Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Нінчук-Худякова О.М. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що 23.04.1998 року [PERSON] та [PERSON] , які діяли від власного імені та від імені неповнолітніх на той час дітей [PERSON] та [PERSON] , з одного боку та відповідачами з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] . 23.04.1998 року вказаний договір був зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» за реєстраційним номером Н-260. 28.04.1998 року перехід права власності був посвідчений Запорізьким міським бюро технічної інвентаризації, яке на той час виконувало функції реєстратора угод з нерухомим майном, за реєстровим номером 35106. Позивачем та третіми особами були виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. У зв`язку з тим, що даний договір не посвідчений нотаріально, позивач не має можливості розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Відповідачі в свою чергу, отримавши грошові кошти за відчужену квартиру та звільнивши її, втратили інтерес до цього правочину, не бажають посвідчувати зазначений договір нотаріально. На даний час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири є неможливим, оскільки вже відбулась державна реєстрація переходу права власності на квартиру відповідно до законодавства, чинного на момент видачі Реєстраційного посвідчення від 28.04.1998 року. Крім того, визнання договору дійсним має значення для підтвердження факту належності ј частини квартири померлій [PERSON] , що в свою чергу є необхідним для оформлення спадщини після її смерті. Дана обставина підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.06.2020 року № 210/02-31, винесеною приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. З урахуванням викладеного позивач просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23.04.1998 року, зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» за реєстраційним номером Н-260, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсним. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Нінчук-Худякова Н.М. позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до ст. 128 ЦПК України. Відзиву на позовну заяву не подали. Третя особа: [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі та присутності. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що 23.04.1998 року між [PERSON] та [PERSON] , які діяли від власного імені та від імені неповнолітніх на той час дітей [PERSON] та [PERSON] , з одного боку та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] . 23.04.1998 року вказаний договір був зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» за реєстраційним номером Н-260. Згідно до умов договору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS] , а відповідачі отримали грошові кошти у відповідній сумі. Договір купівлі-продажу був зареєстрований в ЗМБТІ, про що внесені зміни до технічного паспорту на квартиру з відповідними змінами про власників, що підтверджується технічним паспортом та реєстраційним посвідченням, реєстрова книга № 190 за реєстровим № 35106. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Визнання договору дійсним має значення для підтвердження факту належності ј частини квартири померлій [PERSON] , що в свою чергу є необхідним для оформлення спадщини після її смерті, оскільки постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.06.2020 року № 210/02-31, винесеною приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, на спадкове майно, що залишилось після смерті дружини - [PERSON] . Щодо нормативно - правового обгрунтування, суд зазначає наступне. Так, на час укладання договору купівлі-продажу нерухомості діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції від 18.07.1963 року, який в подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року. Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності . Згідно з частинами 1 та 2 та 6 ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до частин 1-3 ст. 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 р., яка діяла на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. На час укладення спірного договору був чинним Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст.328 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами ч.3, ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У відповідності до п. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно.

Outcome: approved