Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач 28.12.2015 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював у ПАТ «Сумирибгосп» з 27 березня 2015 року по 15 травня 2015 року. Фактичною датою звільнення вважає 27 травня 2015 - дату підписання обхідного листа, до цього часу ходив на роботу та виконував свої службові обов'язки. Звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день звільнення відповідачем нарахована але не виплачена позивачу заробітна плата за травень 2015 року у сумі 1621 гривня 20 копійок. Відмову виплатити усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КзПП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, звільненому ним працівникові усіх сум, які повинні бути йому виплачені на день його звільнення, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, роботодавець повинен виплатити цьому працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з ч. 5 ст. 95 КЗпП України, також передбачено виплату з урахуванням індексації. Тому позивач просить стягнути з ПАТ «Сумирибгосп» на його користь нараховану але не виплачену заробітну плату у сумі 1621 гривень 20 копійок, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 21416 гривень 80 копійки, індексацію у сумі 1 254 гривні 57 копійок, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 24292 гривні 57копійки. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. При цьому, позивач пояснив, що працював у відповідача за сумісництвом головним енергетиком, основне місце роботи ТОВ «Сумижитло», там же знаходиться його трудова книжка, трудову книжку відповідачу він ніколи не надавав та будь-які записи в книжку не вносились Заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 15.05.2015 року складену 13.05.2015 року дійсно написана його рукою (а.с. 48), з наказом про своє звільнення з роботи з 15.05.2015 року (а.с. 30) він дійсно ознайомлений, його підпис стоїть в графі «ознайомлений». Не має доказів, що в період з 15.05.2015 року по 27.05.2015 року передавав будь-які матеріальні цінності іншим працівникам ПАТ « Сумирибгосп», оскільки не має відповідних актів. Під час роботи не оформлював будь-яких платіжних карток для перерахування на них заробітної плати та не звертався до керівництва «Сумирибгоспу» з заявами про перерахування на картки належних сум заробітної плати. Пояснював, що в день звільнення один з керівників підприємства повідомив йому, що він може і не отримати заробітну плату за травень місяць, але доказів цих обставин він не має. В травні 2015 року він перебував на лікуванні в денному стаціонарі в лікарні, а пізніше оформив листок непрацездатності. На лікарняному перебував до кінця червня 2015 року. До суду звернуся лише в грудні 2015 року, оскільки не зав раніше як це зробити і тільки після спілкування зі своїм представником зрозумів своє право на судовий захист. З письмовими заявами до відповідача по отримання заробітної плати шляхом отримання грошового переказу на домашню адресу не звертався. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти них, просив в задоволенні позову відмовити. Перевіривши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача за суміністицтвом енергетиком в період з 27.03.2015 року по 15 травня 2015 , звільнений за заявою від 13.05.2015 року (а.с. 48) за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копіями наказів по підприємству з якими ознайомлений позивач ( а.с. 29-30). При звільненні він не отримав заробітну плату, яка належала йому до виплати що підтверджується актом про відмову отримати розрахункові від 15.05.2015 року та від 16.06.2015 року ( а.с. 34) підписаними трьома посадовими особами позивача та відповідними доповідними записками (а.с. 35-39). Також вказані обставини підтверджуються копією платіжної відомості наданої позивачем (а.с. 32) в якій зазначено про отримання заробітної плати іншими працівниками підприємства-відповідача, факт отримання заробітної плати підтверджується підписами 13 працівників, зазначених у відомості. Підприємство не мало можливості перерахувати належну до виплати заробітну плату позивачу на платіжну картку чи грошовим переказом, оскільки за поясненнями позивача під час судового розгляду він з відповідними заявами до підприємства не звертався, платіжної картки не мав. Належну до виплати заробітну плату позивачу підприємство депоновувало, що підтверджується копіями оборотно-сальдових відомостей. Відповідно до доповідної записки інженера-енергетіка від 16.06.2015 року вбачається, що він прийняв електрогосподарство підприємства 27.05.2015 року з певними недоліками, в подальшому було складено акти про порушення і підприємство вимушено було усувати виявлені недоліки ( а.с. 40), Суд не погоджується з доводами позивача, що його трудові відносини з відповідачем тривали до 27 травня 2015 року, оскільки доказів вказаних обставин він всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надав, його підпис стоїть під наказом про звільнення саме з 15.05.2015 року. Факт трудових відносин з відповідачем саме до 15.05.2015 року підтверджується копією табелю обліку робочого часу на підприємстві (а.с. 41). Суд також не погоджується з доводами позивача та його представника, що не отримання [PERSON] належних при звільненні сум відбулось з вини підприємства, оскільки належних та допустимих доказів вказаних обставин стороною позивача не надано. Відповідно до ст..116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В матеріалах справи містить розрахунковий лист про нараховану заробітну плату позивачу та належну суму до виплати з урахуванням утриманих податків та зборів ( а.с. 42). Доказів щодо неправильності нарахування заробітної плати, неправильності утримання податків та зборів суду не надано. Відповідно до ст.117 КЗпП України підприємство, установа або організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу. Тобто, підставою для виплатити працівникові його середнього заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку є два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Враховуючи викладене, вимога позивача про виплату компенсації заборгованості середнього заробітку та індексації за час затримки у виплати заробітної плати є необґрунтованою та безпідставною оскільки судом встановлено, що в день звільнення позивачу було повідомлено про необхідність забрати грошові кошти у розмірі 1304,09 грн. з каси відповідача, що є належними йому виплатами із заробітної плати. Проте, позивач для отримання грошових коштів із каси підприємства відповідача не з'явився, свою відмову отримати грошові кошти не пояснив. 15.05.2015 року представниками відповідача - головним бухгалтером та двома бухгалтерами, були складені доповідні записки, та акт про відмову отримати розрахункові. Відповідно до зазначеного акту [PERSON] відмовився отримати розрахункові з каси підприємства відповідача та свою відмову пояснити відмовився. Під час судового розгляду представник відповідача пояснював, що відповідач може отримати належні йому сумі у будь-який час при зверненні на підприємство. Таким чином суд не вбачає вини підприємства в неотриманні [PERSON] належної заробітної плати при звільненні та виходячи з вищезазначеного не вбачає порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача та у задоволенні позовних вимог вважає за необхідне відмовити.

Outcome: dismissed