Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] 06.12.2016 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на проведення будівельних робіт, який під час розгляду справи не одноразово уточнював, та згідно з останньою редакцією позову від 18.05.2019 року за вх. №22592, просить суд: стягнути з [PERSON] на свою користь вартість витрат на проведені будівельні роботи у розмірі 357577 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 16 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] будинок[ADDRESS] і. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 рокупо цивільній справі №520/12362/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року, вказаний договір дарування від 16 березня 2009 року визнано недійсним з мотивів необізнаності [PERSON] щодо правової природи договору дарування. Таким чином, [PERSON] був власником будинку, за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 16 березня 2009 року по 10 травня 2016 року. Як стверджує позивач, протягом вказаного часу, він володів будинком, проводив будівельні роботи у результаті яких було проведено поліпшення житлових умов будинку та розширення житлової площі будинку. З метою проведення будівельних робіт [PERSON] було укладено договір підрядних робіт з ПП НСТ «Днепр». Згідно локального кошторису на будівельні роботи № 2-1-1 на капітальний ремонт житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , станом на 19 травня 2010 року, було витрачено 260988,00 гривень, а станом на 14 червня 2011 року - 281973,00 гривень згідно довідки про вартість виконаних робіт. Відповідно до висновку Одеського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №18-802/1905/6471-6475 від 21 лютого 2019 року, визначено загальну вартість фактично виконаних будівельних робіт у будинку за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 357577,00 гривень. На підставі викладеного, оскільки [PERSON] втрачено право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , однак, за період добросовісного володіння будинком ним було проведено невід`ємні поліпшення, позивач просить стягнути з відповідачки вартість виконаних будівельних робіт у будинку, яка відповідно до висновку судової експертизи встановлена у розмірі 357577 гривень 00 копійок. Як на підставі вимог, позивач посилається на ч.2 ст.229, ст. 390 та 1213 ЦК України, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду цивільну справу на підставі вказаної заяви було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 12.12.2016 року, відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви. 13 грудня 2016 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено арешт на будинок [ADDRESS] , яка залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2017 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.04.2017 року клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження по справі - задоволено. Зупинено провадження по цивільній справі №520/15409/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на проведення будівельних робіт до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільної справи №520/12362/15-ц (6-33563ск16) за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року по цивільній справі №520/12362/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності. 11.07.2017 року до Київського районного суду міста Одеси надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відновлення провадження по справі. З наданих представником відповідача документів до вказаного клопотання судом було встановлено, що 07 червня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановлено ухвалу по справі №520/12362/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків його недійсності, якою касаційну скаргу [PERSON] - відхилено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року - залишено без змін. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07.08.2017 року відновлено провадження по справі. 30 жовтня 2017 року судом було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 21 грудня 2017 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2018 року клопотання позивача [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи - задоволено частково. Призначено по цивільній справі №520/15409/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на проведення будівельних робіт - судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на час якої провадження по справі зупинено. 05 березня 2019 року до суду з вказаної експертної установи надійшли матеріали цивільної справи №520/15409/16-ц з висновком судової будівельно-технічної експертизи №18-802/1905/6471-6475 від 21 лютого 2019 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06 березня 2019 року поновлено провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. З урахуванням надходження до суду висновку судової будівельно-технічної експертизи №18-802/1905/6471-6475 від 21 лютого 2019 року, позивачем 08 травня 2019 року було надано до суду заяву про збільшення позовних вимог, вимоги якої судом вищевикладені. В судовому засіданні 21 травня 2019 року, за згодою сторін по справі, судом було ухвалено прийнято до розгляду вказану заяву про збільшення позовних вимог. В судовому засіданні 30.07.2019 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з посиланням на їх необґрунтованість. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 березня 2009 року Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №4-518, за яким [PERSON] подарувала приналежний їй будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна, відповідачу, [PERSON] . З договору дарування вбачається, що на час його укладення сторони по справі визначили вартість будинку [ADDRESS] в сумі 72513 гривень. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №44559955 від 25.09.2015 року вбачається, що за позивачем було зареєстровано право власності на вказаний будинок на підставі договору дарування від 16.03.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-518. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року по цивільній справі №520/12362/15-ц, визнано недійсним договір дарування від 16.03.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за реєстраційним №4-518. Застосувано як наслідок недійсності договору дарування від 16.03.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-518, реституцію, та ухвалено повернути у власність [PERSON] будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна. Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року, а відтак набрало законної сили. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] під час укладення договору дарування від 16.03.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-518, помилилась стосовно правової природи правочину. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року по цивільній справі №520/12362/15-ц, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, з урахуванням того, що вказані обставини також не оспорювалисьь сторонами по справі. На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] , як власник, володів, користувався та розпоряджався будинком [ADDRESS] , у період з 16 березня 2009 року по 10 травня 2016 року. Позивач стверджував, що за час володіння вказаним нерухомим майном, ним були проведені будівельні роботи в будинку [ADDRESS] , внаслідок яких вказане домоволодіння значно поліпшило та збільшилось у вартості. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наданих до суду документів, судом встановлено, що відповідно до локального кошторису на будівельні роботи №2-1-1 на капітальний ремонт стосовно будинку [ADDRESS] , станом на 19.05.2018 року кошторисна вартість будівельних робіт становить в сумі 260988 гривень 00 копійок, яка здійснена ПП НСТ «Дністр», та є додатком до договору №18 від 11 травня 2010 року укладеним з [PERSON] . Згідно з актом виконаних робіт №1 від 14.07.2011 року підрядник - С.Л. Джафаров передав, а замовник - [PERSON] прийняв здійснені будівельні роботи в будинку [ADDRESS] , на загальну вартість - 281973 гривні 00 копійок. Крім того, під час розгляду справи, за клопотання позивача, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.02.2018 року було призначено по справі судово-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення якиї були постановлені наступні питання: 1. Який перелік та об`єми фактично виконаних будівельних робіт з будівництва (ремонту, реконструкції) у будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ? [ADDRESS] . Який період виконання будівельно-ремонтних робіт у будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ? [ADDRESS] . Яка вартість фактично виконаних робіт з будівництва (ремонту, реконструкції) у будинку за адресою: [ADDRESS] , які проведені у період з березня 2009 року по листопад 2016 року, станом на час проведення експертного дослідження? На виконання вказаної експертизи, до суду надійшов висновок №18-802/1905/6471-6475 від 21.02.2019 року, відповідно до якого встановлено, що з причини відсутності відповідних Методик по визначенню дати та періоду проведення будівельних робіт на будь-яких об`єктах, висновки про період проведення будівельних робіт базуються на підставі технічної документації (як правило, інвентаризаційної справи, кошторисів та інших документів, які б вказували б на період будівництва об`єктів), результатів обстеження та співставлення даних отриманих в процесі дослідження. За результатами дослідження документів представлених в матеріалах цивільної справи №520/15409/16-ц, додаткових матеріалів наданих з листом суду та виходячи з проведених досліджень встановлено, що в період з 22.01.2009 по 30.11.2016 в домоволодінні по [ADDRESS] були виконані будівельні роботи по реконструкції, новому будівництву, вибірковому капітальному ремонту, благоустрою території вищезазначеного домоволодіння. Дата закінчення будівництва нової прибудови до існуючого житлового будинку літ. «А» (основна частина літ. «А», прибудова літ. «а») та погребу (льоху) визначена кошторисом, складеного станом на 19.05.2010 року. Конкретизувати точніші дати проведення всіх будівельних робіт не надається можливим. Виконані будівельні роботи в домоволодінні [ADDRESS] відносяться до заходів, спрямованих на поліпшення фізичного (технічного) стану нерухомого майна та його споживчих якостей (далі - поліпшення), які неможливо відділити (перемістити або відокремити) від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди та, як результат знецінення об`єкту в цілому. В результаті виконаних будівельних робіт в домоволодінні [ADDRESS] об`ємно - планувальні характеристики житлового будинку приведено в відповідність до вимог п.2.22 ДБН В.2.2-15-2005, а саме: організована кухня, сантехнічні приміщення з установкою нових сантехнічних приборів, інженерного обладнання, прокладкою нових інженерних мереж. В житловому будинку усунено функціональний та зменшені фізичні зноси існуючих будівель та споруд, які мають пряму пропорційну залежність на його ринкову вартість. В цілому, виконані будівельні роботи по забудові нових будівель та модернізації існуючих будівель та споруд збільшують його вартість на ринку нерухомості на відміну від домоволодіння до реконструкції. Загальна вартість фактично виконаних робіт будівельних робіт в домоволодінні [ADDRESS] , які проведені у період з 22 січня 2009 року по 30 листопада 2016 року, станом на час проведення експертизи становить в сумі 357577 гривень 00 копійок. Суд, оцінюючи наданий висновок експертизи, враховує наступне. Вимоги до висновку експерта визначені ст.102 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст.77, 79, 81 ЦПК України визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. А ст.78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, експертиза була проведена відповідно до ухвали суду, експертною установою, що має відповідні повноваження, ухвалою суду експертів було попереджено про кримінальну відповідальність. Відповідно до вимог ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять. Порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено. Також судом враховується, що стороною відповідача вказаний висновок експерта під сумнів не ставився та не спростовувався. Одночасно, суд вважає безпідставними посилання [PERSON] на те, що у вказаному будинку не були проведені жодні належні будівельні роботи, оскільки спростовуються вищевказаними обставинами на підставі доказів, визнаними судом належними, а також з боку відповідача в обґрунтування посилань, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано жодного доказу на підтвердження того, що такі роботи здійснені за її замовленням, з урахуванням того, що в цей період [PERSON] не була власником зазначеного домоволодіння. На підставі викладеного, з урахуванням того, що у відповідності до висновку експерта, встановлено, що будівельні роботи з поліпшення будинку [ADDRESS] , були проведені в період з січня 2009 року по 30 листопада 2016 року , саме у період коли власником зазначеного будинку був позивач, суд вважає встановленим, що вказані будівельні роботи в спірному будинку на суму 357577 гривень 00 копійок, були проведені за замовленням [PERSON] . Щодо посилань позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача вартості здійснених вказаних будівельних робіт у будинку [ADDRESS] , на підставі ч. 2 ст.229 ЦК України та ч.4 ст.390 ЦК України, суд зазначає наступне. Так, у відповідності до ч.2 ст.229 ЦК України, у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року по цивільній справі №520/12362/15-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка з боку [PERSON] стосовно правової природи правочину. Тобто під час укладення правочину, [PERSON] , не усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. Отже, вказаним рішенням суду не встановлено, що помилка, яка мала місце з боку [PERSON] під час укладення оспорюваного договору дарування, а саме з підстав правової природи правочину, була здійснена в результаті власного недбальства [PERSON] Позивачем також під час розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено суду жодним належним доказом, що помилка з боку [PERSON] , яка мала місце під час укладення договору дарування від 16.03.2009 року, та стала наслідком для визнання його недійсним, була здійснена в результаті власного недбальства [PERSON] , як і доказів, що хто-небудь своєю необережною поведінкою сприяв помилці [PERSON] , у зв`язку з чим, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в цій частині з посиланням на ч. 2 ст.229 ЦК України. Суд одночасно зазначає, що питання про відшкодування вартості понесених добросовісним набувачем документально підтверджених витрат, здійснених на поліпшення майна, передбачено ч. 4 ст.390 ЦК України, на що в свою чергу також посилався позивач по справі. Відповідно до ч.3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно з ч.4 ст. 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.. Отже, ч.3 зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим, положення ч.4 ст. 