Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивач 26 серпня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у реалізації права користування земельною ділянкою (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та [PERSON] було укладено усний договір доручення та на підставі нотаріально посвідченої довіреності НАВ №391557 від 13.08.2014 року уповноважив позивача бути повіреним у справах щодо земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS]. Також, позивачу було надано право розпоряджатися вказаною земельною ділянкою на власний розсуд шляхом укладання договорів купівлі-продажу , попередніх договорів з правом підпису під договором та правом отримання грошових коштів. За усним договором доручення та за нотаріально посвідченою довіреністю НАВ №391557 від 13.08.2014 року, повіреними є також [PERSON], [PERSON]. У зв'язку із тим, що між позивачем та відповідачкою склалися неприязні стосунки, остання створює перешкоди йому у користуванні земельною ділянкою, на якій знаходиться майно, що йому належить, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просив зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у вільному проході та перебуванні на території земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS]. В подальшому уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд зобов'язати відповідачку усунути перешкоди для [PERSON] у виконанні ним його прав і обов'язків як повіреного за усним договором доручення укладеним з [PERSON] від 13.08.2014 року згідно нотаріально посвідченої довіреності серії НАВ №391557 від 13.08.2014 року на території земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.75-77). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Посилаючись на викладені у позові обставини та надані суду докази, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечував. У задоволенні позовних просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість доводів та незаконність вимог. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив наступне. Свідок пояснив, що являється товаришем позивача. Зазначив, що був очевидцем того як відповідачка виганяла [PERSON]. з будинку. Намагався поговорити із відповідачкою, щоб примирити їх. [PERSON] з надуманого наміру викликала міліцію. На її виклик приїхав дільничний інспектор міліції, якому вона написала заяву. Але, на питання в який саме період сталась дана подія свідок чітко відповісти не зміг. Вступна та резолютивна частини рішення проголошено в судовому засіданні, повний текст рішення складений 09 лютого 2015 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Підставою звернення позивачів до суду із позовом є захист прав та майнових інтересів власників, пов'язаних і правом володіння, користування та розпорядженням об'єктом нерухомого майна. У зв'язку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, законів України, практику Верховного Суду України, підзаконні нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 серпня 2014 року [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON], [PERSON] діяти незалежно один від одного, приватизувати на його ім'я та в подальшому продати належну йому на праві приватної власності земельну ділянку, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до ст..1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Згідно розписки від 13 серпня 2014 року [PERSON] заявив про те, що після проведення приватизації земельної ділянки розташованої за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS], згідно довіреності від 13.08.2014 року, зобов'язується продати її [PERSON]. На даній земельній ділянці з його дозволу знаходяться будівельні матеріали, обладнання та інше майно, також встановлено паркан з метою їх схоронності, що належать на праві приватної власності [PERSON], і на це майно він не претендуватиме у майбутньому (а.с.9). Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2013 року (а.с.10). Тому зауважує, що не зважаючи на покладений на позивача обов'язок доказування обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, відповідно до ст.. 60 ЦПК України, ним взагалі не доведено факту того, кому саме належить майно розташоване на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], тому суд ставиться критично до даних доводів позивача. Так, щодо вимог позивача у вчиненні йому перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, суд наголошує, що жодних доказів того, що відповідачкою вчиняються будь-які дії позивачем не надано. Не доведено факту втручання відповідачки у його діяльність як повіреного щодо виконання вимог довіреності серії НАВ №391557 від13.08.2014 року, а тому доводи викладені в позові щодо протиправності поведінки відповідачки є безпідставними. Відповідно до ст.. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. З пояснень у судовому засіданні з'ясовано, що у встановленому порядку оформлення правовстановлюючих документів у підтвердження свого права користування земельними ділянками сторони не здійснювали. Згідно зі ст..316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилом ст.317 ЦК України, змістом права власності - є право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими, а тому такими, що задоволенню не підлягають в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд враховує, що від сплати судових витрат позивач не звільнений, а його вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати відшкодуванню не підлягають також. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed