Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові [PERSON] вказав, що шлюб з [PERSON] уклав 10 серпня 1997 року в Будеївській сільській раді Кодимського району Одеської області. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], 1999 року народження та сина [PERSON], 2004 року народження. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Сторони проживають окремо, тому просив позов задовольнити, а дітей залишити проживати з відповідачем. В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги та просив справу розглянути без нього. Відповідач в судове засідання також не з'явилась, надавши заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердила неможливість збереження сім»ї та просила справу розглянути без її участі. Вказані заяви суд відповідно до вимог ч.2 ст.158 ЦПК України вважає необхідним задовольнити та розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у ній доказів. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання сторін та розгляд справи без їх участі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснюється. Суд, дослідивши позов позивача, а також докази, що є у справі, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 10 серпня 1997 року в Будеївській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №04, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 10 серпня 1997 року вказаною сільською радою. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Згідно зі ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів цивільної справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітніх дітей суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що діти будуть проживати з відповідачем. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дітей, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. На підставі викладеного,

Outcome: approved