Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 травня 2017 року звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. щомісяця. В позовній заяві вказала, що відповідач [PERSON] є батьком її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо, дитині допомоги не надає. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що дійсно ї батьком неповнолітнього [PERSON], якого зобовязаний утримувати до повноліття. Однак, через те, що він ніде не працює та є пенсіонером, не має змоги сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі, тому просив зменшити цей розмір до 500 грн. на місяць. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З цих підстав суд вважає можливим подану відповідачем заяву задовольнити та розглянути зазначену цивільну справу без його участі на підставі наявних у ній письмових доказів та пояснень позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, вважає можливим позов задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Відповідно до чч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії І-ЖД №097933, виданим 24 липня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області). В даний час сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свою неповнолітню дитину до її повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. Згідно\~ст.18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року суд, повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 19 Конвенції вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Відповідно до ст.ст.183\~та 184 СК України\~за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України\~передбачає підстави визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, а саме: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення (ст.184 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Отже, враховуючи те, що відповідач [PERSON] являється пенсіонером та щомісяця отримує пенсію, яка відповідно до п.п.14 п.1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №146 від 26 лютого 1993 року, являється одним із видів доходу, частина якого може стягуватися в рахунок аліментів, суд вважає можливим стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача, що дозволить забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial