Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивач 26.06.2014 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом, який уточнювала в процесі розгляду справи. В позовній заяві вказує, що 29.07.2008 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] було укладено договір про надання споживчго кредиту № 11377262000. Відповідно до розділу 1 кредитного договору, кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі 59 900 доларів США, які позичальник повинен повернути банку з відсотками в строк до 28.07.2023 р., шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 780 доларів США щомісячно. Згідно п.1.3.1 кредитного договору, за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється у розмірі 13,50% річних. В той же день, 29.07.2008 р. між нею та АКІБ «Укрсиббанк» з метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов»язань за кредитним договором № 11377262000, було укладено договір поруки № 220240. За п.1 договору поруки, поручитель зобов»язався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобов»язань перед кредитором, за договором споживчого кредиту № 11377262000. В п.1.2 договору поруки заначається, що поручителю відомі всі умови вищезазначеного основного договору, зокрема: сума основного зобов»язання 59 900 доларів США; процентна ставка - 13,50% річних; термін виконання основного зобов»язання - 28.07.2023 р. Відповідно до п.1.3 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. 21.02.2009 р. між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11377262000 від 29.07.2008 р., згідно якого сторони домовились про зміну ануїтетного платежу за договором в наступному розмірі: у період з 02.03.2009 р. по 28.07.2009 р. у розмірі 666,24 доларів США; у період з 28.08.2009 р. до кінця терміну дії кредитного договору у розмірі 790 доларів США. Також п.2 додаткової угоди було змінено порядок погодження змін за договорами. Позичальник зобов»язується не пізніше, ніж через 30 календарних днів з дати укладення цієї додаткової угоди докласти всіх необхідних зусиль, здійснити всі необхідні дії та укласти або забезпечити укладання (якщо забезпечення за договором надає третя особа) відповідних договорів про внесення змін та/або додаткових до усіх договорів забезпечення, які були та/або будуть укладені у забезпечення виконання зобов»язань позичальника за договором щодо надання згоди осіб, які передали забезпечення за договором на зміну зобов»язання, обумовлену підписанням цієї додаткової угоди. У випадку невиконання позичальником зобов»язання, встановленого цим пунктом додаткової угоди протягом встановленого строку, банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахованої плати за кредит у порядку, встановленому договором та/або визнати цю додаткову угоду такою, що втратила чинність. Таким чином, п.2 додаткової угоди сторони погодили необхідність підписання додаткових угод до договорів забезпечення щодо надання згоди зокрема, і поручителя, на зміну умов основного зобов»язання. З нею, як з поручителем за кредитним договором, збільшення розміру основного зобов»язання не погоджувалося. Вона, як поручитель, надавала згоду на зобов»язання, яке існувало станом на 29.07.2008 р., а саме: сплата 180 платежів по 780 доларів США, всього на суму 140 400 доларів США. У зв»язку із зміною умов кредитного договору 21.02.2009 р., розмір зобов»язання збільшився: 780 х 7 + 666,24 х 6 + 167 х 790 = 5460 + 3997,44 + 131 390 = 141 387,44 доларів США Таким чином, у зв»язку з укладенням додаткової угоди № 1 до кредитного договору, розмір основного зобов»язання було збільшено на 1 387,44 доларів США, що є підставою для визнання договору поруки припиненим. Окрім того, п.3.1 договору поруки встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов»язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов»язань боржника в рахунок виконання зобов»язань за основним договором. Таким чином, строк дії договору поруки з зазначенням конкретної дати, сторонами погоджений не був. З листопада 2009 р. на адресу позичальника та поручителя кредитором направлялися вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, в порядку п.2.3 розділу 12 кредитного договору. Після пред»явлення вказаних вимог, кредитор не звернувся до поручителя з позовом, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, що також є підставою для визнання договору поруки припиненим. Посилаючись на ч.1 ст.251, ст.252 ЦК України, ч.1, 4 ст.559 ЦПК України, за позовом [PERSON] просить визнати припиненим договір поруки № 220240 від 29.07.2008 р., укладений між нею та АКІБ «Укрсиббанк» та стягнути на її користь судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.63-66). Представник [PERSON] визнав позов, пред»явлений [PERSON], надав суду письмові пояснення (а.с.104-105). Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11377262000, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 59 900 доларів США з розрахунку 13,5% річних на строк з 29 липня 2008 року по 29 липня 2023 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, було укладено договір поруки №220240 від 29 липня 2008 року з [PERSON], за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання позичальником [PERSON] боргових зобов'язань за зазначеним кредитним договором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до п.1.4 вказаного договору поруки [PERSON] та [PERSON] відповідають за неналежне виконання зобов'язань як солідарні боржники. За п.2.1 договору поруки у випадку зміни умов основного договору поручитель, підписанням цього договору, підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодилися, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін. [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 19.03.2014 року виникла заборгованість, яка стягнута рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2014 р. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАБ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр №2949, 2950. Згідно з додатком №1 до цього договору в переліку прав вимоги за кредитом зазначено кредитний договір №11377262000 від 28.07.2008 року, боржник [PERSON] та договір поруки, за яким поручитель [PERSON] 16.04.2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] з письмовою вимогою про погашення простроченої (поточної) заборгованості в сумі 9 035,44 долари США станом на 19.03.2014 року. Також банк зазначив, що у разі незадоволення цієї вимоги, він буде змушений звернутися до суду з вимогою про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів у розмірі 80 783,66 доларів США станом на 19.03.2014 року. Проте відповідачі зазначену вимогу не виконали, заборгованість не погасили. Вищевикладені обставини підтверджені наданими позивачем письмовими доказами та встановлені рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2014 р. (а.с.79-82) та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10.12.2014 р. (а.с.89-90), а тому в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Посилання позивача на те, що банком пропущено строк позовної давності та договір поруки вважається припиненим, оскільки в листопаді 2009 року АТ «УкрСиббанк» на адресу позичальника направляв вимогу про дострокове погашення кредиту із зазначенням про те, що станом на 17.11.2009 року заборгованість за кредитом складає 58 845, 85 доларів США, термін повернення якої наступав через 31 день з дати отримання вимоги, безпідставні. Як встановлено рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10.12.2014 р., [PERSON] визнавав суму заборгованості, про що письмово повідомив банк 05.05.2011року і просив відстрочити йому виконання зобов'язань, після чого частково погашав заборгованість за кредитом. Також 16.04.2014 року позивачем направлялися [PERSON] та [PERSON] письмові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, які ними залишені без уваги (ч.3 ст.61 ЦПК України). Посилання [PERSON] на те, що додатковою угодою №1 до договору кредиту від 21.02.2009 року, за якою сторони домовилися про зміну розміру ануїтетного платежу за договором без згоди поручителя, збільшився обсяг його відповідальності, необґрунтовані. Як роз'яснено у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5 від 30.03.2012року відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Із договору поруки вбачається, що п. 2.1 договору поруки передбачено, що у випадку зміни умов основного договору поручитель, підписанням цього договору, підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодилися, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін (а.с.8зв.-9). Доводи, які навів представник відповідача [PERSON] в обґрунтування позиції щодо визнання позову, суд не приймає до уваги при винесенні рішення, оскільки позивач в процесі розгляду справи на обставини, викладені в письмових поясненнях (а.с.104-105) не посилалась, а згідно ч.1, 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають судові витрати.

Outcome: dismissed