Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Турченка С.П. звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 23 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на [PERSON], укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 4027. Згідно п.1.1 договору позики, відповідач - позичальник, позичила у позивача - позикодавця, гроші в сумі 35000,00 грн. За користування цими коштами позикодавець зобов'язалася сплачувати йому проценти щомісячно 5250,00 гривень із розрахунку 0,5% в день від суми позики. Строк повернення позики встановлений до 23 червня 2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між позивачем та відповідачем 23 грудня 2015 року було укладено договір застави транспортного засобу за р.№4028, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. В порушення взятих на себе зобов'язань за договором відповідач не повернула позичені гроші у строк до 23 червня 2016року. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року у справі №591/5068/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 35000,00 грн., сума процентів за користування позикою 64150 грн., інфляційні збитки 1719,66 грн., 3% річних 1498,71 грн., а всього кошти у сумі 102367,37 грн. Вказаний розмір заборгованості стягнуто станом на 28 листопада 2017 року згідно поданої заяви про збільшення позовних вимог. На цей час відповідач продовжує порушувати зобов'язання за договором позики, і заборгованість визначену судовим рішенням не сплатила, щомісячний платіж за користування позикою в сумі 5250,00 гривень також не сплачує. У зв'язку з цим за період з 28 листопада 2018 року по 12 липня 2018 року з відповідача на користь позивача має бути стягнуто кошти в загальній сумі 42093,64 гривень, що складається з суми нарахованих процентів за користування позикою, інфляційних витрат позивача та трьох відсотків річних. Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з відповідача на свою користь суму коштів у розмірі 42093,64 грн., з яких: сума процентів за користування позикою - 39 550,00 грн., інфляційні збитки - 1893,50 грн. та 3% річних - 650,14 грн., а також суму сплаченого судового збору в сумі 704,80 грн. та 1600, 00 грн. витрат на оплату правничої допомоги. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 липня 2018 року відкрите провадження у справі за вказаною позовною заявою, та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 19 вересня 2018 року на 10 год.00 хв. 19 вересня 2018 року розгляд справи відкладено на 06 листопада 2018 року о 10 год. 00 хв. у зв'язку з клопотанням представника відповідача. 08 жовтня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON]- адвоката [PERSON], в якому зазначає, що відповідач позов визнає частково, а саме суму інфляційних збитків та 3% річних, та заперечує щодо стягнення суми процентів за користування позикою. Так зазначає, що в позові зазначено про те, що відповідач продовжує порушувати зобов'язання по договору позики, заборгованість визначену судовим рішенням не сплатила, щомісячний платіж за користування позикою в сумі 5250 грн. також не сплачує. Однак, відповідно до ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2018 року про розстрочку рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року та постанови апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року у справі №591/5068/16-ц щомісячний платіж складав 8740,00 грн. Постановою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року ухвала Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2018 року була скасована. Разом з тим, відповідно до довідки Приватного виконавця Мукореза О.Л. №932 від 04 вересня 2018 року станом на 04 вересня 2018 року відповідачем було сплачено за рішенням суду 37 000,00 грн. Таким чином до скасування ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2018 року про розстрочку, відповідач її сумлінно виконувала. 10 вересня 2018 року відповідач сплатила за рішенням суду ще 40000,00 грн. Станом на 04 жовтня 2018 року заборгованість за рішенням суду складає 37600,00 грн. До 06 листопада 2018 року відповідач має намір повністю сплатити борг за рішенням суду. Щодо нарахування позивачем процентів за користування позикою зазначає, що відповідно до п. 1.2. Договору позики, укладеного позивачем та відповідачем, зазначену суму позики відповідач зобов'язувалась повернути в строк до 23 червня 2016 року, тобто через 6 місяців. Відповідач вважає, що позивач не має права нараховувати відсотки до договору, оскільки право позичальника нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Позивач вважає, що кредитор не може постійно нараховувати відсотки проценти за позикою. Після звернення до суду та початку примусового стягнення, кредитор не може більше нараховувати відсотки за користування коштами. В момент подачі позову сума вимог кредитора фіксується і більше не повинна змінюватися. Право кредитора нараховувати відсотки, передбачені договором припиняється у разі пред'явлення особі вимог відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням суду стягненню підлягає заборгованість у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій відповідного виконання зобов'язань згідно з частиною другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді сплати відсотків. 12 жовтня 2018 року від представника позивача - адвоката Турченка С.П. надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що договір позики від 23 грудня 2015 року не містить положень про припинення нарахування процентів після 23 червня 2016 року, а тому зобов'язання за цим договором, відповідно до вимог ст.ст. 599, 1048 України, припиняються належним виконанням, тобто, поверненням процентів за користування позикою за весь час такого користування та суми позики. Доказів повернення суми позики представником відповідача до відзиву не додано. Більш того, як вбачається з розписок про погашення боргу, і після 23 червня 2016 року відповідач продовжувала сплачувати проценти за договором позики від 23 грудня 2015 року, у цих розписках також визначалась сума зобов'язань за договором позики, які залишаються невиконаними, що спростовує доводи представника відповідача про те, що зобов'язання по сплаті процентів у розмірі визначеному договором припинились. Тобто, відповідач своїми підписами у розписках підтвердила правомірність нарахування процентів за договором позики у розмірі обумовленому договором і після 23 червня 2016 року. Просить врахувати, що з таких же підстав, про які зазначено у відзиві, представник відповідача оскаржував рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 р. у справі №591/5068/16-ц про стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 23 грудня 2015 року. Постановою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року рішення суду залишено без змін, доводи відповідача суд відхилив як безпідставні. У зв'язку з цим, судовим рішенням, яке набрало законної сили між тими ж сторонами про той де предмет позову вже встановлено законність нарахування процентів після 23 червня 2016 року, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, має враховуватись судом. 29 жовтня 2018 року від представника позивача - адвоката Турченка С.П. надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій зазначає, що позовні вимоги у даній справі вмотивовані тим, що відповідач не виконує свої зобов'язання за договором позики із повернення основної суми боргу розміром 35000,00 грн., у зв'язку із чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість із процентів за користування позикою, інфляційних збитків та 3% річних. Така заборгованість була нарахована з 28 листопада 2017 року (дата, до якої було стягнуто відповідні нарахування згідно попереднього рішення суду) по день подання позовної заяви (12 липня 2018 року включно). Під час розгляду справи відповідач здійснила остаточне погашення основної суми боргу за договором позики від 23 грудня 2015 року, а саме 4467,62 грн. сплачено та зараховано на погашення основної суми боргу 10 вересня 2018 року; 30 532,38 грн. сплачено та зараховано на погашення основної суми боргу 19 жовтня 2018 року. Вказані факти (суми та дати погашення боргу) підтверджуються копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 19 жовтня 2018 року ВП № 56448349. Порядок зарахування заборгованості за грошовим зобов'язанням відповідає вимогам ст. 534 ЦК (сума боргу погашається в останню чергу).У зв'язку із вищевикладеним, виходячи з підстав позову, наведених у позовній заяві від 12 липня 2018 року та доданих до позовної заяви доказів, позивач вважає за необхідне збільшити позовні вимоги в даній справі. Посилаючись на зазначене, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 59 318, 32 гривень, з яких: 56178,81 грн. - сума процентів за користування позикою; 923,49 грн. - 3% річних; 2 216,02 грн. - інфляційні збитки, а також суми сплаченого судового збору в сумі 704,80 грн. та 1600,00 гривень витрат на оплату правничої допомоги. 06 листопада 2018 року розгляд справи відкладено до 14 січня 2019 року у зв'язку з відсутністю відомостей про отримання відповідачем заяви про збільшення позовних вимог та клопотанням представника відповідача надати час для ознайомлення з заявою про збільшення позовних вимог. 14 січня 2019 року розгляд справи відкладено до 13 березня 2019 року у зв'язку з зайнятістю головуючого у розгляді справи №591/164/19, провадження №2-а/591/85/19 за адміністративним позовом про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України. В судове засідання з'явилися позивач, який підтримав позовні вимоги, та представника відповідача, який не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних збитків, та в іншій частині просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до укладеного між [PERSON] та [PERSON] 23 грудня 2015 року договору позики, відповідач позичила у позивача гроші в сумі 35000,00 грн. зі сплатою за користування коштами щомісячно грошей в сумі 5250 грн. 00 коп. на місяць з розрахунку 0,5% в день від суми позики. Зазначену суму позики [PERSON] зобов'язується повернути в строк до 23 червня 2016 року (а.с. 6). За нормами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів за договором позики, що складається: сума боргу за договором позики 35 000 грн., сума процентів за користування позикою 64 150 грн., інфляційні збитки 1719,66 грн., 3 % річних 1498,71 грн., а всього кошти у сумі 102 367,37 грн. (а.с. 8-9). Постановою Апеляційного суду Сумської області від 04 травня 2018 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2018 року залишено без змін (а.с.10-12). Як вбачається з постанови приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Мукореза О.Л. від 19 жовтня 2018 року, на виконанні у нього перебував виконавчий лист №591/5068/16-ц, виданий Зарічним районним судом м. Суми, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів за договором позики, що складається: сума боргу за договором позики 35 000 грн., сума процентів за користування позикою 64 150 грн., інфляційні збитки 1719,66 грн., 3 % річних 1498,71 грн., а всього кошти у сумі 102 367,37 грн. Заборгованість за виконавчим документом в сумі 102367,37 грн. погашено в повному обсязі: 13653,17 грн. перераховано п/д 24 від 05 червня 2018 року; 9090,91 грн. перераховано п/д 81 від 16 липня 2018 року; 9090,91 грн. перераховано п/д 185 від 31 серпня 2018 року; 40000,00 грн. сплачено боржником напряму стягувачуу згідно квитанції КБ Приватбанк від 10 вересня 2018 року; 30532,38 грн. перераховано п/д 293 від 19 жовтня 2018 року (а.с.56). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ч.1 ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачають, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом виконання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків в розмірі 5250,00 грн. з розрахунку 0,5% від суми позики, яку відповідач зобов'язувалася повернути в строк до 23 червня 2016 року. Відтак, у межах строку кредитування до 23 червня 2016 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 24 червня 2016 року, відповідач мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12). З огляду на вказану правову позицію доводи позивача про те, що договір позики не містить положень про припинення нарахування процентів після 23 червня 2016 року, а тому зобов'язання за цим договором припиняються належним виконанням, тобто, повернення процентів за користування позикою за весь час такого користування та суми позики, є необґрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Позивач довів, що боржник порушив зобов'язання за договором позики, а тому у нього виникло право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат від несплаченої суми боргу. За таких обставин судом встановлено, що право позивача порушене, відповідач належним чином не виконав умови договору, а тому на користь позивача необхідно стягнути три проценти річних у сумі 923 грн. 49 коп. за період з 28 листопада 2017 року по 19 жовтня 2018 року, інфляційні витрати у сумі 2216 грн. 02 коп. за період з грудня 2017 року по вересень 2018 року, як відповідальність за прострочення виконання договору позики від 23 грудня 2015 року, згідно наданого позивачем розрахунку. В іншій частині позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам (оскільки позов задоволено частково, на 5,29 % від заявленої суми) у розмірі 37,28 грн. (5,29% від 704,80 грн. сплачених при подачі позову судових витрат), та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 84, 64 грн.(5,29% від 1600,00 грн.).

Outcome: partial