Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 червня 2018 року предявила до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, у якій просила стягувати із відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 1300 гривень, щомісячно, починаючи з 01 січня 2018 року і до досягнення сином повноліття. В\~обґрунтування позовних\~вимог позивач\~покликається на\~те,\~що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 15 червня 2010 року. Від шлюбу є неповнолітній син [PERSON] , який проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Натомість, відповідач у добровільному порядку не виконує свій батьківський обовязок по утриманню неповнолітнього сина, хоча зобовязаний це робити. Встановити розмір доходу відповідача не являється за можливе, оскільки він офіційно не працевлаштований, тому вважає, що аліменти слід стягувати у твердій грошовій сумі. Позивач, вказує, що у листопаді-грудні минулого року обговорювала із відповідачем питання щодо належного утримання ним [PERSON], на що відповідач погодився з січня 2018 року сплачувати аліменти на дитину у розмірі 1000 гривень, щомісячно. Однак, вказану домовленість відповідач не виконує, у звязку із чим, позивач вважає за доцільне стягувати із нього аліменти у розмірі 1300 гривень, щомісячно з 01 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач, [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позовну заяву не подавав. За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 15 червня 2010 року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ИД №033925 виданим 15 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції (актовий запис №339). Від шлюбу сторін 17 серпня 2004 року народився син [PERSON], що стверджується актовим записом №1874 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, яким 06 вересня 2004 року видане свідоцтво про народження серії 1-ИД №158124. Згідно довідки №16 виданої 23 травня 2018 року ПП «Благоустрій» неповнолітній син сторін [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає разом із матірю (позивачем по справі) [PERSON] за адресою: вул. Київська, 8/75, м. Тернопіль. Відповідно із довідкою №67 виданою 04 вересня 2018 року Головним територіальним управлінням юстиції у Тернопільській області, [PERSON] працює провідним спеціалістом у Головному територіальному управлінні юстиції у Тернопільській області, загальна сума її доходу із 01 березня 2018 року по 31 серпня 2018 року становить 79534,63 гривень. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Натомість позивачка у повному обсязі надає матеріальне утримання неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], таким чином, фактично одноособово несе батьківські обовязки обох сторін. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до вимог ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вказаних обставин, беручи до уваги те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів на підтвердження того, що за своїм станом здоровя чи матеріальним становищем він не може виконувати своїх обовязків по утриманню неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], а також доказів наявності у нього на утриманні інших дітей, чи непрацездатних дружини, батьків, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача аліментів на неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1300 гривень підлягають до задоволення. Щодо вимоги про стягнення з відповідача аліментів за період 01 січня 2018 року суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Всупереч зазначених вимог закону позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вжиття нею заходів для одержання аліментів з відповідача та свідоме ухилення відповідача [PERSON] від їх сплати. За вказаних обставин, позовні вимоги в частині стягнення із відповідача [PERSON] аліментів за період з 01 січня 2018 року по дату звернення до суду із позовом 20 червня 2018 року, слід відмовити за недоведеністю. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: approved