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріальних прав суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема, за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна. На відміну від норми ч.3 ст. 390 ЦК України за положеннями ч.4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість спірної квартири, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-389цс16. Добросовісним набувачем визнається особа, яка придбала річ у особи, яка не мала права її відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати. На підставі викладених обставин, з урахуванням того, що позивач не сприяв помилці допущеній [PERSON] під час вчинення правочину, суд вважає, що позивач є добросовісним набувачем домоволодіння [ADDRESS] , яке перебувало в його володінні та розпорядженні у період з 16 березня 2009 року по 10 травня 2016 року, на підставі договору дарування від 16.03.2009 року, визнаного недійсним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 травня 2016 року по цивільній справі №520/12362/15-ц. Як вже судом встановлено, за вказаний період, позивачем було здійснено будівельні роботи у вказаному будинку на загальну суму 357577 гривень 00 копійок, що встановлено висновком Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №18-802/1905/6471-6475 від 21.02.2019 року. З урахуванням того, що позивач був добросовісним набувачем майна - будинку [ADDRESS] , за час володіння яким здійснив поліпшення вказаного нерухомого майна шляхом здійснення будівельних ремонтних робіт, які не підлягають відокремленню від майна, оскільки є складовою нерухомого майна, суд доходить до висновку, що позивач - [PERSON] має право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, у відповідності до ч.4 ст. 390 ЦК України. Однак, суд не приймає вищевказаний висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №18-802/1905/6471-6475 від 21.02.2019 року, як підтвердження збільшення вартості спірного майна, оскільки висновком визначено вартість виконаного ремонту (матеріалів і робіт) спірного будинку, а не розмір витрат, на який збільшилася вартість будинку. Позивачем, в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду жодних доказів, як і не заявлялось під час розгляду справи відповідних клопотань про призначення експертиз, на підтвердження встановлення витрат, на які збільшилася вартість нерухомого майна, а саме встановлення вартості спірного нерухомого майна на час укладення договору дарування від 16.03.2009 року, з урахуванням індексу інфляції, та на час вибуття цього майна з власності позивача. Судом одночасно враховується, що відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. На підставі викладеного, суд вважає в цій частині вимоги позивача з посиланням на ч.4 ст. 390 ЦК України не обґрунтованими та не доведеними належними доказами. Щодо посилань позивача про стягнення з відповідача витрат сплачених за проведення будівельних робіт на підставі ст. 1213 ЦК України, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. За змістом ч.1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. З питання визначення поняття «без достатньої правової підстави», Верховним Судом України неодноразово висловлювалася одна й та сама правова позиція, зокрема у Постановах від 02.10.2013 року у справі 6-88цс13, від 24.09.2014 року у справі 6-122цс14, від 03.06.2015 року у справі №6-100цс15, від 23.03.2016 року у справі 6-2978цс15, та інших, яка полягає у наступному. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Статтею 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок [ADDRESS] , належав на праві власності відповідачці - [PERSON] , яке надалі, на підставі договору дарування від 16.03.2009 року, було перереєстровано за позивачем, однак рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10.05.2016 року договір було визнано недійсним, на підставі чого в порядку реституції було поновлено право власності відповідача на вказаний будинок. Підстава виникнення права власності на зазначений будинок за [PERSON] , не оспорювалась, у зв`язку з чим, судом встановлено, що відповідачка право власності на вказаний будинок набула правомірно, що є достатньою правовою підставою для виникнення права власності на це майно. У зв`язку з викладеним, на думку суду, [PERSON] не може бути визнана особою, яка набула майно без достатньої правової підстави у розумінні ст. 1212 ЦК України, а відтак вимоги про стягнення з відповідача витрат сплачених за проведення будівельних робіт на підставі ст. 1213 ЦК України задоволенню не підлягають. Крім того, суд звертає увагу позивача, що розв`язання наявного між сторонами по справі спору, як вже зазначалось, врегульовано ч.4 ст. 390 ЦК України, у відповідності до якої, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевкладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши оцінки доказам в цілом, а також кожному доказу окремо, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на проведення будівельних робіт, необґрунтованими, а відтак не підлягаючими до задоволення. Оскільки позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, судові витрати позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України, до відшкодування не підлягають.

Outcome: dismissed