Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивач 19.06.2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, вказавши, що вона з 10.09.2004 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , у якій є зареєстрованим її син (відповідач по справі), але не проживає у ній понад один рік, комунальні платежі не сплачує, його особистих речей у квартирі не має та квартирою він не цікавиться. Наразі вона бажає продати свою квартиру, але відповідач добровільно знятися з реєстрації у її квартирі не бажає, тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі покладаючись на обставини викладені у позовній заяві та просила їх задовольнити. Пояснила , що вона є власником квартири, відповідач не проживає у квартирі з 2016 року. З 14 років відповідач мешкає у квартирі бабусі . Ключів від вхідної квартири у сина не має. Вона давала ключі від квартири , однак потім забрала через поведінку сина. В подальшому звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що не мешкає з матір`ю приблизно з 2016 року . На той момент йому було 14 років. Мешкає у квартирі бабусі. Особистих речей у квартирі матері не має, однак і доступу до квартири у нього не має. Кошти за комунальні послуги не сплачує, оскільки тільки досяг повноліття та навчається і не має коштів для сплати. В подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Так у судовому засіданнівстановлено, що позивачу на підставі договору дарування квартири від 10.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Коваленко І.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1205 (а.с. 10), належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання відповідача [PERSON] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача (а.с. 6 - копія свідоцтва про народження). В матеріалах справи міститься Акт складений сусідами ( а.с. 9), із змісту якого випливає, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 29.05.2015 року. Згідно довідки ВСП «Політехнічний фаховий коледж» КНУ , відповідач є студентом ІV курсу денного відділення, термін навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 р. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 47 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживає за зареєстрованим місцем проживання та втратив інтерес до права користування житлом. Натомість судом встановлено, що на момент звернення позивача з позовом до суду відповідачу тільки виповнилося 18 років , тобто 29 05 2020 року він набув повноліття і з цього час набув повної дієздатності і з цього часу може свідомо розпоряджатися своїм правом на користування житлом. Крім того, судом встановлено, що відповідач не має ключів від вхідної двері квартири [ADDRESS] , а тому не має вільного доступу до квартири, що позбавляє його можливості проживати за місцем реєстрації. Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed