бухгалтеру [PERSON] виплатити [PERSON] , за вирахуванням коштів, сплачених відповідно до наказу від 26.07.2018 р. №614/к: компенсацію за невикористані 07 календарних днів щорічної основної відпустки за робочий період з 27.07.2018 р. по 04.09.2018 р.; вихідну допомогу у розмірі місячного середнього заробітку. Начальнику відділу управління персоналом Опанасенко В.В. внести відповідні зміни до трудової книжки та необхідні записи до облікових документів [PERSON] Відповідний запис про звільнення занесений до трудової книжки позивача 04.09.2018 року за наказом ректора Національного авіаційного університету від 04.09.2018 р. №751/к. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»). Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Нормами ст. 47 КЗпП України, встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно статті 116 КЗпП України, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що в день звільнення позивача - 04.09.2018 р., з ним не було проведено повного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2018 р. [PERSON] звернувся до ректора Національного авіаційного університету з заявою, у якій зазначив, що під час його звільнення (наказ ректора НАУ від 04.09.2018 р.) адміністраціє університету, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, в день звільнення не було виплачено всі суми, що повинні були виплачені при звільненні, не повідомлено письмово про нараховані суми. Крім того, не було виплачено заробітну плату у відповідності з умовами контракту за останній робочий день - день звільнення. В зв`язку з чим, позивач просив надіслати йому довідку про виплати при звільненні з наданням інформації про види, суми та дати відповідних виплат. Не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, Національним авіаційним університетом не спростовано. Так, згідно листа ректора Національного авіаційного університету від 21.12.2018 р. №06.03/504-10, позивачу повідомлено наступне. Оскільки частина коштів, які мали бути виплачені [PERSON] при остаточному розрахунку, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України (тимчасова непрацездатність, відповідно до листів обліку тимчасової непрацездатності серія АДІ № 226768 від 25.07.2018 р., серія АДІ № 226808 від 27.08.2018 р.; компенсація невикористаної відпустки) мала бути сплачена за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, університетом 19.09.2018 р. було спрямовано до Правобережного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Заяву-розрахунок за № 661/646, з клопотанням здійснити відповідні виплати. Усього, при проведенні остаточного розрахунку, було нараховано страхові виплати по лікарняним листкам у розмірі 24190 грн. 02 коп. (за рахунок університету - 2950 грн. 00 коп.) та компенсацію за невикористану відпустку за 7 (сім) календарних днів (за рахунок університету - 3652 грн. 46 коп.) з урахуванням всіх обов`язкових платежів. Кошти були перераховані на картковий рахунок позивача, відкритий в АО КБ «Приватбанк» відповідно до платіжної відомості №34 від 27.09.2018 р. у розмірі 6602 грн. 46 коп. та платіжної відомості №35 від 04.10.2018 р. у розмірі 21240 грн. 02 коп. (прим. Кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності) в повному обсязі. Зазначені в листі ректора Національного авіаційного університету від 21.12.2018 р. №06.03/504-10 обставини сторонами не заперечуються. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум в день звільнення. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Спірним в даному випадку є наявність заборгованості з виплати позивачу заробітної плати за 04 вересня 2018 р. Встановлено, що [PERSON] був звільнений з роботи саме 04.09.2018 року. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Отже, якщо в наказі на звільнення зазначено «звільнити 04.09.2018», працівник вважається звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Зазначене підтверджується і п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом від 29.07.1993 № 58, де прямо зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Той факт, що 04.09.2018 р. позивача було звільнено з посади директора Навчально-наукового інституту економіки та менеджменту університету 04.09.2018 р. у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (реорганізація інституту), п. 1 ст. 40 КЗпП України, підтверджується також даними трудової книжки. Так, відповідний запис про звільнення занесений до трудової книжки позивача 04.09.2018 року за наказом ректора Національного авіаційного університету від 04.09.2018 р. №751/к. Надана суду копія табелю обліку робочого часу працівників за вересень 2018 р., у якому відсутність [PERSON] 04.09.2018 р. позначена літерою «І», не може слугувати належним доказом відсутності позивача на робочому місці 04.09.2019 р. Так, облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема, наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», передбачено типову форму № П-5 «Табель обліку використання робочого часу». Відповідно до Наказу № 489, форма табеля носить рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень. За необхідності форма може бути доповнена іншими показниками, необхідними для обліку робочого часу на підприємстві. У табелі має бути відображено фактичну тривалість відпрацьованого робочого часу за кожний робочий день (зміну) за графіком роботи конкретного працівника. Так, у колонці «Відпрацьовано годин, всього, з них вихідні, святкові» відображається кількість годин, відпрацьованих у вихідні, святкові та неробочі дні. Посилання представника відповідача на те, що вказаний день для позивача не був робочим, згідно з табелем робочого часу він не працював, а тому і заробітна плата у вказаний день йому не нараховувалась, належними доказами не підтверджується. Зокрема, представником відповідача не надано суду затвердженого графіку роботи для позивача, відповідно акту про відмову позивача надавати пояснення про відсутність на робочому місці, тощо, які б підтверджували даний факт. Відповідно до пояснень позивача, він 04.09.2018 р. знаходився на території університету, на початку робочого дня надав лікарняні листки начальнику відділу кадрів, отримав наприкінці робочого дня трудову книжку та копію наказу про звільнення. Крім того, протягом робочого дня 04.09.2018 р. він займався науковою діяльністю. Таким чином, суд критично відноситься до пояснень сторони відповідача і вважає необхідним стягнути з Національного авіаційного університету на користь позивача заборгованість із заробітної плати за останній робочий день 04 вересня 2018 року. Визначаючи розмір заборгованості, суд виходить заступного. Згідно довідки про доходи, виданої [PERSON] Національним авіаційним університетом 21.09.2018 р. № 661/658, середньоденна заробітна плата позивача складає 308 грн. 36 коп. Таким чином, саме в такому розмірі підлягає стягненню з відповідача заборгованість із заробітної плати на користь позивача за останній робочий день - 04.09.2018 р. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить відмовити у задоволенні таких вимог посилаючись на пропущення позивачем строку звернення до суду із відповідними позовними вимогами, що передбачені ст. 233 КЗпП України, отже відповідач просить суд застосувати до вказаних позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. З такою позицією сторони відповідача суд не погоджується, з наступних підстав. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Вимога про оплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка надає позивачу право звернутись до суду з відповідним позовом без обмеження будь-яким строком, адже ст. 117 КЗпП України встановлено відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з метою компенсації працівнику втрат від неотримання заробітної плати. Таким чином, враховуючи, що суд прийшов до висновку про невиплату працівнику всіх належних до виплати сум в день звільнення та необхідність стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в межах заявлених позовних вимог) є законними. Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, приймаючи до уваги вказані положення чинного законодавства та факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 05 вересня 2018 року. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами), середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача, згідно довідки про доходи №661/658 від 21.09.2018 р., виданої Національним авіаційним університетом становить 308 грн. 36 коп. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день виплати позивачу по лікарняним листам та компенсації за невикористану відпустку, - за період з 05.09.2018 р. по 27.09.2018 р. складає 5242,12 грн. (17 днів х 308,36 грн. середньоденного заробітку). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача частини середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за 04.09.2018 р. у розмірі 22,51 грн. за кожен робочий день, починаючи з 05.09.2018 р. по дату винесення рішення про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, з позивачем не було проведено розрахунку по заробітній платі за останній робочий день - 04.09.2018 р. Враховуючи, що суму заборгованості перед [PERSON] по лікарняним листам та компенсацію за невикористану відпуску, відповідач погасив лише 28.09.2018 року, а заборгованість за останній робочий день позивача - 04.09.2018 р., досі не погашена, суд вважає необхідним задовольнити вимоги про стягнення середнього заробітку при звільненні за період з 05.05.2018 р. по день ухвалення рішення. За таких обставин стягненню з Національного авіаційного університету на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 вересня 2018 року по 20 травня 2019 року (день винесення рішення). Виходячи з п`ятиденного робочого тижня за період з 05.09.2018 року по 20.05.2019 року була така кількість робочих днів: вересень 2018 року - 18 днів; жовтень 2018 року - 22 дні; листопад 2018 року - 22 дні; грудень 2018 року - 20 днів; січень 2019 року - 21 день; лютий 2019 року - 20 днів; березень 2019 року - 20 днів; квітень 2019 року - 20 днів; травень 2019 року - 13 днів. А всього за цей період було 176 робочих днів. Сума компенсації за невиплачену при звільненні заробітну плату за 04.09.2018 р. розрахована позивачем та становить: 308,36 грн. х 1.46 (коефіцієнт надбавок у контракті) / 20 робочих днів (вересень 2018 року) = 22,51 грн. за кожен робочий день. Слід зазначити, що, як вказав Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1638цс17, - у разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить: 176 р.д. (з 05.09.2018 р. по 20.5.2019 р.) х 22,51 грн. за кожний робочий день = 3961,76 грн. Отже, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню, а саме з Національного авіаційного університету на користь позивача слід стягнути: заборгованість по заробітній платі за останній робочий день 04.09.2018 р. - 308,36 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку по заробітній платі - за період з 05.09.2018 р. по 27.09.2018 р. - 5242,12 грн.; середній заробіток позивача за час затримки розрахунку за період з 05.09.2018 р. по 20.05.2019 р. - 3961,76 грн., а всього - 9512,24 грн. Судовий збір в сумі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви звільнений від його сплати на підставі закону.

Outcome: partial