Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 грудня 2018 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. В своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що відповідно до договору купівлі-продажу є власником нежитлової будівлі, яка розташована в м. Полтаві, вул. Овочева, 7д. Вказувала, що їй також передано в оренду земельну ділянку площею 0,276 га по вул. Овочева, 7д та площею 0,3294 га для експлуатації та обслуговування проїзду спільного користування, про що укладено 26 жовтня 2016 року договір оренди. Позивач зазначала, що в 2017 році нежитлова будівля (магазин) була дообладнана: встановлені дві зовнішні морозильні камери, дах переобладнаний у офіс. Під час будівельних робіт дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми. Посилалася на те, що після завершення реконструкції ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» був виготовлений технічний паспорт, в якому є відмітка про самочинне будівництво. Обґрунтовуючи свої вимоги нормами ст. 376 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення магазину, розташованого в м. Полтава, вул. Овочева, 7д, загальною площею 280,2 кв.м., з них: основна площа 96,7 кв.м., допоміжна 183,5 кв.м. (самовільно переобладнане згідно з матеріалами інвентаризації 78,7 кв.м.). Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29 грудня 2018 року зазначена позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2019 року за клопотанням позивача залучено до участі в справі як співвідповідачів виконавчий комітет Полтавської міської ради, [PERSON] з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, а також як третю особу Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області. Також ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2019 року закрито підготовче провадження в справі. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилюсь на ту обставину, що [PERSON] з питань містобудування та архітектури не порушувало права [PERSON] Інші особи в судове засідання своїх представників не направили, подали до суду відзиви на позовну заяву та пояснення, просили суд розглядати справу без участі представників. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 2016 року є власником нежитлової будівлі (магазин) загальною площею 142 кв.м., що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Овочева, 7д. Відповідно до рішення сьомої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради від 28 вересня 2016 року передано [PERSON] в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,0276 га по вул. Овочева, 7д, кадастровий номер 5310136400:10:005:0197, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (магазин) (землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення. Передано [PERSON] в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,3294 га в м. Полтава, кадастровий номер 5310136400:10:005:0300 (землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення), Визначено право на земельну ділянку відповідно до частки в проїзді спільного користування, визначеної проектом розподілу території, в саме: [PERSON], частка земельної ділянки 28/3294 (пл. 0,0028га), для експлуатації та обслуговування проїзду спільного користування. 26 жовтня 2016 року між Полтавською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, обєктом оренди за яким є земельна ділянка площею 276 кв.м. з кадастровим номером 5310136400:10:005:0197 та земельна ділянка площею 3294 кв.м., з кадастровим номером 5310136400:10:005:0300, право на яку визначене рішенням міської ради та становить 28 кв.м. \~ \~ \~ \~ Також встановлено, що за даними технічної інвентаризації обєкту нерухомого майна, розташованого в м. Полтава, вул. Овочева, 7а, здійснено станом на 15 березня 2017 року, в приміщенні літ. «Б-2» за вказаною адресою самочинно збудованими є приміщення: 9 холодильна камера 16,2 кв.м., 10 холодильна камера 15,9 кв.м., 11 коридор 2,7 кв.м., 12 побутова 17,5 кв.м., 13 побутова 11,6 кв.м., 14 санвузол 3,4 кв.м., 15 кладова 3,4 кв.м., 16 кабінет 26,4 кв.м., 17 коридор 8 кв.м. Загальна площа приміщень будинку № 7д по вул. Овочева в м. Полтаві літ. «Б-2» станом на 15 березня 2017 року за даними технічної інвентаризації складає 280,2 кв.м., з яких 78,7 кв.м. є самочинно збудована, переобладнана площа приміщень. Але проектна та робоча документація на будівлі відсутня. За даними технічної інвентаризації обєкта нерухомості, розташованого в м. Полтава, вул. Овочева, 7д, виготовленого станом на 26 березня 2019 року, на реконструкцію будівлі (магазин) літ. «Б-1» за рахунок добудови та надбудови загальною площею 104,5 кв.м. не надано документи, що дають право на виконання будівельних робіт або засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів. Відповідно до звіту № 801-66 про проведення технічного обстеження обєкту: реконструкція магазину літ. «Б-1» за адресою м. Полтава, вул. Овочева, 7д, за результатами проведення технічного обстеження обєкта встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Враховуючи зазначені вище встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем за відсутності проектної та робочої документації, на земельній ділянці, що не була надана для забудови, без відповідних дозволів та без дотримання вимог про подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт було здійснено будівельні роботи з реконструкції приміщення по вул. Овочева, 7Д в м. Полтаві, внаслідок чого змінилося функціональне призначення частини приміщень, змінилися геометричні розміри свого приміщення. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, на яку також посилається позивач в поданій до суду позовній заяві та у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту. Звертаючись до суду з відповідним позовом, а також надаючи пояснення в судовому засіданні, уточнюючи свої вимоги на прохання суду, представник позивача обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст. 376 ЦК України. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Як встановлено судом та визнавалося представником позивача в судовому засіданні, на земельній ділянці по вул. Овочева, 7д в м. Полтаві було здійснено самовільну реконструкцію (добудову приміщень та надбудову) приміщення магазину за відсутності проектної та робочої документації, без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, а також на земельній ділянці, яка не була відведена для будівництва. Окрім того судом встановлено, що під уже збудоване нерухоме майно земельна ділянка позивачу [PERSON] власником земельної ділянки не надавалася. Отже, правові підстави для визнання за позивачем права власності на приміщення магазину по вул. Овочева, 7д в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 376 ЦК України, відсутні. Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. При цьому в силу норм ст. 331 ЦК України, яка визначає набуття права власності на новостворене майно, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Як встановлено судом, самочинно збудовані приміщення нежитлової споруди, що розташована на земельній ділянці по вул. Овочева, 7д м. Полтаві, в експлуатацію не приймалися. Також обовязковими умовами для визнання права власності на таке майно в порядку, визначеному ч. 5 ст. 376 ЦК України є відсутність порушень прав інших осіб. Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12. Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Позивач не надала до суду жодних доказів про те, що вона у встановленому законом порядку зверталася до компетентного органу з питань виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом також не враховано, що суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та складення відповідного документа. При цьому ні Полтавська міська рада, до якої позивач [PERSON] першочергово зверталася з позовом, ні виконавчий комітет Полтавської міської ради, ні [PERSON] з питань містобудування та архітектури виконкому Полтавської міської ради жодних прав позивача не порушували. Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають їй відшкодуванню.

Outcome: dismissed