Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач 11 вересня 2015 року звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що вона є власницею житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Спокійна, 70, на підставі договорів дарування від 23.05.2008 року та 28.07.2009 року. Разом з позивачем у будинку зареєстровані та проживають донька позивача [PERSON] та онуки: [PERSON], [PERSON] В 2007 році донька уклала шлюб з відповідачем, після чого вони тимчасово посилилися у будинку позивача. З перших місяців проживання відповідач вів себе ненормально, зокрема, з його боку завжди звучала нецензурна лайка та крики, він часто пиячив, ображав позивача та її доньку. Після розірвання шлюбу відповідач в супереч волі позивача продовжує мешкати в будинку, зайняв найбільшу кімнату, де на теперішній час проживає. Добровільно виселятися з будинку відповідач категорично відмовляється. Постійні сварки з відповідачем через його зухвалу поведінку негативно впливають на стан здоров`я відповідача і на виховання малолітніх дітей. Відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг. Крім того, відповідач має у власності квартиру № 78 по вул. Сорок років Радянської України, будинок № 45 б в м. Запоріжжя, де він і зареєстрований. Позивач просила усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком № 70 по вулиці Спокійна в м. Дніпропетровську, шляхом виселення з будинку [PERSON]; стягнути судові витрати. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Матеріалами справи встановлено, що ? частина домоволодіння № 70 по вул. Спокійна в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 23.05.2008 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 2662 (а.с.12-13). Інша ? частина вказаного домоволодіння належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого 28.07.2009 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 3159 (а.с.14-15). Встановлено, що в домоволодінні за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Спокійна, 70 зареєстровано місце проживання: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9-11). Разом з тим, у спірному домоволодінні на теперішній час проживає відповідач, який перебував у зареєстрованому шлюбі з дочкою позивачки, який було розірвано, згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2014 року (а.с.16). Встановлено, що на теперішній час відповідач не бажає виселятись зі спірного будинку, чим порушує права позивача, як власника житла. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу у спосіб, визначений договором або законом. Конституцією України ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Враховуючи те, що відповідач проживає в спірному домоволодінні без законних підстав, суд вважає, що таке проживання є перешкодою для позивача в користуванні власним майном, позивач має право вимагати усунення такої перешкоди і вимагати виселення відповідача з належного їй на праві власності будинку. Таким чином, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню та відповідач має бути виселений з житлового будинку № 70 по вулиці Спокійна в м. Дніпропетровську. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені ним по оплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved