Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.02.2018 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 21 жовтня 2015 року, працював прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті. 01 грудня 2015 року пі час виконання трудових обовязків на виробництві з ним стався нещасний випадок, в наслідок якого він отримав виробничу травму, а саме, закритий внутрішньо суглобний перелом зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, гемартроз. 22 січня 2016 року ПАТ «ШУ «Покровське» був складений акт за формою Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, та акт за формою Н-5 розслідування нещасного випадку, що стався зі [PERSON] 01.12.2015 року. Згідно довідці до акту огляду МСЕК від 18 серпня 2016 року йому вперше було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва у розмірі 40% на строк до 01 вересня 2017 року. 23.08.2017 року він був повторно обстежений МСЕК, йому було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва у розмірі 40% безстроково. Згідно довідці МСЕК від 11.10.2017 року він був визнаний інвалідом другої групи на строк до 01 вересня 2010 року, рекомендовано лікування та нагляд у травматолога, ортопеда, невропатолога, протипоказана важка фізична праця, психо-емоційні навантаження, праця в приміщеннях з високим рівнем шуму, повязана з довготривалим перебуванням на ногах. Внаслідок отриманої травми він був вимушений звільнитися, втратив можливість заробляти на життя у тому розмірі, в якому заробляв до отримання травми. Внаслідок травми функції його організму суттєво погіршилися, що відображається не тільки на можливості працювати, але і в побуті. Він вимушений лікуватися, внаслідок трудового каліцтва знижується його настрій, бо він відчуває себе неповноцінною людиною. Незважаючи на те, що він відносно молода людина, але внаслідок травми не може вести активне життя та приділяти достатньо уваги сімї. Його страждання є триваючими, втрата працездатності є стійкою, він вже ніколи не зможе вилікуватися та відновити стан здоровя, що існував до травми. Заподіяну моральну шкоду він оцінює у 200\~000 грн. Оцінюючи моральну шкоду в указану суму, він виходив з тривалості та глибини моральних та фізичних страждань, обставин, при яких його було травмовано, тяжкості травми, з безлічі негативних наслідків для нього, які виникли внаслідок отримання травми, а також невідновності значного погіршення стану його здоровя. Вина відповідача підтверджується Актами про нещасний випадок та розслідування нещасного випадку за формами Н-1 та Н-5 відповідно. Відповідно до ст.38 Гірничого Закону України до обовязків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги та обґрунтування позовних вимог підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача ПАТ ШУ «Покровське» не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що основною причиною нещасного випадку на виробництві стала особиста необережність потерпілого при пересуванні по гірничій виробці, крім того, позивач не надав обґрунтований розрахунок моральної шкоди та документів, які б підтверджували перенесення позивачем стресових, агресивних та інших негативних наслідків в звязку з погіршенням стану його здоровя. Представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецькій області в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові пояснення, в яких просив розглянути справу за відсутності представника та ухвалити рішення у справі на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «ШУ «Покровське» з 21 жовтня 2015 року, працював прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті, був звільнений 26.08.2017 року в звязку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя (а.с. 9-10). 01 грудня 2015 року пі час виконання трудових обовязків на виробництві з ним стався нещасний випадок, в наслідок якого він отримав виробничу травму, а саме, закритий внутрішньо суглобний перелом зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, гемартроз. 22 січня 2016 року ПАТ «ШУ «Покровське» був складений акт за формою Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, та акт за формою Н-5 розслідування нещасного випадку, що стався зі [PERSON] 01.12.2015 року (а.с. 16-19). Згідно довідці до акту огляду МСЕК від 18 серпня 2016 року йому вперше було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва у розмірі 40% на строк до 01 вересня 2017 року (а.с. 26). 23.08.2017 року він був повторно обстежений МСЕК, йому було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва у розмірі 40% безстроково (а.с. 35). Згідно довідці МСЕК від 11.10.2017 року він був визнаний інвалідом другої групи на строк до 01 вересня 2010 року, рекомендовано лікування та нагляд у травматолога, ортопеда, невропатолога, протипоказана важка фізична праця, психо-емоційні навантаження, праця в приміщеннях з високим рівнем шуму, повязана з довготривалим перебуванням на ногах (а.с. 39). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України Про охорону праці, а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоровя або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обовязків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до травмування позивача. Висновком МСЕК від 18 серпня 2016 року йому вперше було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва у розмірі 40% на строк до 01 вересня 2017 року (а.с. 26), 23.08.2017 року позивач був повторно обстежений МСЕК, йому було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва у розмірі 40% безстроково (а.с. 35), в подальшому згідно довідці МСЕК від 11.10.2017 року він був визнаний інвалідом другої групи на строк до 01 вересня 2010 року, рекомендовано лікування та нагляд у травматолога, ортопеда, невропатолога, протипоказана важка фізична праця, психо-емоційні навантаження, праця в приміщеннях з високим рівнем шуму, повязана з довготривалим перебуванням на ногах (а.с. 39). В звязку цим 26.02.2018 року позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обовязку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами статті 237-1 КЗпП України. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що в звязку з трудовим каліцтвом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, був здоровою працездатною людиною, втратив згідно висновку МСЕК 40% працездатності за трудовим каліцтвом, визнаний первинно інвалідом третьої групи, при повторному огляді інвалідом другої групи. Внаслідок отриманої травми позивач був вимушений звільнитися, втратив можливість заробляти на життя у тому розмірі, в якому заробляв до отримання травми. Внаслідок травми на виробництві функції його організму суттєво погіршилися, що відображається не тільки на можливості працювати, але і в побуті. Він вимушений лікуватися, внаслідок каліцтва знижується його настрій, бо він відчуває себе неповноцінною людиною. Незважаючи на те, що він відносно молода людина, але внаслідок травми не може вести активне життя та приділяти достатньо уваги сімї. Його страждання є триваючими, втрата працездатності є стійкою, він вже ніколи не зможе повністю вилікуватися. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на його душевному стані. Він відчуває душевні страждання та переживання, у нього зявилося почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням невідновності наслідків отриманого ушкодження та тяжкого стану його здоровя. У нього критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому та соціальному відношенні, громадянина. Вищезазначене законодавство, а також розяснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» повязують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих звязків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, розясненням Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на його відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоровя позивача, те, що професійна працездатність в звязку з трудовим каліцтвом втрачена згідно висновку МСЕК від 18.08.2016 року вперше на 40 %, він визнаний інвалідом третьої групи, в наступному при повторному огляді інвалідом другої групи. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 28000 грн. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1500,00 грн. згідно наданого розрахунку та довідки про оплату (а.с. 50). Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що заявлені позивачем позовні вимоги на суму 200000,00 грн. задоволені частково на суму 28000,00 грн., що складає 14%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 210,00 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1500,00 грн. Х 14% = 210,00 грн.) На підставі викладеного,

Outcome: partial