Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.04.2018 р. звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (далі [PERSON] «Львівські автобусні заводи»), в якому просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з січня 2009 року по травень 2010 року в сумі 22\~418 грн. 65 коп., а також середній заробіток за період затримки розрахунку з 06.05.2011 р. по 01.01.2018 р. у розмірі 194\~025 грн. 90 коп. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.07.2007 р. був прийнятий на посаду заступника начальника відділу складського господарства [PERSON] «Львівські автобусні заводи», 01.04.2009 р. переведений на посаду начальника відділу складського господарства [PERSON] «Львівські автобусні заводи», а 05.05.2010 р. був звільнений. Проте, при звільненні\~відповідач не\~провів з\~ним розрахунку.\~Таким чином,\~невиплачена заробітна\~плата за\~період із\~січня 2009\~року по\~травень 2010\~року становить\~22\~418\~грн.\~65\~коп. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку, просить стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку за період 06.05.2011 р. по 01.01.2018 р. у розмірі 194\~025 грн. 90 коп. Ухвалою від 25.04.2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У зазначений відповідачу строк в ухвалі про відкриття провадження у справі, останній не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин. Позивач у судове засідання не з'явився, 15.05.2018 року через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просить такий задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а тому, згідно із ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, у відсутності представника відповідача [PERSON] «Львівські автобусні заводи», на підставі наявних у справі доказів. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] 11.07.2007 р. був прийнятий на посаду заступника начальника відділу складського господарства [PERSON] «Львівські автобусні заводи», 01.04.2009 р. переведений на посаду начальника відділу складського господарства [PERSON] «Львівські автобусні заводи», а 05.05.2010 р. був звільнений на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України (а.с. 6). Встановлено, що при звільненні відповідачем [PERSON] «Львівські автобусні заводи» не виплачено позивачу [PERSON] заборгованість по заробітній платі та не проведено з ним повного розрахунку. Як вбачається\~із розрахунку,\~наданого позивачем,\~зробленого виходячи\~із індивідуальних\~відомостей Пенсійного\~фонду України,\~відповідачем за\~період з\~січня 2009\~року по\~травень 2010\~року проводилося\~нарахування та\~виплата заробітної\~плати не\~в повному\~розмірі,\~у звязку\~із чим,\~на час\~його звільнення\~виникла заборгованість\~в розмірі\~22\~418\~грн.\~65\~коп. (а.с. 2). З огляду на те, що відповідачем [PERSON] «Львівські автобусні заводи» не надано ні позивачу, ні суду іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обовязок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про оплату праці» працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Положеннями ч.1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також суд враховує, що відповідно до положень ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що відповідач [PERSON] «Львівські автобусні заводи» не провів із позивачем [PERSON] повного розрахунку в строк, визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що з [PERSON] «Львівські автобусні заводи» слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку із [PERSON] за період з 06.05.2011 р. по 01.01.2018 р. у розмірі 194\~025 грн. 90 коп., а тому позов слід задовольнити в повному обсязі. Разом з цим, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Окрім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 164 грн. 45 коп. Рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п.2. ч.1 ст.430 ЦПК України допустити до негайного виконання.

Outcome: approved