Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 24 вересня 2014 року звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з позовом про усунення створених відповідачами перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0.0072 га., яка розташована в [ADDRESS]. Вказана земельна ділянка надана позивачеві рішенням Кодимської міської ради для будівництва та обслуговування належного йому гаража. Однак, на вказаній земельній ділянці відповідачі самовільно без будь-яких дозвільних документів побудували господарські приміщення - [PERSON] - курник, а [PERSON] - сарай для зберігання дров, чим перешкоджають позивачеві вільно використовувати належну йому земельну ділянку. Окрім цього, частину належної позивачеві земельної ділянки використовує відповідач [PERSON] під город, на якому вирощує малину та овочі. У зв'язку з цим, просив позов [PERSON] задовольнити та усунути позивачеві перешкоди у вільному використанні ним належної йому земельної ділянки, шляхом зобов'язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] знести з належної позивачеві земельної ділянки самовільно побудовані ними курник та сарай. Окрім цього, просив зобов'язати відповідача [PERSON] звільнити належну позивачеві земельну ділянку. Відповідач [PERSON] заявленого позову не визнала та пояснила, що в [ADDRESS] вона власноруч збудувала курник, в якому утримує птицю. Вказана будівля знаходиться на земельній ділянці позивача [PERSON], але на відстані більше метра від його гаража, тому жодним чином не заважає позивачеві використовувати належний йому гараж та земельну ділянку. Відповідач [PERSON] заявленого позову також не визнав, вказавши, що сарай для дров від прибудував до гаража позивача ще до того, як позивач став його власником. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснивши, що саме позивач захопив належну йому частину земельної ділянки, а не навпаки. Представник третьої особи - Кодимської міської ради Одеської області в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву №894/0216 від 30 жовтня 2014 року про розгляд справи без нього. В цій же заяві вказав, що позивач [PERSON] своє право власності на гараж та на спірну земельну ділянку оформив належним чином у передбаченому законом порядку. У відповідності з вимогами ст.126 ЦПК України суд виділив позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] в окреме провадження для подальшого самостійного розгляду, оскільки спільний розгляд заявлених позивачем вимог є ускладненим, а вимоги до цього відповідача є відмінними від вимог до [PERSON] та [PERSON], різними за правовою своєї природою та регулюються різними правовими нормами. Вислухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив наступне. Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником гаража №1, розташованого в [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27293065 від 13 вересня 2010 року. Рішенням Кодимської міської ради №1191-VІ від 30 квітня 2014 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі у власність позивача [PERSON] земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража в [ADDRESS]. Пунктом другим цього ж рішення передано у приватну власність позивача земельну ділянку площею 0.0072 га. (кадастровий номер 5122510100:02:003:0350). 29 травня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції було зареєстровано право власності позивача [PERSON] на зазначену земельну ділянку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22492640, виданим 03 червня 2014 року, Тоді ж, тобто 03 червня 2014 року, позивачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на зазначену земельну ділянку. Відтак, [PERSON] є власником зазначеної земельної ділянки, право на яку набув та зареєстрував у передбаченому законом порядку. Відповідно до ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельною ділянкою, при чому, це право, відповідно до ст.ст.14, 41 Конституції України, ст.153 Земельного кодексу та ст.321 Цивільного кодексу України, є непорушним. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають в одному з позивачем будинку по [ADDRESS], відповідно. З північної сторони належної позивачеві земельної ділянки відповідачі [PERSON] та [PERSON] розмістили та використовують у власних побутових потребах господарські будівлі - [PERSON] - сарай для зберігання дров та вугілля, а [PERSON] - курник для утримання птиці. При цьому, сарай [PERSON] прибудовано безпосередньо до бокової стіни гаража позивача. З пояснень самих відповідачів [PERSON] та [PERSON], свідка [PERSON] (начальника відділу архітектури та будівництва Кодимської райдержадміністрації) та актів обстеження Кодимської міської ради від 25 червня 2012 року, від 02 жовтня 2014 року та 28 жовтня 2014 року, вбачається, що будь-яких дозвільних документів на спорудження [PERSON] та [PERSON] господарських споруд (сараю,курника) Кодимською міською радою чи іншими компетентними органами не видавалось, тобто будівництво цими відповідачами здійснено без розроблення й погодження в установленому законом порядку проектної документації. Окрім цього, зазначені будівлі перебувають на належній позивачеві земельні ділянці. Відтак зведені відповідачами [PERSON] та [PERSON] вказані господарські будівлі (сарай і курник) є самочинним будівництвом. Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин 4 та 7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, на якій розташовані належні відповідачам [PERSON] та [PERSON] самочинні господарські будівлі, внаслідок чого позивач позбавлений можливості вільно використовувати всю належну йому земельну ділянку та обслуговувати належний йому гараж, до частини якого він не має доступу, а тому вказані самочинне будівлі порушують його законні права землевласника, а відтак, обраний ним спосіб захисту свого порушеного права є прийнятним та узгоджується з нормами ст.ст.3, 15, 16 ЦК України та ст.3 ЦПК України. У зв'язку з цим, з огляду на незаконне побудування та використання відповідачами [PERSON] та [PERSON] належних їм сараю та курника, які розміщені на належній позивачу земельній ділянці, порушене право позивача підлягає захисту саме обраним ним способом, зокрема шляхом зобов'язання відповідачів за власний рахунок знести (демонтувати) самочинні господарські будівлі: відповідачем [PERSON] - курника, площею 2.4 кв.м., а відповідачем [PERSON] - прибудованого до гаража позивача сараю для зберігання дров та вугілля, оскільки ці господарські будівлі розміщені на земельній ділянці позивача та не можуть бути перебудовані, а тому іншим способом, окрім як їх знесення та звільнення земельної ділянки, поновлення порушеного право позивача неможливе. При цьому, належні [PERSON] та [PERSON] самочинні господарські будівлі підлягають знесенню лише у тій частині, яка розміщена на належній позивачеві [PERSON] земельній ділянці, таким чином, щоб повністю звільнити цю земельну ділянку відповідно до контурів (меж), визначених у відповідній технічній документації. Окрім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, до яких ст.79 ЦПК відносить судовий збір (ч.1), витрати на правову допомогу (п.2 ч.2) та витрати сторін і їх представників, пов'язані з їх явкою до суду (п.3 ч.2). При зверненні до суду позивач [PERSON] платив судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. (квитанція ПАТ КБ «ПриватБанк» №0.0.297362243.1 від 15 вересня 2014 року). За надану відповідно до договору від 12 вересня 2014 року №21 правову допомогу позивач [PERSON] сплатив адвокату [PERSON] 2000 грн. (квитанція ПАТ КБ «ПриватБанк» №0.0.297365864.1 від 15 вересня 2014 року). Окрім цього, представник позивача [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 17 жовтня 2014 року, 03 листопада 2014 року та 13 лютого 2015 року, а тому для прибуття до місця розгляду справи з м.Котовськ, Одеської області, де він проживає, на придбання пального (по 15 літрів бензину А-95) позивачем було витрачено 813 грн.79 коп., а саме: 254 грн.85 коп. 17 жовтня 2014 року (фіскальний чек №7981), 249 грн.94 коп. 03 листопада 2014 року (фіскальний чек №7942) та 309 грн. 13 лютого 2015 року (фіскальний чек №6136). Ці кошти, з врахуванням виділення позовних вимог щодо відповідача [PERSON] в окреме провадження, підлягають пропорційному стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON], зокрема: 81 грн.20 коп. судового збору (243 грн.60 коп. х 3 = 81 грн.20 коп.), по 666 грн.67 коп. витрат на правову допомогу (2000 грн. х 3 = 666 грн.67коп.), по 271 грн.27 коп. витрат на явку представника позивача (813 грн.79 коп. х 3 = 271 грн.27 коп.) На підставі викладеного,

Outcome: partial