Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.08.2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди в звязку з нещасним випадком на виробництві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві відповідача. Під час роботи на підприємстві 08.08.2001 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого його було травмовано, що підтверджується Актом про нещасний випадок за формою Н-1 та актом розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 12.08.2001 року. В подальшому МСЕК йому було встановлено 25% втрати професійної працездатності. Внаслідок травми відбулося ушкодження його здоровя, в звязку з чим йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він протягом тривалого часу постійно перебуває у хворобливому стані, стан здоровя погіршується, він постійно вимушений проходити курсу лікування, йому доводиться докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Внаслідок травми у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності через каліцтво. Через отриману травму він має постійні головні болі, запаморочення, втомлюваність, поганий сон. Тривале лікування позначилося на його загальному стані, він знаходиться в подавленому стані, змінився звичайний уклад його життя. Моральну шкоду, яка була йому завдана внаслідок нещасного випадку на виробництві, позивач оцінює в 45000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем по справі перебував в трудових відносинах з 11.11.1997 року по 17.09.2013 року та з 20.10.2014 року по 10.04.2016 року, був звільнений в звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-6). 08.08.2001 року піч час виконання трудових обовязків на підприємстві з ним стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується Актом про нещасний випадок за формою Н-1 від 12.08.2001 року (а.с. 7-8). Внаслідок травми отримав СЧМТ, струс головного мозку, забиту рану голови, забій та садни грудної клітини, садни ліктьового суглобу. Проходив лікування в травматологічному відділенні Димитрівської ЦМЛ з 08.08.2001 року по 23.08.2001 року (а.с. 15). В подальшому проходив лікування в 2013, 2016, 2017 роках (а.с. 11-14). 27.08.2012 року позивачу вперше було встановлено МСЕК 25% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом 08.08.2001 року (а.с. 9, 10, 29). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України Про охорону праці, а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоровя або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обов»язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до травмування позивача, яке мало місце 08.08.2001 року, висновком МСЕК від 27.08.2012 року йому вперше було встановлено 25% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва від 08.08.2001 року. В звязку з цим 31.08.2017 року позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обовязку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами статті 237-1 КЗпП України. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що в звязку з нещасним випадком на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, був здоровою працездатною людиною, втратив 25% професійної працездатності в звязку з травмою. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому відношенні, громадянина. Вищезазначене законодавство, а також розяснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» повязують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих звязків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідок МСЕК, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, розясненням Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на її відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме те, що професійна працездатність позивача в звязку з нещасним випадком на виробництві втрачена на 25%. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 12500 грн. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial