Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 червня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду з позовами до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітніх дітей. Ухвалю суду від 27 липня 2016 року вказані позови були обєднані в одне провадження. В позові позивач вказала, що шлюб з відповідачем вона уклала 28 серпня 1993 року у виконавчому комітеті Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис № 7. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відносини з відповідачем не склалися через негативне та агресивне ставлення з боку відповідача та безвідповідальність до сім»ї. З цих підстав просила шлюб розірвати, а неповнолітніх дітей залишити проживати із нею, на утримання яких стягувати з відповідача [PERSON] грошові кошти (аліменти) у розмірі по 100 грн. на кожну дитину щомісяця. Після розірвання шлюбу залишити прізвище «Рогожа». В судове засідання позивач не зявилася, надавши до суду письмову заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, розглянувши справу без неї. Вказала також про свою згоду на заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, а тому суд вважає можливим розглянути вказану справу без участі позивача. Відповідач [PERSON] 27 липня, 25 жовтня та 24 листопада 2016 року в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неприбуття відповідач не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без нього не надав, тому суд відповідно до ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. При цьому, у звязку з неявкою сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснюється. Суд, дослідивши докази, що є у справі, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони у справ перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 28 серпня 1993 року у виконавчому комітеті Лабушненської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис №7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії ІІІ-ЖД №369684, виданим 28 серпня 1993 року Лабушненською сільською радою Кодимського району Одеської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають із позивачем [PERSON] та перебувають на її утриманні. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача, викладених у позовній заяві, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд приходить до такого висновку. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В даний час сторони проживають окремо, не спілкуються, діти перебувають на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не має постійного заробітку (доходу), у звязку з цим суд вважає можливим визначити аліменти у твердій грошовій сумі у заявленому позивачем розмірі. Стосовно місця проживання неповнолітніх дітей, суд приходить до такого висновку. Позивач просить залишити дітей з нею, що не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved