Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.09.2014 року звернулася до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], в якому просила суд: розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 02.02.2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 13; відновити їй після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище «[PERSON]»; залишити проживати з нею після розірвання шлюбу неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову і до [INFO], тобто до досягнення повноліття сином [PERSON]. В ході попереднього судового засідання позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги в частині стягнення аліментів та просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до [INFO], тобто до досягнення повноліття сином [PERSON]. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача, з урахуванням уточнень, визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Судом в ході судового розгляду справи були досліджені: - свідоцтво про одруження, серії [NUMBER] від 02.02.2005 р., згідно якого 02.02.2005 року відділом актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області було зареєстроване одруження між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 13, після одруження чоловікові та дружині були присвоєні прізвища «[PERSON]»; - копія свідоцтва про народження сина [PERSON], [INFO], серії [NUMBER] від 25.02.2005 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, в якому матір`ю дитини вказана позивач по справі, а батьком - відповідач; - копія паспорту громадянина України на ім'я позивача [PERSON], [INFO],серії [NUMBER], виданого Ренійським РВ ГУМВС України в Одеській області 25.06.2010 р, з поміткою про реєстрацію шлюбу; - довідка виконавчого комітету Ренійської міської ради № 2206/1 від 23.09.2014 р.,яка видана [PERSON], зареєстрованій [ADDRESS] про те, що до складу її сім`ї входить син [PERSON], 2005 року народження. Також в ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому вказала, що 02.02.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, актовий запис № 13. Під час сумісного проживання у сторін часто виникали сварки та бійки, оскільки відповідач зловживав спиртними напоями, в результаті чого вони перестали розуміти один одного, в них з'явилися різні погляди на життя та ведення спільного господарства. Відповідач ніде не працював та не хотів влаштовуватися на роботу, тому весь тягар забезпечення родини лягав на плечі позивача. З 2009 року сторони сумісно не проживають. На думку позивача, подальше сімейне життя та збереження шлюбу неможливе, у зв'язку з чим строк для примирення просить не надавати. Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. В позові також вказано, що після розпаду родини в 2009 році відповідач лише один раз надав позивачеві матеріальну допомогу - одів дитину перед школою, після цього матеріальну допомогу на утримання сина відповідач добровільно не надає, в житті сім`ї участі не приймає. Означена обставина ставить позивача у тяжке матеріальне положення, оскільки позивач хоч і працює, однак розмір її заробітної плати в місяць невеликий приблизно 950-1000 грн. Позивач вважає, що оскільки відповідачем у добровільному порядку матеріальна допомога на утримання сина не надається, відповідач ніде не працює, то з нього необхідно стягнути аліменти у твердій грошовій сумі до досягнення сином повноліття. На думку позивача, такий розмір аліментів забезпечить стабільність в утриманні їхнього сина та надасть можливість уникнути ускладнень при визначенні розміру аліментів, що підлягають вподальшому сплаті, також буде дотриманий принцип співмірності отримуваної дитиною матеріальної допомоги з можливостями платника аліментів. В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні всіх її позовних вимог за наведеними в позові обставинами та мотивами, додатково пояснивши, що на теперішній час у неї фактично склалася нова родина, тому збереження сім`ї з відповідачем та відновлення стосунків неможливі, враховуючи ці обставини, строк для примирення позивач просила суд не надавати. Також позивач просила не стягувати з відповідача на її користь судові витрати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, пояснивши, що дійсно з осені 2009 року вони з позивачем сумісно не проживають, сумісне господарство не ведуть. Не заперечуючи мотивів розпаду сім`ї, наведених позивачем, також зауважує, на те, що дружина в період сумісного життя мало приділяла уваги родині, пізно приходила з роботи, тому є і її доля вини в розпаді сім`ї. Заходів щодо примирення, по поясненням відповідача, з часу розлучення вони з дружиною не приймали. Поновити шлюбні стосунки неможливо, тому шлюб необхідно розірвати. На теперішній час, зі слів відповідача, він ніде не працює, на обліку у центрі зайнятості не перебуває, інвалідності не має, проживає разом із матір'ю, яка являється пенсіонеркою, розмір пенсії матері невеликий та складає приблизно 1000 грн. на місяць, іншої родини та дітей відповідач також не має. У зв`язку з скрутним матеріальним становищем, добровільно коштів на утримання сина він дружині не надає, має намір працевлаштуватися та в залежності від заробітної плати, згоден платити аліменти. Проти того, щоб дитина залишилася проживати разом з позивачем після розірвання шлюбу відповідач не заперечує. Вивчивши матеріали справи, надані документи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен з подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення ( ст.112 СК України). Встановивши обставини припинення шлюбних відносин сторін, фактичні взаємини подружжя, відсутність вільної згоди на шлюб зі сторони подружжя, суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, оскільки вони вже тривалий час сумісно не проживають, припинили шлюбні стосунки і ведення спільного господарства. Як випливає із ситуації, яка склалася, між позивачем і відповідачем втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу, крім того, позивач на теперішній час вже має нову родину. За таких обставин шлюб сторін існує суто формально і підлягає розірванню. Приходячи до такого висновку, суд враховує фактичні обставини справи та інтереси кожного з подружжя, а також їх неповнолітньої дитини. Застосування заходів щодо примирення подружжя при даних обставинах, суд вважає недоцільним, оскільки ні позивач, ні відповідач зацікавленості в збереженні сім`ї не проявили, якихось заходів щодо примирення чи збереження сім`ї не приймали, обидва згодні на розірвання шлюбу. Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу і надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки заявлена вимога позивача про відновлення дошлюбного прізвища не суперечить діючому законодавству, суд задовольняє її та вважає за можливе відновити позивачу її дошлюбне прізвище «[PERSON]». Враховуючи означені вимоги діючого законодавства, встановлені обставини справи на момент розірвання шлюбу, а також те, що батьки дитини проживають окремо, суд визначає, що за домовленістю позивача та відповідача неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], треба залишити проживати разом із матір`ю [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Ст. 115 цього ж Кодексу передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності в Україні з 27.09.1991 року, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. Відповідно до ст.9 Конституції України означена Конвенція є складовою національного законодавства. Згідно зі ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 СК України також встановлює обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов'язок покладений як на матір дитини, так і на батька. Означений обов'язок є особистим і індивідуальним для кожного з батьків. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов`язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на її утримання. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Оскільки відповідачем в добровільному порядку матеріальна допомога позивачу на утримання їх сумісного сина не надається, а домовленість про способи надання утримання між сторонами не досягнута, то суд, враховуючи обставини справи, матеріальне положення сторін, а також інтереси неповнолітньої дитини сторін, задовольняє позовні вимоги позивача в повному обсязі та стягує з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. щомісячно на утримання їхнього сина [PERSON] до досягнення ним повноліття. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому, враховуючи те, що позивачем позов до суду пред'явлено 24.09.2014 року, аліменти з відповідача слід присудити з зазначеної дати.

Outcome: approved