Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач 22.04.2021 року звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просила визнати її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України неправильним, змінити формулювання причини звільнення у наказі від 05.04.2021 року № 72к «Про звільнення [PERSON] » з посиланням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у розмірі 13827,15 грн., а також середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.04.2021 року по день прийняття рішення судом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працювала за безстроковим трудовим договором у Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА» /надалі по тексту ДП «ЛДЗ «Лорта»/ на посаді провідного бухгалтера. У 2020 році відповідач постійно затримував виплату їй заробітної плати, зокрема заробітна плата за серпень-листопад 2020 року була виплачена їй лише 06.01.2021 року, а заробітна плата за грудень 2020 року - 13.01.2021 року. Також, наказом від 08.12.2020 року за № 322/1 директор ДП «ЛДЗ «Лорта» заборонив надання відпусток і лише 29.01.2021 року наказом № 19 на вимогу профспілкового органу скасував попередній наказ, у зв?язку із чим їй не було надано більше 3 щорічних відпусток, що становить 76 календарних дні. По причині порушення працедавцем законодавства про працю 02.04.2021 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак, 05.04.2021року її було звільнено з роботи по ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Зазначає, що відповідач незаконно змінив правові підстави звільнення, чим грубо порушив права. Із врахуванням наведеного просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.06.2021 року суд перейшов від розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пояснила, що з 1998 року працювала провідним бухгалтером відділу 580 у Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА». У 2020 році відповідач постійно затримував виплату їй заробітної плати у зв?язку із чим по причині порушення працедавцем законодавства про працю 02.04.2021 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак, 05.04.2021року її було звільнено з роботи по ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що вона вважає незаконним та просить змінити формулювання причини звільнення у наказі від 05.04.2021 року № 72к «Про звільнення [PERSON] » з посиланням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, Також, станом на час звільнення її середньоденна заробітна плата становила 287,38 грн., а тому виходячи із цієї суми просить стягнути із відповідача вихідну допомогу та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.04.2021 року по день прийняття рішення судом. У судовому засіданні представник відповідача (а.с. 28) позов визнав частково, пояснив, що дійсно позивач з 1998 року працювала провідним бухгалтером відділу 580 у Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА». У 2020 році на підприємстві відбувалась затримка у виплаті заробітної плати [PERSON] , а тому, оскільки вона подала заяву із зазначенням такої підстави для звільнення, як порушення працедавцем законодавства про працю, вона має право на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплату їй вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку. Оскільки станом на час звільнення [PERSON] її середньоденна заробітна плата становила 287,38 грн., а тому виходячи із цієї суми розмір вихідної допомоги становить 12932,10 грн., а не як зазначає позивач 13827,15 грн. Також, вважає що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки станом на час звільнення станом 05.04.2021 року з [PERSON] було проведено остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати і 76 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 21645,27 грн., а отже виплачено всі кошти. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Статтею ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 45 Конституції України визначено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Стаття 115 КЗпП України визначає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний замінити формулювання i вказати в рiшеннi причину звільнення у точній вiдповiдностi з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на вiдповiдну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку i на умовах, передбачених частиною другою цiєї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз?яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. А в п. 32 вказаної постанови вказано, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Судом встановлено, що [PERSON] з 10.06.1996 року працювала на посаді головного бухгалтера відділу 580 у ДП «ЛДЗ «Лорта» (а.с. 6-7). 02.04.2021 року вона написала заяву про звільнення її з 05.04.2021 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем умов колективного та трудового договору і законодавства про працю, що проявляється у невиплаті їй заробітної плати. Також, у вказаній заяві позивач просила виплатити їй вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с. 9). Наказом ДП «ЛДЗ «Лорта» № 72 к від 05.04.2021 року «Про звільнення [PERSON] , [PERSON] » позивача звільнено з посади провідного бухгалтера бюро звітності центральної бухгалтерії (580) за власним бажанням 05.04.2021 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Між тим, судом встановлено, що ДП «ЛДЗ «Лорта» виплачувало [PERSON] заробітну плату з порушенням вимог ст. 115 КЗпП України (а.с 11-15), що відповідач у судовому засіданні визнав. Також, відповідно до наказу № 322/1 від 08.12.2020 року «Про тимчасове призупинення надання чергових відпусток» вбачається, що тимчасово до стабілізації фінансового стану на підприємстві призупинено надання працівникам підприємства щомісячних та невикористаних відпусток за 2020 рік (а.с. 16). За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц. Таким чином, оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо порушення приписів чинного трудового законодавства, та й навпаки визнано таке порушення, подана позивачкою [PERSON] заява від 02.04.2021 року містила чітку підставу для звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю, передбачену ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що порушує права позивачки, тому позов у цій частині є підставним і підлягає до задоволення. Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; а у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з вимогами частини другї статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 50. З довідки ДП «ЛДЗ «Лорта» № 37 та № 78 вбачається, що [PERSON] працювала у ДП «ЛДЗ «Лорта» та згідно із наказом № 72 к від 05.04.2021 р. звільнена з посади провідного бухгалтера бюро звітності. Станом на 05.04.201 року заборгованість по заробітній платі була відсутня, заробітна плата у сумі 1242,73 грн. була виплачена 02.04.2021 року. Остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати і 76 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 21645,27 грн. був проведений з нею у день звільнення 05.04.2021 року. Однак, як вбачається із вказаної довідки станом на час звільнення та по теперішній час [PERSON] не виплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Середньоденна заробітна плата позивачки станом на день звільнення становила 287,38 грн. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України, від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок). Відповідно до вимог пунктів 2 та 4 Порядку середньомісячна заробітна плата позивача має бути обчислена виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто місяцю, в якому почалась затримка розрахунку з позивачем при звільненні. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Останні 2 місяці роботи, які передують місяцю звільнення [PERSON] - це лютий і березень 2021 року. На підприємстві встановлено 5 денний робочий тиждень. З розрахункових листів (а.с.8) вбачається, що [PERSON] у лютому 2021 року відпрацювала 8 робочих днів а у березні 2021 року - 22 робочі дні. Середньоденний заробіток позивача за два календарних місяці (лютий та березень 2021 року), що передували місяцю в якому почалась затримка у проведенні остаточного розрахунку, складає 287,38 грн. без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, що стверджується довідкою № 78 та сторонами не заперечується. Середньомісячна заробітна плата позивачки становить 287,38 грн. х 15 днів = 4310,70 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку із неправильною підставою звільнення, позивачці не виплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка підлягає стягненню у примусовому порядку. Однак суд не погоджується із заявленою позивачкою сумою у розмірі 13827,15 грн., оскільки до сплати підлягає сума, що становить 12932,10 грн., виходячи із розрахунку 4301,70 грн. х 3 місяці). За таких обставин позов у цій частині слід задоволити частково та стягнути вірно встановлену суму. У зв?язку із невиплатою позивачці належної при звільненні вихідної допомоги, відповідно до 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити їй її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17). Загальна тривалість затримки у проведенні остаточного розрахунку з позивачкою з 05.04.2021 року по 18.08.2021 року становить 93 робочих днів. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2021 року по 18.08 2021 року дорівнює: 287,38 грн. х 93 днів = 26726 грн. 34 коп. За таких обставин позов у цій частині підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1698 грн. 45 коп. (12932,10:13827,15 х 1816=1698,45). Також, 908 грн. судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави (за позовну вимогу про стягнення вихідної допомоги, від сплати якого позивач звільнена на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). На підставі викладеного та

Outcome: approved