Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач 21.07.2011 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівний комбінат» та просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову відзначено, що [PERSON] 01.04.2005 року уклала з ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» договір №11/7 про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків. Відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, адже квартира не була передана позивачу, хоча будинок введений в експлуатацію. Тому, позивач вирішила скористатися своїми конституційним правом та звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Справа надійшла до провадження судді Турецького О.С. та ухвалою суду від 22.07.2011 року провадження у справі відкрите (т. а.с.12). До суду надійшла позовна заява третьої особи [PERSON] до [PERSON] , Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівний комбінат», за участі третіх осіб [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Білдінг Групп» про визнання договору недійсним (т.1 а.с.231-233). Ухвалою суду від 19.03.2014 року позов [PERSON] було прийнято до спільного розгляду у справі за позовом [PERSON] (т.1 а.с.241). У зв`язку з закінченням повноважень судді Турецького О.С., по справі було проведено повторний автоматизований розподіл, я результаті якого справа надійшла до провадження судді Єршовій Л.С. та ухвалою якої від 09.02.2015 року була прийнята до провадження (т.2 а.с.42). Ухвалою судді Єршової Л.С. від 25.08.2015 року позовну заяву [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівний комбінат», третя особа: [PERSON] , [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Білдінг Групп» про визнання права власності на квартиру та позов третьої особи [PERSON] до [PERSON] , Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівний комбінат», за участі третіх осіб [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Білдінг Групп» про визнання договору недійсним залишено без розгляду (т.2 а.с.69-70). [PERSON] не погодилась з ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2015 року та подала 24.01.2017 року апеляційну скаргу на ухвалу\~про залишення\~позову [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівний комбінат», третя особа: [PERSON] , [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Білдінг Групп» про визнання права власності на квартиру без розгляду (т. 2 а.с.77). В результаті розгляду апеляційної скарги ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.03.2017 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2015 року скасовано в частині залишення без розгляду позову [PERSON] , справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, в іншій частині ухвалу залишено без змін (т. 2 а.с.106-108). Справа повернулася до Приморського районного суду м. Одеси та була передана головуючому Загороднюку В.І. ухвалою якого від 12.05.2017 року справа була прийнята до свого провадження (т.2 а.с.113). На підставі розпорядження керівника апарату суду №726/19 від 04.02.2019 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. (т.2 а.с.204). Ухвалою суду від 11.02.2019 року справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я. та призначена до розгляду в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого засідання на 27.03.2019 року (т. 2 а.с.206). У підготовчому засіданні 27.03.2019 року у зв`язку з неявкою відповідачів, розгляд справи було відкладено на 25.04.2019 року. Ухвалою суду від 25.04.2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 11.06.2019 року. У судове засідання 11.06.2019 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 04.07.2019 року, у зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи. У судове засідання 04.07.2019 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд враховує норми ЦПК України та вимоги закону й висновки ЕСПЛ щодо дотримання розумних строків розгляду справи. У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Точкою відліку переважно є момент звернення до національного суду з позовом, хоча цей момент може настати і раніше, наприклад, якщо судовому розгляду має передувати попередній обов`язковий розгляд справи адміністративним (виконавчим) органом (рішення у справі «Еркнер і Гофауер проти Австрії»). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). З урахуванням викладеного, зважаючи на положення ч.1 ст. 223 ЦПК України та тривалі строки розгляду даної справи (із 2011 року), суд вважає за можливим розглянути справу по суті на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за відсутності сторін та учасників розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01 квітня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Одеський домобудівний комбінат» та [PERSON] було укладено Договір №11/7 про співпрацю по інвестуванню будівництва житлового будинку. Згідно п. 2.1.1 вказаного Договору, інвестор зобов`язалася протягом одного банківського дня з моменту підписання даного Договору здійснити інвестування будівництва 1-кімнатної квартири [ADDRESS] на суму 84\~481,00 грн. Згідно п. 2.1.2 Договору здійснювати подальше інвестування будівництва 1-кімнатної квартири [ADDRESS] з останнім строком: в 3-му кварталі 2006 року на суму, що відповідає вартості 4,33 м.кв. Позивач [PERSON] виконала взяті на себе зобов`язання, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру (т.1 а.с.9). Згідно п. 2.2.2 Договору №11/7 після вводу в експлуатацію житлового будинку будівничий [ADDRESS] передати у власність «Інвестору» 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] загальною [ADDRESS] , [ADDRESS] парадній вказаного [ADDRESS] . [PERSON] вказує, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань. 02.02.2010 року було складено Акт про готовність об`єкта (10-ти поверховий будинок за адресою: [ADDRESS] ) до експлуатації №1895 (т.1 а.с.133). З свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , вбачається, що власником квартири [ADDRESS] з 21.03.2011 року була [PERSON] (т.2 а.с.143). [PERSON] стала власником квартири на підставі укладеного 13.12.2005 року договору №7/11 про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків з Дочірнім підприємством «Жилстрой» (т.2 а.с.144) та відповідного акту приймання-передачі (т.2 а.с.147). З витягу №30837332 КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» вбачається, що квартира [ADDRESS] належить (станом на 03.08.2011 року) [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2011 року (т.1 а.с.46), що був укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.47). Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Більше того, між сторонами справи, а саме позивачем та ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» виникли договірні правовідносини. Зобов`язальному праву виділена книга 5 Цивільного кодексу України. Відтак, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що становлено ч. 1 ст. 509 ЦК України. Частиною 1 ст. 626 ЦК України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З матеріалів справи встановлено, що ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» не виконав взяті на себе зобов`язання згідно договору, укладеного з [PERSON] . Згідно п. 3.1.Договору №11/7 за не виконання або неналежне виконання обов`язків по даному Договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. Суд застосовує загальні норми відповідальності, адже договором укладеним між сторонами, не передбачено спеціальної відповідальності. Наслідки порушення зобов`язання закріплені ч. 1 ст. 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Визнання права власності на майно не є наслідком невиконання зобов`язання, зокрема договору купівлі-продажу. Частиною 1 ст. 662 ЦК України закріплений обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред`явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу (ст. 665 ЦК України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 620 ЦК України у разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов про визнання права власності не може бути подано особою, яка не є власником майна та наслідок невиконання умов договору не може бути визнання права власності на предмет договору, тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed