Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 жовтня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дітьми повноліття. В позовній заяві вказала, що 21 січня 1998 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який був зареєстрований у виконавчому комітеті Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №03. Від шлюбу мають дітей доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на утриманні. В судове засідання позивач не прибула, надавши до суду письмову заяву від 25 грудня 2015 року, в якій свій позов підтримала та просила його задовольнити, розглянувши справу без її участі. В цій же заяві вказала про свою згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання 04 грудня 2015, 18 січня та 23 лютого 2016 р.р. не з'явився, хоча належним чином, завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить його розписка в отриманні судових повісток, що є в справі (поштові повідомлення №6600000612935 від 28.11.2015 року, №6600000611947 від 10.12.2015 року та №6600000621950 від 09.01.2016 року). Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити, та зі згоди позивача у відповідності з вимогами ст.ст.224-226 ЦПК України розглянути справу без участі відповідача (заочно). Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої доньки [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей [NUMBER], виданим 29 липня 1998 року Лисогірською сільською радою Кодимського району Одеської області, та [NUMBER], виданим 27 квітня 2011 року відділом ДРАЦС Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області. В даний час сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано Кодимським районним судом Одеської області 23 лютого 2016 року, не спілкуються між собою, діти перебувають на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобов'язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Окрім цього, в принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення в судовому порядку коштів на їх утримання (аліментів). Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює охоронцем, має постійний заробіток (дохід), у зв'язку з цим суд вважає можливим визначити аліменти в частині від доходу (заробітку) відповідача. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved