Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 жовтня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди. В позові позивач вказала, що 17 вересня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області із заявою, в якій безпідставно звинуватив її у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.383 (завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину) та за ч.1 ст.384 (завідомо неправдиві показання) Кримінального кодексу України. Подання такої заява та проведена у звязку з цим правоохоронними органами перевірка опорочила її честь, гідність та ділову репутацію, оскільки вона безпідставно була звинувачена у вчиненні кримінальних злочинів. Твердження позивача у поданій заяві є негативними, здійснені в образливій формі. Подання цієї заяви та здійснена перевірка спричинили їй глибокі психологічні страждання та переживання, призвели до скандалів у її сім»ї, погіршили стан її здоровя та спричинили їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 50\~000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] заявленого [PERSON] позову не визнав та підтвердив, що дійсно 17 вересня 2015 року він звертався до Кодимського РВ ГУ МВС із заявою про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.383 та ч.1 ст.384 КК України. При цьому, діяв у відповідності з вимогами закону та реалізував передбачене законом право на звернення до правоохоронного органу, до повноважень якого входить перевірка поданої ним заяви. Вчинені ним дії у відповідності з розясненням Пленуму Верховного Суду України, наданим ним в п.16 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не можуть бути свідченням посягання на честь, гідність та ділову репутацію позивача, тому у задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, а також витребуваний судом висновок про результати розгляду звернення [PERSON] №1584 від 25 вересня 2015 року, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність відмови у їх задоволенні з таких підстав. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його честі, гідності та ділової репутації є непорушним конституційним принципом, закріпленим в ст.ст.3 та 28 Конституції України. Предметом даного позову є захист честі, гідності та ділової репутації позивача [PERSON], порушення яких сталось внаслідок звернення відповідача [PERSON] до Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області з заявою щодо вчинення позивачем дій, які можуть містити ознаки злочину. Встановлено, що 17 вересня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області з заявою, в якій просив притягнути позивача [PERSON] до кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.383 (завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину) та за ч.1 ст.384 КК України (завідомо неправдиві показання). 17 вересня 2015 року вказана заява була зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області за №2196. Висновком дільничного інспектора Кодимського РВ ГУМВС від 25 вересня 2015 року перевірка заяви [PERSON] закінчена, викладені ним у заяві факти не підтвердились. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають як з підстав, передбачених законодавством, так і з дій громадян, які хоч і не передбачені ним, але виходячи із загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов'язки. Так, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є завдання маральної (немайнової) шкоди (п.3 ч.2 ст.11 ЦК). За загальним правилом (ст.ст.10, 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін (якими відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК є позивач та відповідач), кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у справах даної категорії на позивача покладається обовязок довести факт поширення відомостей, які його ганьблять, особою, до якої предявлений позов, та порушення внаслідок цього його особистих немайнових прав. На відповідача ж покладено обовязок довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності. Пленум Верховного Суду України в п.4 цієї ж постанови зазначив, що чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Разом з тим, виходячи з загальних засад під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. В п.15 вказаної постанови розяснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому під поширенням інформації слід розуміти у т.ч. викладення відомостей в заявах, листах, адресованих іншим особам або хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Разом з цим, Пленум Верховного Суду України в п.16 зазначеної постанови вказав, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, їх посадових і службових осіб, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, звернення відповідача [PERSON] до правоохоронного органу із заявою про перевірку обставин вчинених позивачем відносно нього дій не може бути свідченням посягання на честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], оскільки відповідач у передбачений Конституцією України та Законами України порядку звернувся до правоохоронного органу із заявою, переслідуючи, при цьому, мету здійснити цю перевірки на предмет наявності в діях позивача ознак злочину. У звязку з цим, підстав вважати, що зазначене звернення відповідача [PERSON] посягнуло на честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], судом не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні позову позивача. Відмова у задоволенні позову у цій частині є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача і в частині стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди, які є похідними і вирішення яких залежить від встановлення факту посягання на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Викладене, також, є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат, які відповідно до ст.88 ЦПК України можуть покладатись на відповідача лише у разі задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed