Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 16 березня 2015 року звернувся в Київським районний суд міста Полтави з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, скасування заповіту, стягнення моральної шкоди. В поданій до суду позовній заяві позивач посилався на те, що його батьку [PERSON], який помер [INFO] року належав на праві власності житловий будинок по [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок по [ADDRESS]. Спадщину прийняли він, його мати [PERSON] та сестра [PERSON]. Вказував, що [INFO] року померла мати [PERSON], після смерті якої дізнався, що за життя вона за договором дарування належну їй частку в будинку подарувала [PERSON] Крім того, дізнався, що за життя мати [PERSON] 17 вересня 2013 склала заповіт, згідно з яким належне їй майно заповіла також [PERSON] Вважає, що при посвідченні договору дарування та заповіту приватним нотаріусом не було дотримано вимоги законодавства, у зв'язку з чим вони мають бути визнані недійсними. Також діями відповідачів йому завдано моральної шкоди. В своїй позовній заяві просив суд визнати недійсним договір дарування від 03 жовтня 2013 року, за яким [PERSON], діючи від імені [PERSON], подарувала [PERSON] 2/3 частини будинку по [ADDRESS]. Також просив суд скасувати заповіт від 17 вересня 2013 року, складений [PERSON] Просив стягнути з [PERSON] на його користь 35000 грн. моральної шкоди та покласти на відповідачів судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Позивач [PERSON] як в попередньому судовому засіданні, так і під час розгляду справи судом наполягав на визнанні договору недійсним саме з мотивів, зазначених в поданій ним до суду позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Вважає, що позивачем не обґрунтовані підстави визнання договору та заповіту недійсним, а позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Приватний нотаріус Сокирченко Т.П. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Пояснила, нею, як нотаріусом, були дотримані всі норми законодавства, які регламентують посвідчення довіреності, заповіту, договору дарування нерухомого майна, в тому числі щодо посвідчення нотаріальних дій поза робочим місцем нотаріуса, а твердження позивача ґрунтуються лише на припущеннях. В задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, третю особу, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали цивільної справи № 552/1394/14-ц, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина. Встановлено, що після померлого [INFO] року [PERSON] нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу, з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] (дружина померлого), [PERSON] (донька померлого) та позивач [PERSON] (сина померлого). 25 грудня 1992 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Також 25 грудня 1992 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину по закону [PERSON] та [PERSON] кожному на 1/6 частину житлового будинку по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] не звертався, частка [PERSON] на зазначене майно залишена відкритою. [PERSON] померла [INFO] року. Встановлено, що [PERSON] за життя 08 липня 2004 року склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла в рівних частках дітям [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Нормами ст. 1254 ЦК України передбачено право заповідача на скасування та зміну заповіту. Зокрема, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Як встановлено судом, 17 вересня 2013 року [PERSON] посвідчено новий заповіт, згідно з яким вона на випадок смерті зробила розпорядження та все належне їй майно заповіла повністю [PERSON]. Заповіт нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Сокирченко Т.П., зареєстровано в реєстрі за № 1564. За таких обставин, враховуючи безумовне право [PERSON] на скасування заповіту, посвідчений [PERSON] 17 вересня 2013 року новий заповіт в силу норм ст. 1254 ЦК України повністю скасував попередній заповіт від 08 липня 2004 року. Дослідженими в справі доказами встановлено, що посвідчений [PERSON] 17 вересня 2013 року заповіт відповідав її волі, складений особою, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення особи було вільним і відповідало її внутрішній волі, особисте розпорядження [PERSON] на випадок її смерті було спрямоване на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Тому будь-які підстави вважати, що заповіт від 17 вересня 2013 року суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Твердження позивача [PERSON] в поданій до суду позовній заяві про недійсність заповіту є безпідставним. Частиною 6 ст. 1254 ЦК України передбачено, що скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Норми чинного законодавства не передбачають можливість скасування заповіту в судовому порядку. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про скасування заповіту є безпідставними та не підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що 03 жовтня 2013 року за договором дарування відповідач [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Сокирченко Т.П., подарувала, а [PERSON] прийняла як дарунок 2/3 частини жилого будинку [ADDRESS] Відповідно до норм ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений 03 жовтня 2013 року. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як на підставу визнання договору недійсним позивач, зокрема, посилається на те, що [PERSON] не мала права на розпорядження 2/3 частинами житлового будинку по [ADDRESS]. Разом з тим, дослідженими в справі доказами встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 25 грудня 1992 року станом на час укладення спірного договору була власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS]. Також відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] була власником 1/6 частини житлового будинку по [ADDRESS]. Загальна частка [PERSON] в праві власності склала 2/3 частини будинку. Станом на час укладення договору дарування [PERSON] у встановленому законом порядку зареєструвала своє право власності в державному реєстрі прав на нерухоме майно. За нормами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 317 ЦК України гарантовано право власника на розпоряджання своїм майном. Оскільки [PERSON] станом на 03 жовтня 2013 року була власником 2/3 частин житлового будинку по [ADDRESS], вона володіла, користувалася і розпоряджалася своїм майном на власний розсуд, в тому числі мала право на відчуження нерухомого майна. Твердження позивача про наявність обтяжень на відчуження нерухомого майна по [ADDRESS] спростоване дослідженими в справі доказами, а посилання [PERSON] на те, що на укладення договору мала бути отримана його згода не ґрунтується на нормах закону. Наявність відкритої спадкової справи після померлого [INFO] року [PERSON] та залишення відкритою частки у спадковому майні [PERSON] в силу норм законодавства не є перешкодою для укладення договору дарування та не є обтяженням нерухомого майна. Твердження позивача [PERSON] в поданій до суду позовній заяві про вчинення договору дарування всупереч норм Цивільного кодексу України ґрунтується виключно на припущеннях та на невірному тлумаченню норм права. Як встановлено судом, приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Сокирченко Т.П. під час посвідчення договору дарування від 03 жовтня 2013 року було в повній мірі дотримано порядок вчинення нотаріальних дій, виконано правила нотаріального діловодства. Договір дарування від 03 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, та [PERSON], є такий, що укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав, встановлених нормами Цивільного кодексу України доля визнання договору дарування недійсним, тому вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Дослідженими в справі доказами не встановлено наявність протиправних дій відповідачів, які б призвели до порушень права позивача [PERSON] на користування належною йому частиною жилого будинку по [ADDRESS]. Натомість, як встановлено судом, позивач [PERSON] у встановленому законом порядку до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертався, право власності позивача на 1/6 частину житлового будинку не зареєстровано в державному реєстрі. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, потрібна наявність протиправної поведінки (незаконних дій, бездіяльності), за відсутності якої відповідальність не настає. Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідачі жодних прав позивача не порушували, їх неправомірні дії відсутні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Outcome: dismissed