Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач 28.01.2019 року звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 29.05.2006 року уклали кредитний договір № NIH0GK00493278. Згідно договору Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 50500,00 грн. на термін до 28.05.2021 року, відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку - щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. У порушення ст.ст. 526,527,530,1050,1054 ЦК України та умов Договору відповідач зобов'язання за вказаним Договором належним чином не виконав. Станом на 14.11.2018 року заборгованість відповідача за Договором склала 118647 грн. 61 коп., яка складається з наступного: - 24289,34 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 13635,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 80723,27 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором у розмірі 118647 грн. 61 коп. та понесені ним судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 19.02.2019 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. В матеріалах справи наявний відзив [PERSON] на позовну заяву про стягнення заборгованості, що надійшов на адресу суду 19.03.2019 року (а.с. 28-30). У своєму відзиві відповідач [PERSON] просить відмовити у позові, мотивуючи наступним. 29.05.2006 року між нею та банком був укладений кредитний договір № NIH0GK00493278, згідно якого АТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати кредит у розмірі 50500,00 грн. терміном до 28.05.2021 року для купівлі житла. В 2014 роді банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на квартиру та виселення у зв'язку з невиконання умов кредитного договору № NIH0GK00493278 від 29.05.2006 року. Згодом банк змінив позовні вимоги на дострокове повернення всієї суми кредиту і банк просив суд стягнути 56 056,02 грн. за кредитним договором № NIH0GK00493278 від 29.05.2006 року. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 14.09.2017 року позов банку був задоволено, стягнуто на користь банку заборгованість за договором № NIH0GK00493278 від 29.05.2006 року в сумі 56 056 грн. 02 коп. та судовий збір у розмірі 560 грн. 56 коп. Зазначене рішення набуло чинності 14.10.2017 року. Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 14.09.2017 року було виконано в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». 17.04.2018 року нею був повністю сплачений борг перед банком, а також виконавчий збір. 25.04.2018 року державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Персистою С.О. виконавче провадження № 56149557 з примусового виконання виконавчого листа № 2/0182/1074/2017 виданого Нікопольським міськрайонним судом 25.01.2018 року закінчено у зв'язку з його виконанням в повному обсязі. Таким чином зазначає, що борг перед ПАТ КБ «Приватибанк» за кредитним договором № NIH0GK00493278 від 29.05.2006 року сплачений повністю. У зв'язку із змінами в законодавстві України ПАТ КБ «Приватибанк» в червні 2018 році було реорганізоване в АТ КБ «Приватибанк». АТ КБ «Приватибанк» є правонаступником ПАТ КБ «Приватибанк». 28.01.2019 року АТ КБ «Приватбанк» повторно звернувся до Нікопольського міськрайонного суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором NIH0GK00493278від 29.05.2006 року в сумі 118 647,61 грн. Так згідно розрахунку заборгованості, доданого до позову, банк просить суд стягнути з неї борг починаючи з 29.05.2006 року, тобто за той період за який вже було стягнуто на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду від 14.09.2017 року. Таким чином банк повторно намагається стягнути кошти, які нею уже сплачені, а також за період за який сплив строк позовної давності. Зазначає, що п.1.1 кредитного договору № NIH0GK00493278 від 29.05.2006 року встановлено, що банк зобов'язується надати кредит до 28.05.2021 року, п. 2.3. кредитного договору встановлено, що банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту. Вважає, що позивач використав право дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, звернувшись у серпні 2017 року до суду з позовом до неї про примусове стягнення коштів у судовому порядку. Фактично такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Таким чином, право позивача нарахувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного чим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. Саме такі висновки містяться у постановах Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04.07.2018 року (провадження № 14-154цс18). Тому, вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню. Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 28.08.2018 року також було встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив, згідно вимог ч.ч. 3 та 5 ст. 178 ЦПК України, та на адресу суду від позивача 11.04.2019 року надійшла відповідь на відзив з додатками (а.с. 39-41), згідно якої просить задовольнити вимоги у повному обсязі, оскільки під час виконання відповідачем рішення Нікопольського міськрайонного суду від 14.09.2017 року договірні правовідносини між сторонами не припинилися, а Банк продовжував здійснювати нарахування пені, відсотків, внаслідок чого виникла заборгованість. Постановлене раніше рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Також в матеріалах справи наявні заперечення на відповідь на відзив, що надійшли від [PERSON] на адресу суду 11.04.2019 року (а.с. 46-48), згідно яких позовні вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають, тому у задоволенні позову просить відмовити. Справу розглянуто за наявними у справі матеріалами, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана норма також закріплена у ст. 12 ЦПК України. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 29.05.2006 року уклали кредитний договір № NIH0GK00493278. Згідно вказаного кредитного договору Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 50500,00 грн. на термін до 28.05.2021 року, відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. (а.с. 8-10). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 14.09.2017 року позов Банку до відповідача про стягнення заборгованості був задоволено, стягнуто на користь банку заборгованість за договором № NIH0GK00493278 від 29.05.2006 року в сумі 56 056 грн. 02 коп. та судовий збір у розмірі 560 грн. 56 коп. (а.с. 35-36). Згідно квитанції № 1/51 від 17.04.2018 року на рахунок Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] було сплачено суму коштів 62380,98 грн. за призначенням - заборгованість за ВП 56149577 (а.с. 37). 25.04.2018 року державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Персистою С.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 56149557 з примусового виконання виконавчого листа № 2/0182/1074/2017 виданого Нікопольським міськрайонним судом про стягнення боргу в розмірі 56616,58 грн. з боржника [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» у зв'язку з його виконанням в повному обсязі (а.с. 38). Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст. 43 ЦПК України імперативно визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги позивача, якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На основі положень конкретно укладеного договору суд приходить до висновку, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого строку кредитування. Таким чином право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Це не суперечить висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином суд вважає оскільки, на час розгляду даної справи за спірним кредитним договором є рішення суду про стягнення суми боргу за вказаним договором, яке набрало чинності та виконано в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», тобто кредитор реалізував своє право на повернення кредитної заборгованості, а тому відсотки, пеня, комісія та штрафи повторно за цим же кредитним договором нараховані бути не можуть. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Але таких вимог позивач у своєму позові не заявляв. Таким чином, враховуючи докази, які надані позивачем на підтвердження існування кредитних відносин між ним та відповідачем, наявність доказів про стягнення даної заборгованості на користь позивача, суд, з урахуванням вказаних вище норм закону та висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, вважає, що підстави для задоволення даного позову відсутні. Згідно вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed