Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 06.03.2006 року по 06.02.2020 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська». 06.02.2020 року його було звільнено за ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. Димитровським міським судом Донецької області ухвалено судовий наказ від 02.11.2020 року, яким було стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 75059,98 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2020 року по 30.10.2020 року у сумі 90429,45 грн., судовий збір в сумі 210,20 грн. Постановою головного державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 28.12.2020 року було відкрито виконавче провадження №64005869 з примусового виконання вищевказаного судового рішення. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.06.2021 року було закінчено виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі. Статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року, зазначено, що на користь працівника стягується середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Розмір середньоденного заробітку позивача, як вбачається з довідки підприємства №617 від 17.03.2020, складає 494,15 грн. За вищевказаним рішенням суду стягувався середній заробіток за період прострочення з 31.10.2020 по 02.06.2021. Вважає, що потрібно стягнути середній заробіток з 31.10.2020 по день фактичного проведення розрахунку із позивачем, а саме 02.06.2021 року. Оскільки відповідач не проводив добровільного виконання свого обов`язку із виплати заробітної плати та виконання судового рішення, то фактичним розрахунком є дата виконання судового рішення, а саме 02.06.2021 року. За період з 31.10.2020 по 02.06.2021 року кількість робочих днів становила 146. Тобто за цей період потрібно було б стягнуто середній заробіток в розмірі 146 х 494,15=72145,90 грн. Крім того, в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та його сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою. Свої моральні страждання він оцінює у 5000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2020 по 02.06.2021 року; відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.; понесені ним судові витрати судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі за наявними у справі матеріалами. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду відзив, в якому\~просив відмовити\~в задоволенні\~позовних вимог\~в повному\~обсязі,\~посилаючись на\~наступне. Відповідно до ст.117 КЗпП відповідальність роботодавця настає після звернення працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. На сьогоднішній день на всіх вугледобувних підприємствах регіону, склалася складна економічно - фінансова ситуація, яка спричинила простій на підприємстві, починаючи з 19.12.2019 року, про що виданий наказ від 19.12.2019 року № 875. На час простою до роботи залучаються лише працівники, які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробок тощо. На момент звільнення знав, в якому важкому фінансовому стані знаходиться підприємство. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу СОВ ІД-19. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦКУ наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Враховуючи фактичні обставини справи, відповідачу вкрай важко виконувати, в повному обсязі, вимоги ст.116,117 КЗпП України і вважає ці обставини, як форс - мажорні (не з вини підприємства). При розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, що не з вини підприємства виникла непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (форс-мажорна обставина, як вимушений простій на підприємстві). Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відповідач просить суд врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Це явище, яке перешкоджає підприємству належне виконати свої обов`язки перед працівником, якщо підприємство проявляло належну дбайливість щодо цього, виключає вину підприємства та не перетворює відповідальність відповідача на каральну санкцію. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Середньоденний заробіток позивача складає 494,15 грн. Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Виходячи з цих принципів, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61- 7694зпв18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини\~справи,\~встановлені судом,\~зокрема,\~дії працівника\~та роботодавця\~у спірних\~правовідносинах,\~співмірність ймовірного\~розміру пов`язаних\~із затримкою\~розрахунку при\~звільненні майнових\~втрат працівника\~та заявлених\~позивачем до\~стягнення сум\~середнього заробітку\~за несвоєчасний\~розрахунок при\~звільненні. Відповідач просить суд про доцільність зменшення стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, що позовні вимоги за затримку розрахунку при звільненні, не відображають дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Частиною третьою ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В п.9 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки, позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоди виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить 5000 гривень. Позивачем до суду не надано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позові, щодо порушення звичного укладу життя, що виразились в переживаннях, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї та приниження позивача. Таким чином, однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. Позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникненню у позивача моральних страждань. Враховуючи вищевикладене у задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 06.03.2006 року по 06.02.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював у якості машиністом електровозу підземним з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с. 9-10). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 494,15 грн. (а.с. 11). Судовим наказом,\~виданим Димитровським\~міським судом\~Донецької області\~02.11.2020\~року,\~з Державного\~підприємства «Вугільна\~компанія «Краснолиманська»\~на користь\~ [PERSON] було\~стягнуто заборгованість\~по нарахованій,\~але не\~виплаченій заробітній\~платі,\~в сумі\~75059,98\~грн.,\~середній заробіток\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~за період\~з 07.02.2020\~року по\~30.10.2020\~року у\~сумі 90429,45\~грн.,\~судовий збір\~в сумі\~210,20\~грн. (а.с.14). Згідно постанови\~про відкриття\~виконавчого провадження,\~28.12.2020\~було відкрито\~виконавче провадження\~№ 64005869\~за судовим\~наказом №2-н/226/382/2020,\~виданим Димитровським\~міським судом\~Донецької області\~02.11.2020\~року,\~про стягнення\~з Державного\~підприємства «Вугільна\~компанія «Краснолиманська»\~на користь\~ [PERSON] заборгованості\~по нарахованій,\~але не\~виплаченій заробітній\~платі в\~сумі 75059,98\~грн.,\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~за період\~з 07.02.2020\~року по\~30.10.2020\~року у\~сумі 90429,45\~грн.,\~судового збору\~в сумі\~210,20\~грн (а.с.15). Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження №64005869 за виконавчим листом №226/2582/20, виданим Димитровським міським судом Донецької області 02.11.2020 року, закінчено 02.06.2021 року у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі ( а.с.16-17). Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином,\~оскільки відповідачем\~судовий наказ\~Димитровського міського\~суду Донецької\~області від\~02.11.2020\~року виконаний\~в повному\~обсязі 02.06.2021\~року,\~за судовим\~наказом середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні було\~стягнуто за\~період з\~07.02.2020\~року по\~30.10.2020\~року,\~тому відповідно\~до ст.ст.116,\~117\~КЗпП України\~середній заробіток\~позивача за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні за\~період з\~31.10.2020 по\~день фактичного\~виконання по\~справі судового\~рішення,\~тобто по\~02.06.2021,\~становить 72145,90 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, виходячи із розрахунку: 494,15 грн. х 146 робочих днів за період з 31.10.2020 по 02.06.2021. Загальна сума середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2020 року по 02.06.2021 року складає: 72145,90 грн. + 90429,45 грн. (стягнута судовим наказом від 02.11.2020) = 162575,35 грн. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням\~конкретних обставин справи,\~які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до вищевикладеного, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (станом на час звільнення 75059,98 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у загальній сумі 100000 грн. (з урахуванням вже стягнутої за судовим наказом від 02.11.2020 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2020 року по 30.10.2020 року в розмірі 90429,45 грн.). Тому,\~враховуючи суму\~відшкодуваннясереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначену у судовому наказі від 02.11.2020, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9570,55 грн. із розрахунку: 100000 грн. - 90429,45 грн. = 9570,55 грн. Відповідно до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Суд вважає, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, яка в повному обсязі не виплачувалася позивачу протягом тривалого часу і була погашена тільки після винесення судового рішення та відкриття виконавчого провадження, позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його права на оплату праці, матеріальних труднощах у зв`язку з цим, необхідності тривалий\~час здійснювати\~пошуки джерела\~доходу для\~існування себе\~та своєї\~родини,\~яка перебуває\~на його\~утриманні, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності відстоювати свої права у судовому порядку. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 5000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 2500 гривень. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Згідно Актів виконаних робіт (наданих послуг) та розрахункових квитанцій позивачем здійснені витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 9000 грн. (а.с.20-31, 48-49). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 284,14 грн. (12070,55 грн. х 1816,00 грн. : 77145,90 грн. = 284,14 грн.) та професійної правничої допомоги в сумі 1408,18 грн. (12070,55 грн. х 9000 грн. : 77145,90 грн. = 1408,18 грн.). На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.2371 КЗпП України,

Outcome: partial