Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 грудня 2013 р. звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він знаходився у фактичному шлюбі з відповідачкою з 1999 року по 2002 рік. Під час даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Після розлучення дитина залишилась мешкати разом з батьком. На протязі певного часу після розлучення він намагався отримати від відповідачки нотаріально засвідчений дозвіл для можливості виїзду дитини разом з ним за кордон України. Відповідачка відмовила у її прохані без обгрунтовання причин відмови. Позивач просить надати дозвіл на виїзд його доньки [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи його повідомлено належним чином, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності, просив допустити в якості його представника [PERSON] . Представник позивача [PERSON] з'явилась у судове засідання, підтримала позовні вимоги позивача з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, про що в справі є розписка. Представник третьої особи служби по справам дітей Дружківської виконавчої ради Мельніченко Т.В. з'явилася в судове засідання, просить винести рішення в інтересах дитини та надати дозвіл на її виїзд для оздоровлення за межі України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в фактичному шлюбі з 1999 року до 2002 року, від даного шлюбу сторони мають дитину доньку -[PERSON], [INFO]. Як вбачається з свідоцтва про народження дитини, її батьком є відповідач, а позивачка - матір'ю (а.с. 3 ). Відповідно до принципів 4 і 6, викладених в Декларації прав дитини, прийнятою генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися всіма благами соціального забезпечення, йому належить право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона мають бути забезпечені, як їй так і матері, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як вбачається з матеріалів справи, дитина проживає з батьком, це не спростовується сторонами, підтверджується заявою відповідачки про відмову від виховання дочки (а.с.5), актом обстеження умов життя позивача від 11 грудня 2013 року, де вказано, що дитина мешкає разом з ним (а.с.6) Позивач зазначив, що відповідачка не надає добровільно згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тим саме обмежуючі її права. Згідно підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди одного з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З аналізу вказаної норми впливає, що у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини з України, спір може бути вирішено судом. Суд, вважає, що відмова матері про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в даному випадку є безпідставною, оскільки дитині треба відпочивати, розвіватися. Відповідно до вимог ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи викладене і те, що підстави для відмови в наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон відсутні, то позов [PERSON] слід задовольнити - надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон у супроводі батька - [PERSON] на період до [INFO].

Outcome: approved