Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач 25.02.2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та відповідач [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані відповідачі, які з 2006 не проживають за вказаною адресою без поважних причин. Вона сплачує всі витрати, пов`язані з утриманням будинку і немає можливість отримати субсидію. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.03.2018 року відкрито провадження по справі та розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] , належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідачів з дотриманням вимог, встановлених законом. Дослідивши інші докази, судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва №15286 про право власності на житло, виданого 21.12.1999 року Службою приватизації державного житлового фонду державної холдингової компанії «Селидіввугілля», зареєстрованого за №3266. Згідно інформаційних довідок, виданих Відділом реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради від 14.03.2019 року №08-4/365, №08-4/366, [PERSON] , 1985 року народження, і [PERSON] , 1979 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 24.09.2004 року по теперішній час. Відповідно до акту від 05.11.2018 р., складеному головою ОСББ Волковою Т.Є. в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] перевіркою встановлено, що за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , 1985 року народження, і [PERSON] , 1979 року народження, не проживають з 2006 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем (правова позиція Верховного суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] є спільним власником квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , а тому на нього не розповсюджується норми ст. 391 ЦК України, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають. Суд звертає увагу, що позивачем в частині позовних вимог про визнання втративши право користування житловим приміщенням одного із власника квартири неправильно обрано спосіб захисту і в даному випадку відмова у наданні субсидії є підставою для оскарження дій органу, який прийняв відповідне рішення, в порядку передбаченому законодавством. Вирішуючи питання щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України докази та оцінивши їх у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач без поважних причин понад один рік відсутній за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial