Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що [PERSON] на праві особистої власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по вул. Українській, 08 в с. Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області. У вказаному будинку крім неї зареєстрований також відповідач [PERSON], який, протягом тривалого часу в ньому не проживає. Вона як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком №08 по вул. Українській в с. Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтувала вищенаведеним, просила задовольнити. Суду пояснила, що в лютому 2006 року дід позивача [PERSON] подарував їй житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по вул. Українській, 08 в с. Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області. З 23.11.2003 року по 24.12.2010 року позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Вказаний житловий будинок є її особистою приватною власністю, оскільки набутий на підставі договору дарування від 24.02.2006 року. Після розірвання шлюбу, а саме з 24.12.2010 року відповідач у належному позивачву будинку не проживає, спільним побутом з нею не повязаний, однак зареєстрований. В звязку із реєстрацію відповідача у її будинку вона не може безперешкодно розпоряджатися та користуватися ним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, суду пояснив, що в період одруження з позивачем проживав в [INFO] в будинку, що належить позивачу. У вказаному будинку він зареєстрований по даний час, однак після розірвання шлюбу проживає в [INFO]. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, показання свідка [PERSON], суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 23.11.2003 року по 05.01.2011 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON], що видно із рішення Заставнівського районного суду від 24.12.2010 року (а.с. 12). Під час перебування сторін у шлюбі позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 24.02.2006 року, укладеного між [PERSON] та нею, зареєстрованого в реєстровій книзі №3 стор.397 реєстр №429 набула право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по вул. Українській, 08 в с. Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області. Вказане вбачається із згаданого договору дарування (а.с. 24-25) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9937374 від 24.02.2006 року (а.с. 26). Таким чином, відповідно до ст. 57 ч. 1 п.2 СК України, згідно якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування згаданий житловий будинок є особистою приватною власністю позивача [PERSON] У вказаному будинку крім позивача, зареєстровані також її діти [PERSON], [INFO]. [PERSON], [INFO]; матір [PERSON], 1659 р.н. та відповідач [PERSON], [INFO], що видно з довідки виконкому Кадубівської сільської ради №846 від 10.03.2016 року (а.с. 13), актів обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 04.05.2011 року №2016 та від 10.03.2016 року (а.с. 14-15), облікової картки обєкта по господарського обліку (а.с. 16-17). З вищевказаних актів обстеження матеріально-побутових умов проживання (а.с. 14-15) видно, що відповідач [PERSON], [INFO] з 2009 року в с. Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] перебував у шлюбі із позивачем [PERSON], зареєстрований та проживав до 2009 року в будинку №8 по вул. Л. Українки в с. Кадубівці. вказаний будинок позивачу [PERSON] подарував дідусь. З 2009 року відповідач [PERSON] в с. Кадубівці не проживає. В порядку досудового врегулювання спору позивач, з метою зняття відповідача з реєстраційного обліку з її домоволодіння, зверталась у Кадубівську сільську раду та з письмовим листом до відповідача (а.с. 19-23), проте відповідач на вказані прохання не відреагував та добровільно з реєстраційного обліку її домогосподарства не знявся. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у її домоволодінні, що розташоване по вул. Л. Українки, 08 в с. Кадубівці. В п.п. 33-34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року без поважних причин не проживає в будинку позивача, розташованого по вул. Л. Українки, 08 в с. Кадубівці Заставнівського району Чернівецької області, то його слід визнати таким, що втратив право користування цим житловим будинком. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved