Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги мотивує тим, що 11.12.2013 р. був укладений договір добровільного страхування №0561а/13к/п між ПрАТ «СК «АХА Страхування» та [PERSON], за яким позивач застрахував майнові інтереси при використанні транспортного засобу «Infiniti М25», номерний знак [NUMBER]. 24.08.2014 р. о 17-10 год. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», номерний знак [NUMBER] з напівпричепом номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] та автомобіля потерпілого «Infiniti М25». Потерпілий своєчасно звернувся до позивача із заявою по виплату страхового відшкодування. ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь потерпілого сплатило страхове відшкодування, а саме вартість відновлювального ремонту автомобіля у розмірі 58 733,20 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку не відшкодував ПрАТ «СК «АХА Страхування» шкоду в порядку регресу то позивач звернувся до суду з даним позовом. На підставі наведеного простить стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 58 733,20 грн. а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.01.2017 року було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві, та на підставі доказів наданих на обґрунтування позовних вимог. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі виходячи з наступного. Подія, за яку [PERSON] було притягнуто до відповідальності та підстави позову не відповідають один одному, оскільки в позовній заяві зазначено, що [PERSON] керував транспортним засобом з напівпричепом, проте він ніколи не керував транспортним засобом з напівпричепом та ніколи не мав у власності чи користуванні автомобіль «ВАЗ», н.з. [NUMBER], про який у позові зазначає позивач. Також з копії заяви про настання події, що має ознаки страхового випадку, заяви про виплату страхового відшкодування не вдається з'ясувати, коли та яка подія відбулася, що мала ознаки страхового випадку, чи був учасником цієї події відповідач та чи керував він під час цієї події автомобілем «ВАЗ», н.з. [NUMBER]. Також зазначені документи не містять підпису особи страхувальника (потерпілого) та представника страховика, який прийняв таку заяву, а тому ці документи не можуть бути належними доказами того, що позивач має право на стягнення коштів з відповідача. Окрім того, Висновок експертного автотоварознавчого дослідження не підписаний експертом та не містить відбитку його печатки. До висновку не долучені усі додатки, а також фотографії, наявність яких є обов'язковою відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. До позовної заяви додано Відомість про дорожньо-транспортну пригоду в якому відсутнє посилання на особу, яка його видала, відсутній підпис особи, яка його видала та відбиток печатки, проте належним документом, який страховик мав право отримати та з якого б вбачалися дані про дорожньо-транспортну пригоду була Довідка про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої було затверджено наказом МВС України від 04.07.2011 №389. Таким чином відомість № 9428224 про дорожньо-транспортну пригоду не є взагалі документом та не можуть бути доказом настання страхового випадку. Крім того, до позовної заяви було долучено рахунок №00000022903 від 27.08.2014 р. на якому відсутній підпис уповноваженого представника та відбиток печатки. Таким чином, вказаний рахунок не може бути належним доказом суми ремонту автомобіля та відповідно доказом розміру страхового відшкодування. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За вимогами Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що 11.12.2013 р. між ПрАТ «СК «АХА Страхування» та [PERSON] був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту №0561а/13к/п, за умовами якого ПрАТ «СК «АХА Страхування» застрахувало майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом «Infiniti М25», номерний знак [NUMBER]. Термін дії Договору з 11.12.2013 р. по 10.12.2016 р. (а.с. 5-6). Відповідно до Відомості № 9428224 про дорожньо-транспортну пригоду, наданою в обґрунтування позовної заяви стороною позивача, 24.08.2014 р. о 17 год. 10 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Infiniti М25», номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «ВАЗ 2105», номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] В результаті ДТП автомобілі отримали наступні механічні пошкодження: транспортний засіб «Infiniti М25», номерний знак [NUMBER] - задня центральна частина; транспортний засіб «ВАЗ 2105», номерний знак [NUMBER] - передня ліва частина (а.с. 7). Згідно поданої до позовної заяви копії повідомлення, 26.08.2014 р. власник автомобіля «Infiniti М25», номерний знак [NUMBER], звернувся до ПрАТ «СК «АХА Страхування» з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту (а.с. 9-10). Згідно Довідки, виданої Відділом ДАІ з обслуговування Голосіївського району ГУМВС України в м. Києві транспортний засіб «Infiniti М25», номерний знак [NUMBER] отримав наступні пошкодження: задній бампер, задня панель, задній глушник з правої сторони (а.с. 14). Голосіївським районним судом м. Києва 10.10.2014 року було винесено постанову про визнання [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення (а.с. 8). 17.07.2017 р. Голосіївським районним судом м. Києва винесено постанову, якою виправлено описку, допущену в першому абзаці мотивувальної частини постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 17.07.2017 року, а саме: державний номерний знак автомобіля «Інфініті» - «[NUMBER]» виправлено на «[NUMBER]». Постанова суду від 10.10.2014 р. не оскаржувалась та набрала законної сили. Відповідно до Висновку №516/14 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 05 вересня 2014 року, складеного судовим експертом-автотоварознавцем [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Infiniti М25», державний [NUMBER] в результаті його пошкодження в ДТП, що сталась 24.08.2014 р. складає 58166,84 грн. (а.с. 16-22). Згідно Рахунку №00000022903 від 27.08.2014 р., виданого ПП «АВТО-АКТИВ» вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Infiniti М25», номерний знак [NUMBER], становить всього з ПДВ 60 811,38 грн. (а.с. 23). Позивачем 18.09.2014 р. було складено Страховий акт, а 29.08.2014 р. на підставі Рахунку №00022903 від 27.08.2014 р. було здійснено розрахунок страхового відшкодування, відповідно до якого розмір страхового відшкодування становить 58 733,20 грн. (а.с. 24, 25). ПрАТ «СК «АХА Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 58 733,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням №131470 від 19 вересня 2014 року (а.с. 26). Згідно з ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Відповідно до ч. 2 ст. ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі в тексті - Постанова) особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. З приписів частини 1 статті 1191 ЦК України вбачається, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За змістом ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплат страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст. 22 п. 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, зокрема, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому в Законі України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок розрахунку шкоди, пов'язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно до статті 29 цього Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика). Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має сплатити страховик як страхове відшкодування. Відповідно до частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.10.2014 р., згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до якої відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП, яке відбулося 24.08.2014 р. о 17 год. 10 хв. по пр. Глушкова, 69 в м. Києві за участю автомобілів ВАЗ, д.н.з. [NUMBER] та автомобіля «Інфініті», д.н.з. [NUMBER]. Отже, з огляду на викладене вина відповідача [PERSON] у скоєній дорожньо-транспортній пригоді є доведеною. В позовній заяві представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПрАТ «АХА Страхування» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 58 733 грн. 20 коп. Однак, суд не може погодитись з доводами сторони позивача щодо стягнення суми виходячи з наступного. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Так, враховуючи вищевикладене, суд критично оцінює Висновок №516/14 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 05 вересня 2014 року, складеного судовим експертом-автотоварознавцем Коваль І.М, наданий стороною позивача, оскільки статтею 106 ЦПК України визначений порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Відповідно до п. 4 17 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 якщо експерт не є працівником державної спеціалізованої установи і працює на професійній основі самостійно, він засвідчує наданий ним висновок своїм підписом і печаткою із зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків). Згідно абзацу 2 п. 7.53.9 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, якщо проводиться експертне дослідження (експертиза) пошкодженого КТЗ, наявність фотографій обов'язкова. Однак, вищезазначені вимоги були порушені, оскільки наданий стороною позивача Висновок №516/14 від 05 вересня 2014 року експертом не засвідчено своїм підписом та печаткою, до висновку не додано фотографії ушкоджень транспортного засобу. Крім того, Додаток № 2 до висновку № 516/14 від 01.09.2014 р. в той час як Висновок №516/14, складений 05.09.2014 р. Також до Висновку не додано копії свідоцтва про присвоєння кваліфікації експерта. На підставі вищевикладеного, суд не може брати до уваги та оцінювати як належний та допустимий доках зазначений висновок. З матеріалів, поданих до позовної заяви вбачається, що позивачем було проведено розрахунок страхового відшкодування на підставі Рахунку №00022903 від 27.08.2014 р., виданого ПП «Авто-Актив», однак з наданої до суду копії рахунку № 00000022903 від 27.08.2014 вбачається невідповідність у зазначенні номеру рахунку, а тому незрозуміло саме на підставі якого рахунку було розраховано суму страхового відшкодування. В розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості по господарську операцію та підтверджує її здійснення. Слід також зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції від 01.01.2014 р.) первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. В порушення вищезазначених вимог, Рахунок № 00000022903 від 27.08.2014 р., виданий ПП «АВТО-АКТИВ» не містить підпису уповноваженої особи, а тому не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом для стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу. Суд також звертає увагу, що копія Повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку та заява про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу, яке подано до позовної заяви стороною позивача не відповідає вимогам Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки відповідно до статті 35 зазначеного закону у заяві про страхове відшкодування має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. Крім того, в повідомлення зазначена лише дата події, проте не зазначено яка саме подія відбулася та при яких обставинах. Аналізуючи встановлені обставини справи та надані докази суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідност.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність залишення без задоволення позову ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» у повному обсязі, оскільки стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed