Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач 30 листопада 2015 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що на підставі договору дарування від 14.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], реєстровим 463, позивачу належить квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м [PERSON], 4/162. Вказана квартира була подарована чоловіком позивачки [PERSON] На даний час у квартирі зареєстровані сторонні особи, які були зареєстровані на спірній житловій площі до реалізації арештованої квартири з публічних торгів та не проживають за адресою своєї реєстрації з 2011 року. Позивач просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м [PERSON], 4 кв.162; зобовязати третю особу зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Від представника позивача, який діє на підставі довіреності надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про день, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпровя», про причини неявки не повідомили, письмових заяв не надходило. З письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що квартира № 162 на житловому масиві [PERSON], 4в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON], на підставі договору дарування квартири, посвідченого 14 квітня 2015 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 463 (а.с.6,7). В квартирі № 162 на житловому масиві [PERSON], 4в м. Дніпропетровську зареєстровано місце проживання: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.10). Встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в квартирі № 162 на житловому масиві [PERSON], 4в м. Дніпропетровську не проживають, в ній відсутні їх особисті речі. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В сулу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Також, в силу ст. 6 вищезазначеного Закону, громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Отже, оскільки відповідачі вже на протязі тривалого часу не проживають у спірній квартирі, то суд вважає, що є всі підстави визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою № 162 на житловому масиві [PERSON], 4в м. Дніпропетровську, що є підставою для зняття їх з реєстрації за вказаною адресою. Разом з тим, вимоги позивача про зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України\~ в Дніпропетровській областізняти відповідачів з реєстрації місця проживання є таким, що не ґрунтуються на законі, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України\~ в Дніпропетровській областіє третьою особою по справі та права позивача не порушував та в матеріалах справи відсутня відмова на звернення позивача. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, і

Outcome: partial