Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє його представник - адвокат Молчанова Н.В., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в обґрунтування якого вказав, що 26.10.2020 року постановою державного виконавця Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) було відкрито виконавче провадження №63403510 за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. №785 від 02.06.2020 року про стягнення з нього на користь ТОВ «ФК» «Прайм Альянс» заборгованості в сумі 40635,23 грн., а постановою державного виконавця від 10.11.2020 стягнення було звернуто на його доходи. Звернувшись за правовою допомогою до адвоката, він дізнався, що виконавчий напис на вказану суму вчинено за заявою стягувача ТОВ «ФК» «Прайм Альянс» за кредитним договором №R53413240723В від 25.04.2012 року, укладеним між ним та ПАТ «ВТБ БАНК», право вимоги за яким ТОВ «ФК» «Прайм Альянс» набуло за договором факторингу. Стягнення проводиться за період з 29.01.2019 по 10.03.2020, а розмір заборгованості складається з заборгованості по основному боргу (тілу кредита), що становить 32903,40грн., та заборгованості за відсотками, яка складає 7329,50грн. Вказуючи на те, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису в порушення вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат» не пересвідчився у безспірності суми заборгованості, так як документи, на підставі яких він вчиняв виконавчий напис, не відображають дійсного розміру заборгованості, не прийняв до уваги, що термін дії договору закінчився 25.04.2015 і вчинив виконавчий напис після спливу 5 років, що перевищує строк, встановлений законодавством, та не повідомив його про вимогу кредитора, що позбавило його права заперечувати проти незаконно нарахованих сум, позивач просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, до судового засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що 25.04.2012 між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір №R53413240723В, відповідно до якого [PERSON] надано кошти в сумі 64700грн. із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 25%річних, за яким він свої зобов`язання не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість. 08.07.2015 ПАТ «ВТБ Банк» на підставі договору відступило право вимоги грошових коштів ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а 29.01.2019 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відступило право вимоги за цим кредитним договором ТОВ «ФК «Прайм Альянс», про що 05.03.2019 [PERSON] було направлено повідомлення та вимогу про необхідність погашення заборгованост протягом 30 днів. Також було проінформовано про наміри ТОВ «ФК «Прайм Альянс» стягнути заборгованість шляхом вчинення виконавчого напису. Зазначає, що позивач не погасив заборгованість за кредитним договором, загальна сума якої становить 40242,90грн. Не погоджуючись з сумою стягнення за виконавчим написом, позивач не надав підтвердження виконання умов кредитного договору, що суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові №916/3006/17 від 02.07.2019. Тому просить відмовити у задоволенні позову. З приводу заявлених витрат на професійну правничу допомогу заявляє, що їх сума в розмірі 6000грн. є завищеною, необгрунтованою та неспівмірною зі складністю справи, а самі витрати не відповідають обсягу виконаної адвокатом роботи. Звертає увагу на те, що витрати на засвідчення копій документів, формування та направлення позову до суду не потребують спеціальних професійних навиків та знань, тому не входять до витрат на правничу допомогу і не підлягають відшкодуванню. Крім цього, відповідач зазначає, що доказів (чеків, квитанцій), які б підтверджували суму витрат на поштові відправлення, яка зазначена в акті приймання-передачі, не надано. З огляду на зазначене суму витрат на правничу допомогу просить зменшити. Згідно відповіді на відзив, представник позивача Молчанова Н.В. зазначає, що викладені у відзиві аргументи відповідача не спростовують спірності виконавчого напису. Відповідачем не надано доказів на підтвердження заборгованості, засвідченої виписки з рахунку боржника, яка б відображала інформацію по кредитній заборгованості, доказів вручення боржнику вимоги про погашення заборгованості, оскільки список згрупованих поштових відправлень без відмітки боржникапро отримання не вважається надісланим повідомленням. Також звертає увагу на те, наданий нотаріус для вчинення виконавчого напису кредитний договір не був посвідчений нотаріально, напис вчинений на підставі розрахунку заборгованості за договором, а не на підставі засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, як того вимагає Перелік документів №1172, без надання виписок з рахунків бухгалтерського обліку банків. До того ж, на підтвердження спірності виконавчого напису зазначає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не пересвідчився в безспірності заборгованості, а саме, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, так як кредитний договір №R53413240723В від 25.04.2012 було укладено строком на 36 місяців з кінцевим терміном сплати чергового платежу 25.04.2015року, а виконавчий напис вчинено після спливу п`яти років, що перевищує строк, встановлений законодавством. Судом установлено, що 25.04.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та позивачем [PERSON] укладено кредитний договір №R53413240723В, згідно з яким позивач отримав кредитні кошти в сумі 64700 грн зі строком повернення до 25.04.2015 року та нарахуванням процентів за користування кредитом в розмірі 25% річних (а.с.20-23). 02.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. за заявою ТОВ «ФК «Прайм-Альянс», якому відповідно до договору факторингу № 29/01/19-1 від 29.01.2019 перейшло право вимоги за фінансовими зобов`язаннями від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», вчинено виконавчий напис за реєстровим №785 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Прайм-Альянс» заборгованості за кредитним договором №R53413240723В від 25.04.2012 року за період з 29.01.2019 по 10.03.2020 в розмірі 40232,90 грн., яка складається з суми основного боргу в розмірі 32903,40 грн. і заборгованості по відсоткам в розмірі 7329,50 грн. та плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 402,33 грн. (а.с.19). 26.10.2020 року за вказаним виконавчим написом державним виконавцем Мирноградського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) було відкрито виконавче провадження № 63403510, а постановою від 10.11.2020 звернуто стягнення на доходи божника (а.с.17-18). За загальним правилом ст.ст.15, 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом. Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється зконом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства, що випливає з ч.1 ст.39 цього Закону. Таким актом, зокрема, є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 №296/5. Відповідно до п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат» учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, правове регулювання якої визначається гл.14 Закону «Про нотаріат» та гл.16 розд.ІІ порядку вчинення нотаріальних дій. Статтею 87 Закону «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів. Відповідно до приписів ст.88 цього Закону, якою визначені умови вчинення виконавчих написів, нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше ніж 3 роки, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше ніж рік. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається в межах цього строку. Порядок учинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пп.1, 3 гл.16 розд.ІІ порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з пп.2.1 п.2 гл.16 розд.ІІ порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування й місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата й місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника відповідно до ст.88 Закону «Про нотаріат» є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками -наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст.87, 88 Закону «Про нотаріат» суд у такому спорі повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права дійшла Велика палата ВС у постанові від 29.03.2019 у цивільній справі №137/1666/16-ц. У зв`язку з тим, що постанова КМУ №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» втратила чинність з моменту її прийняття, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова КМ України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року (Висновок ВП ВС від 15.04.2020 року № 554/6777/17 (61-19494св18)). При цьому колегія суддів відступила від висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17, та вказала, що процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимога про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Як вбачається з досліджених судом доказів, зокрема заяви директора ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» О.А.Барандича на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. та матеріалів нотаріальної справи, надісланої приватним нотаріусом за запитом представника позивача, виконавчий напис вчинено без наявності оригіналу кредитного договору (надана лише його копія, засвідчена написом від руки представником відповідача), не надано довідки про непогашення заборгованості та довідки фінансової установи про ненадходження платежу, а визначена до стягнення заборгованість за кредитним договором, укладеним 25.04.2012, строк дії якого визначений до 25.04.2015, заявлена 02.06.2020. Позивач не погоджується з розміром заборгованості та звертає увагу, що заборгованість за виконавчим написом стягнута після спливу 5 років після закінчення дії договору. Будь-яких доказів на підтвердження безспірності заборгованості позивача та наявності у відповідача права вимоги ні відповідачем, ні іншими учасниками справи суду не надано, а існування спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису є тією обставиною, яка виключає безспірність боргу та можливість його стягнення з боржника за виконавчим написом нотаріуса (правова позиція ВС у справі № 759/6167/18 від 17 вересня 2020 року) . Отже, доводи позивача на обгрунтування позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є слушними і підлягають задоволенню. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно дост.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з представлених позивачем матеріалів на підтвердження понесення правових витрат у справі, 11.09.2020 ним було укладено договір №08/09/20 з адвокатом Молчановою Н.В. на надання йому правничої допомоги, згідно умов якого сторони погодили розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги (а.с. 24-25). Згідно акту приймання передачі виконаних робіт до вищевказаного договору (а.с. 26), позивач [PERSON] отримав від адвоката Молчанової Н.В. юридичні послуги на суму 6000грн. Доданий до договору про надання правової допомоги розрахунок містить детальний опис робіт адвоката, які складаються з попереднього опрацювання матеріалів, вивчення та аналізу судової практики та законодавчої бази, направлення запитів, складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, засвідчення копій документів, що відповідно до ч. 9 ч. 1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-УІ під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право робити адвокат, направлення їх разом з позовною заявою до суду, представлення інтересів клієнта в суді та містить погоджену сторонами вартість вказаних робіт з урахуванням витраченого на них часу. Згідно квитанції Приватбанку від 02.02.2021, позивачем на рахунок адвоката за надання йому правової допомоги сплачено 6000грн. (а.с.28). Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно правового висновку Верховного Суду від 30 вересня 2020 року, викладеного у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), які суд відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При цьому, законодавство не наводить форму та вимоги до документа, який підтверджує факт сплати клієнтом адвокатського гонорару. Матеріали справи містять достатні докази понесення позивачем витрат на правову допомогу, реальність таких витрат та співмірність виконаній адвокатом роботи, за виключенням представлення інтересів позивача в суді, що згідно з розрахунком становить 1000грн., так як адвокат інтереси позивача в суді не представляв. Отже, розмір витрат, понесених позивачем на надання йому правової допомоги, які підлягають стягненню з відповідача на його користь, має складати 5000грн. Вирішуючи питання сплати судового збору відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн, так як позивач на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від вказаних витрат при подачі позову до суду.

Outcome: approved