Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Позов мотивовано тим, що 18.10.2015 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від обов`язку утримувати дитину. Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2018 року по справі № 127/1903/18 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частки видів його доходу, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи з 29.01.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що в даний час відповідач працює за кордоном, його майновий стан змінився і він отримує набагато вищий дохід, ніж той, який отримував на час ухвалення судом рішення по справі № 127/1903/18, а тому може сплатити на утримання дитини аліменти у розмірі ј частини всіх видів свого доходу. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, надавши суду відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги не відповідають дійсності, зокрема щодо покращення матеріального стану відповідача та його працевлаштування за кордоном, оскільки на даний час відповідач здобуває статус безробітного, постійно перебуває на території України, а доказів протилежного позивачем не надано і не може бути надано. Жодних доказів про зміну матеріального та сімейного стану або погіршення здоров`я позивачем суду не надано. Також не надано документальних підтверджень щодо розміру витрат, які несе позивач на утримання дитини. Крім того, в позивача є нова сімя, а він офіційно є безробітним та перебуває на обліці. Дослідивши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі ј частини зі всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 29.01.2018 року до досягнення сином трирічного віку. Вирішено питання про судові витрати. Відповідно до довідки Департаменту житлового господарства МКП «Управляюча компанія «Київська» від 21.10.2020 року за № 2093 позивач [PERSON] разом із дитиною [PERSON] , 2016 року народження, проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд згідно вимог ст.ст. 182, 184 СК України має враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання, щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З наведених вище норм Сімейного кодексу України слідує, що для ухвалення судом рішення про збільшення розміру аліментів перед судом має бути доведено належними та допустимими доказами наявність певних (визначених законом) обставин зокрема, але не обмежуючись, зміни матеріального стану позивача в сторону його погіршення, а як наслідок неможливість забезпечити рівень життя дитини на необхідному (достатньому) рівні; зміну матеріального стану платника аліментів, в сторону його поліпшення, що обумовлює можливість платника надавати дитині грошове утримання в збільшеному розмірі; зміну свого сімейного стану або сімейного стану відповідача, що обумовлює можливість забезпечувати спільну дитину на вищому рівні матеріального забезпечення; погіршення стану здоров`я одержувача аліментів, або поліпшення стану здоров`я платника аліментів. Отже, перелік обставин, які можуть бути підставами для зменшення або збільшення розміру аліментів визначений діючим СК України. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивачем перед судом не доведено, а як наслідок судом не встановлено обставин зміни матеріального стану відповідача, що дало б підстави стверджувати про можливість збільшення розміру аліментів. Так само судом не встановлено обставин поліпшення стану здоров`я відповідача чи погіршення стану здоров`я позивача, що в силу закону також могло б слугувати (у разі встановлення) підставою для збільшення розміру аліментів. Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Із системного аналізу наведених правових норм слідує, що при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, суд має з`ясувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і чи впливає ця зміна на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. При цьому ч. 1 ст. 141 СК України передбачає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки дитини, в тому числі, щодо її утримання. У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На [PERSON] , як на позивача, покладається обов`язок доказування і в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з урахуванням приписів статей 141, 180, 182, 192 СК України. Як слідує із матеріалів справи, позивачем до суду не надано належних і допустимих доказів зміни її матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення одержувача аліментів, що може бути підставою для збільшення розміру аліментів. Доказів, які свідчать про те, що матеріальне становище платника аліментів поліпшилося до суду не надано. Відомості про доходи відповідача у матеріалах справи також відсутні. Водночас, 05.08.2021 року відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , відповідний актовий запис № 1919, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 05.08.2021 року. Відомостей про заборгованість відповідача по сплаті аліментів матеріали справи не містять, навпаки, як вбачається із розрахунку зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 56247744, наданого відповідачем, станом на 01.09.2021 року заборгованість відсутня. Згідно інформації з Єдиного реєстру боржників, станом на 13.09.2021 року інформація по боржнику [PERSON] в реєстрі відсутня. Згідно довідки Вінницької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості [PERSON] перебуває на обліку з 17.09.2021 року, але статусу безробітного не має та допомоги по безробіттю не отримує. Оскільки позивачем не доведено, що від дня постановлення судового рішення про стягнення з відповідача збільшеного розміру аліментів виникли обставини які слугували б підставою для чергового їх збільшення, суд, з`ясувавши обставини справи та надавши оцінку зібраним доказам, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду заяви позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, рішенням суду відмовлено, суд прийшов до висновку про віднесення судових витрат на рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed