Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач 22 листопада 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18 жовтня 2007 року ПриватБанк відкрив відповідачу картковий рахунок та видав платіжну картку з кредитним лімітом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік. У свою чергу відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів передбачених умовами кредитного договору, чим не виконав зобовязання за договором, у звязку з чим станом на 31.08.2016 року по договору виникла заборгованість на загальну суму 16023,41 грн., яку і просив стягнути з відповідача та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином. Надійшла письмова заява з проханням слухати справу у відсутність представника Банку, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Від відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву не визнала в повному обсязі та просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 18 жовтня 2007 року позивач відкрив [PERSON] картковий рахунок та видав платіжну картку (а.с.13-19). Згідно умов договору позичальник зобовязався сплачувати банку відсотки за користування кредитом в розмірі 36,00 відсотків на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У п. 8.6 умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500,0 грн. та 5% від суми заборгованості. Відповідно до п. 9.12 умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобов'язання за договором виконав. В зв'язку з тим, що позичальник належним чином свої обов'язки не виконує, станом на 31 серпня 2016 року виникла прострочена заборгованість за кредитним договором б/н від 18 жовтня 2007 року в сумі 20\~896,21 гривень, яка складається з: - заборгованість за кредитом у розмірі 4810,40 гривень; - заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 14\~113,71 гривень; - заборгованість за пенею та комісією 1972,10 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 6112,01 грн., яка була задоволена судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2008 року, різниця становить 14\~784,20 грн. А також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: - штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 гривень; - штраф (процента складова) у розмірі 739,21 гривень. Отже, заборгованість до стягнення становить 16\~023,41 грн. Згідно статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 18.10.2007 року, останній платіж на виконання умов договору було внесено [PERSON] 02.04.2013 року у розмірі 375,60 грн., інших платежів, які б обумовлювали переривання строків позовної давності відповідачем внесено не було (а.с.7-11). Отже, перебіг строків загальної позовної давності розпочався 03.04.2013 року. Таким чином, трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору № б/н від 18.10.2007 року закінчився у квітні 2016 року, а позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права лише 22.11.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, у звязку з чим поверненню не підлягають.\~\~ На підставі викладеного і

Outcome: dismissed