Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.10.2018 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення невиплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка мотивована тим, що він з 29.07.1996 року працював в Головному матеріальному складі Донецької залізничної дороги водієм І класу в НХСМ Авдіївка, що підтверджується копією трудової книжки. 23.01.2018 року він перевівся в структурний підрозділ «Авдіївський експериментальний завод» Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ Українська залізниця». На день переведення відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 13537 грн. 13 коп., але повертати борг не збирається. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної платі у розмірі 13537 грн. 13 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 190 грн. 17 коп.. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 26.10.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву, зазначив, що [PERSON] в період простою з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року виходив на роботу, у зв'язку з чим йому повинна бути виплачена заробітна плата у повному обсязі. Просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача Гутарін І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вся залізнична мережа регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» знаходиться в зоні проведення АТО. Наказом від 06.02.2016 року № 60 за водієм автотранспортних засобів [PERSON] був закріплений автомобіль КАМАЗ 54115 держ. [NUMBER]. Наказом від 22.08.2016 року № 283 передбачено, що автомобіль КАМАЗ 54115 держ. [NUMBER], що знаходився під звітом майстра дільниці 1-ої групи [PERSON] дільниця с приймання та зберігання матеріалів м. Авдіївка. передано під звіт майстру 1-ої групи автотранспортно-експедиційної дільниці м. Бахмут [PERSON] Проведення АТО та бойові дії у межах Донецької та Луганської областей суттєво впливають економічне становище регіональної філії «Донецька залізниця» ГІАТ «Укрзалізниця» у зв'язку з чим дільниця с приймання та зберігання матеріалів м. Авдіївка не здійснює зберігання та видачу матеріалів, запасних частин. На дільниці с приймання та зберігання матеріалів м. Авдіївка відсутні організаційні та технічні умов для здійснення господарської діяльності. Водій автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20т) [PERSON] тривалий термін не мав можливості виконувати обов'язки водія автотранспортних засобів. Наказом від 22.06.2017 № 176 у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних відсутністю матеріалів та запасних частин встановлено початок простою з 03.07.2017 року працівникам структурного підрозділу «Донецький головний матеріально-технічний склад» дільниця з приймання та зберігання матеріалів м. Авдіївка. Позивач був ознайомлений з наказом від 22.06.2017 № 176 «Про встановлення простою». Оплата праці [PERSON] за період з 03.07.2017 року по 31.12.2017 року здійснювалася відповідно до ст. 113 Кодексу законів про працю України. [PERSON] був звільненим за переведенням до структурного підрозділу «Авдієвський експериментальний завод» у зв'язку із переведенням та з ним було здійснено повний розрахунок. Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що у період простою працівник може не виходити на роботу, але повинен одержувати заробітну плату (однак у меншому розмірі). Тому, якщо працівник фактично виконував роботу на підприємстві з 08 години 00 хвилин по 17 годину 00 хвилин, то відповідач в жодному разі не має і не мав права проводити оплату праці за ст. 113 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно запису трудової книжки серія [NUMBER], з [PERSON] 29.07.1996 року працював в Головному матеріальному складі Донецької залізничної дороги водієм І класу в НХСМ Авдіївка, яке в подальшому перейменовувалося в Ясинуватський відділ служби матеріально-технічного постачання Дежавного підприємства «Донецька залізниця» у якості водія. 23.01.2018 року [PERSON] було звільнення у зв'язку із переведенням в структурний підрозділ «Авдіївський експериментальний завод» Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ Українська залізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до заяви [PERSON] від 22.01.2018 року, останній звернувся 22.01.2018 року до ПАТ «Українська залізниця» з вимогою про виплату йому заробітної плати за період його роботи з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року у повному обсязі. Згідно листа ПАТ «Українська залізниця» від 02.02.2018 року № 2-Б, [PERSON] було повідомлено, що період його роботи з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року припадає на період простою, під час якого нарахування заробітної плати відбувалося згідно ст. 113 КЗпП України. У зв'язку з чим, заробітна плата за вищевказаний період роботи виплачена йому у повному обсязі. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Згідно наказу ПАТ «Українська залізниця» від 08.02.2016 року № 60, за водієм [PERSON] було закріплено автомобіль марки «Камаз» 54115 державний номер [NUMBER], полупричіп НЕФО039334-10 державний номер [NUMBER]. Відповідно до наказу ПАТ «Українська залізниця» від 22.08.2016 року № 283, автомобіль марки «Камаз» 54115 державний номер [NUMBER], полупричіп НЕФО039334-10 державний номер [NUMBER] у зв'язку з виробничою необхідністю передано на зберігання в м. Бахмут «Донецький головний матеріально-технічний склад». Згідно наказу ПАТ «Українська залізниця» № 176 від 22.06.2017 року, у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних відсутністю матеріалів та запасних частин було встановлено початок простою, зокрема і водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т. [PERSON] Пунктом 5 зазначеного наказу передбачено, що оплату простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи. Суд звертає увагу, що позивач [PERSON] був ознайомлений зі змістом вищевказаного наказу, про що свідчить його особистий підпис на його зворотній стороні та позначка російською мовою «согласен работать на Камазе». Відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно наданих відповідачем розрахункових листів заробітної плати за період з липня 2017 року по грудень 2017 року, виплата заробітної плати [PERSON] здійснювалася у розмірах передбачених ст. 113 КЗпП України. Зокрема, Верховний Суд України в своїй ухвалі від 13 липня 2011 року, зазначив, що як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Тому суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача, з приводу того, що застосування ч. 1 ст. 113 КЗпП України можливе лише у випадку простою не з вини працівника та невиході його на роботу. Слід також зауважити, що [PERSON] в період з липня 2017 року по грудень 2017 року не виконував свої безпосередні обов'язку у зв'язку із простоєм та не міг їх виконувати, оскільки автомобіль на якому він працював та який був закріплений за ним було передано в м. Бахмут на зберігання. Виконання позивачем [PERSON] у вказаний період функції щодо прибирання території, як зазначив у судовому засіданні представник позивача, не можуть бути підставою для виплати заробітної плати у повному обсязі, оскільки наказу з цього приводу чи то інших належних та допустимих доказів сторонами не надано. Крім того, добровільна згода працівника на виконання робіт не передбачених трудовим договором не можуть бути підставою для стягнення з відповідача заробітної плати в розмірі середньої заробітної плати за основною спеціальністю. Повно і всебічно з'ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed