Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.06.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.04.2017 року. Після придбання будинку позивач виявив, що в ньому зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які не є членами сім'ї позивача. Відповідачі фактично за місцем реєстрації не проживають, не сплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть витрат по утриманню будинку та не приймають участь в спільному побуті. Відповідачі не бажають в добровільному порядку знятися з реєстрації, позивач як власник нерухомості бажає розпорядитися своєю власністю, проте реєстрація відповідачів перешкоджає йому в реалізації його права щодо користування та розпорядження належним йому житлом, у зв'язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання повторно не з'явилися, будучи, в порядку визначеному ст.74 ЦПК України, належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним Кодексом України щодо захисту права власності та Житловим Кодексом України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 26.04.2017 року за реєстровим №474 (а.с.3-4). Відповідно до відомостей домової книги за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Згідно акту засвідчення відсутності за місцем проживання від 25.05.2017 року в будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не проживають понад три роки (а.с.7). Договір про користування даним житловим приміщенням відповідачі з позивачем не укладали. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма закону щодо користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. В судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідними доказами, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають в [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим вони підлягають визнанню такими, що втратили право користування зазначеною квартирою. Враховуючи те, що факт непроживання відповідачів за місцем своєї реєстрації понад 1 рік встановлений, а визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням має для позивача як власника житла важливе юридичне значення та даний факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З огляду на вказане положення суд приходить до висновку про стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 640,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved