Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 січня 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 06 травня 2006 року уклала з відповідачем шлюб. Від шлюбу мають малолітніх: [PERSON], народження [INFO] року та [PERSON] народження [INFO] року. Спільне життя з відповідачем не склалось у зв'язку з нехтуванням відповідача цінностями, постійне зловживання алкогольними напоями, що призвело до припинення шлюбних відносин. Спільне господарство сторонами не ведеться. Позивач уважає збереження шлюбу неможливим та просить його розірвати, дітей залишити проживати з ним. У судове засідання позивач не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений у встановлений законом спосіб. У заяві на адресу суду позивач просить справу слухати в його відсутність, позов підтримує. У судовому засіданні відповідач позов визнав, проти його задоволення не заперечує. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: Сторони знаходяться у шлюбі, зареєстрованому 06 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 31, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 5 ). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей [PERSON], народження [INFO] року та [PERSON], народження [INFO] року, які проживають разом зі своєю матір'ю [PERSON] (а.с. 6 ). Спільне життя сторін не склалось у зв'язку з погіршенням сімейних відносин, різні погляди на шлюб та сім'ю, що призвело до припинення подружніх відносин та окремого проживання сторін. У позивача склалась нова сім'я. За змістом положень ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З огляду на викладене, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що примирення між подружжям неможливе, подальше збереження сім'ї суперечитиме інтересам обох сторін та їх дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Позовні вимоги у частині залишення малолітніх дітей проживати разом із матір'ю [PERSON] задоволенню не підлягають. Так, приписами частини 1 статті 160 та частиною 1 статті 161 СК, установлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У зв'язку із відсутністю спору між сторонами стосовно місця проживання їх малолітніх дітей у задоволенні позову в частині визначення місця проживання дітей необхідно відмовити. Приписами ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), установлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial