Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , 15.10.2019 року, звернулася до суду із позовною заявою до Авдіївського МВ\~ДВС Східного\~міжрегіонального управління\~юстиції (м.\~Харків) про зняття арешту з нерухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.09.2019 року під час укладання договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , їй стало відомо, що на зазначену квартиру згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт, який було зареєстровано в реєстрі 08.08.2005 року Авдіївською нотаріальною конторою за № 2264845 на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Авдіївського міського управління юстиції Донецької області б/н від 07.08.2003 року. Згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником квартири, на яку накладено арешт зазначено її сина [PERSON] . Натомість на теперішній час вищевказана квартира належить на праві власності їй та її донці [PERSON] . Крім того і на момент внесення відомостей до єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна [PERSON] вже не був власником 1/4 вищевказаної квартири, оскільки подарував свою частку позивачу, про що свідчить договір дарування посвідчений 17.03.2004 року приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу. Відповідач відмовляє у знятті арешту з нерухомого майна посилаючись на відсутність правових підстав. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд зняти арешт з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований 08 серпня 2005 року за № 2264845 Авдіївською державною нотаріальною конторою на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Авдіївського міського управління юстиції Донецької області б/н від 07.08.2003 року. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17.10.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.11.2019 року витребувано з Авдіївського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області наявну інформацію по виконавчому провадженню (сторони виконавчого провадження, їх контактна інформація, рішення за яким здійснювалося стягнення, тощо), в якому на підставі постанови ВДВС Авдіївського міського управління юстиції № б/н від 07.08.2003 року накладено арешт на 1/4 частку квартири, за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] (додаткові відомості з реєстру Архівний номер: 5756949DONETSK801, архівна дата 23.12.2003, дата виникнення: 07.08.2003, № реєстру: 387655-88, внутр. № 95015838DF43D30244F). Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20.01.2019 року витребувано у державного нотаріусу Першої Селидівської державної нотаріальної контори інформаційні довідки зі Спадкового реєстру щодо наявності чи то відсутності спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Авдіївського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що згідно розділу 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік. Раніше постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не вносились за допомогою єдиних державних реєстрів та їм не присвоювалися номера виконавчого провадження, який відображено в АСВП. Таким чином відділ не має можливості надати інформацію щодо виконавчого провадження за яким була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошена заборона на його відчуження. Станом на 13 січня 2020 року відкритих виконавчих проваджень за якими боржником є [PERSON] на виконанні не перебуває. Крім того, у реєстрі АСВП, Електронному архіві та Спецпідрозділі відсутня інформація щодо виконавчих проваджень стосовно [PERSON] . В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та погоджується з позовними вимогами у повному обсязі. Вирішуючи питання про предметну підсудність справи суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 22 квітня 2019 року в справі № 661/624/16-ц, зазначила, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому ЦПК України щодо оскарження дій державного виконавця. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 640/7794/16-ц та від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що вищевказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив на позовну заяву та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~15\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 179858166 від 05.09.2019 року, квартира що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] 1/4 частки, [PERSON] 1/2 частки, [PERSON] 1/4 частки, [PERSON] 1/4 частки. Згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт, який було зареєстровано в реєстрі 08.08.2005 року Авдіївською нотаріальною конторою за № 2264845 на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Авдіївського міського управління юстиції Донецької області б/н від 07.08.2003 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.12.1997 року, виданого виконавчим комітетом Авдіївської міської ради, 1/2 частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.03.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори Лук`янець Л.В., [PERSON] набула право власності 1/4 частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер, [INFO] . Відповідно до договору дарування 1/4 частки квартири, посвідченого 17.03.2004 року приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу Малімон А.О., [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві власності 1/4 /4 частка квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 30.03.2007 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 821. Згідно листа Авдіївського МВ ДВС ГТУЮ в Донецькій області № 14.23-20-3259 від 19.09.2019 року [PERSON] роз`яснено, що у відділу державної виконавчої служби відсутні правові підстави для зняття арешту з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційних довідок № 59206390 та № 59206407 від 29.01.2020 року, виданих Першою Селидівською державною нотаріальною конторою, згідно даних зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] не заводилось, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Згідно даних інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) заповітів від імені [PERSON] не посвідчувалося. Згідно зі ст. 55 Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (в\~редакції Закону\~№ 606-XIV\~від 21.04.1999\~року,\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин) державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~57\~вищевказаного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арештна майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції\~Закону №\~606-XIV\~від 21.04.1999\~року,\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Відповідно до ч. 4 ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (в редакції Закону від 2\~червня 2016\~року №\~1404-VIII ) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~ 60\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (в редакції\~Закону №\~606-XIV\~від 21.04.1999\~року) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 59 Закону України\~«Про виконавче\~провадження» в редакції Закону від 2\~червня 2016\~року №\~1404-VIII . Частиною 5 ст.\~60\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (в редакції\~Закону №\~606-XIV\~від 21.04.1999\~року) у всіх інших випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналогічна норма міститься в ч. 5 ст. 59 Закону України\~«Про виконавче\~провадження» в редакції Закону від 2\~червня 2016\~року №\~1404-VIII . Згідно зі ст. 55 Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (в\~редакції Закону\~№ 606-XIV\~від 21.04.1999\~року) державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~57\~вказаного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арештна майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Пунктом 2\~постанови Пленуму\~ВССУ з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ №\~5\~від 03.06.2016\~року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України,держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Слід також зауважити, що в своїй постанові від 07.02.2018 року в справі № 522/11850/15-ц, Верховний суд звернув увагу на те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124\~Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За таких підстав розгляд скарги на рішення державного виконавця у позовному провадженні само по собі не є підставою для скасування правильного по суті рішення, та не є законним обґрунтуванням відмови у захисті порушеного права. Таким чином враховуючи те, що позивач є співвласником квартири, на яку накладено арешт в межах виконавчого провадження, по якому вона не є стороною та зважаючи, що в Авдіївському МВ ДВС Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) виконавчі провадження відносно [PERSON] , на майно якого 07.08.2003 року і накладався арешт, наразі арешт майна позивача є безпідставним та порушує цивільні права позивача щодо реалізації права власності належного йому майна, а тому позов в частині скасування арешту на майно позивача, накладеного в рамках вищевказаного виконавчого провадження є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved