Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач 22 серпня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-8). В обґрунтування своїх вимог вказала, що на праві приватної власності є власницею квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2008 року. 13 червня 2008 року між позивачкою та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір на споживчі потреби №0301/0608/71-117, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 83\~000,00 доларів США. З метою забезпечення вказаного кредитного договору між позивачкою та ВАТ\~«Сведбанк» укладено іпотечний договір на майнові права на зазначену вище квартиру №0301/0608/71-117-Z-1, зареєстрований в реєстрі за №38 та посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО [PERSON] ВАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ\~«Факторингова компанія «Вектор Плюс». Жодних повідомлень про відступлення права вимоги позивачка не отримувала. 20 жовтня 2015 року приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за ТОВ\~«Факторингова компанія «Вектор Плюс» здійснено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. Також, 20 жовтня 2015 року між ТОВ\~«Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «ЄВРОВАЛ» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], за реєстровим №999. 25 січня 2016 року між ТОВ «ЄВРОВАЛ» та [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим №982. Позивачка вважає дії приватного нотаріуса КМНО [PERSON] незаконними та протиправними, а рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру таким, що підлягає скасуванню. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на доводи позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОВАЛ» від 20.10.2015р., який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 999; витребувати нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON]; скасувати реєстрацію нерухомого майна - квартири [ADDRESS] за відповідачами [PERSON] та [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; поновити реєстраційний запис про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за позивачкою [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачка в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити (а.с.55). Відповідач приватний нотаріус Київського МНО [PERSON], в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надіслала письмове клопотання, в якому просить справу розглядати без своєї присутності (а.с.60). Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON], в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала. Відповідач ТОВ «Факторингова компанія «[PERSON] плюс» в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судове засідання не зявилось. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялось належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності (а.с.58). Відповідач ТОВ «ЄВРОВАЛ» в особі свого представника, в судове засідання не зявилось. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялось належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомляло. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилало. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки не повідомили. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавали. У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 13 червня 2008 року [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (нині м. Дніпрі) (а.с.13). 13 червня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №0301/0608/71-117, відповідно до умов якого позивачка отримала у кредит грошові кошти в сумі 83\~000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 11,9% річних, строком користування до 12.06.2038 року (а.с.14-16). У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ВАТ\~«Сведбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №0301/0608/71-117-Z-1 від 13 червня 2008 року, за умовами якого позичальниця передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (нині м. Дніпрі) (а.с.9-12). Встановлено, що 28 листопада 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за іпотечними договорами, про що укладено відповідний договір №6970 із ТОВ\~«Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» (а.с.23). 20 жовтня 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» та ТОВ\~«ЄВРОВАЛ» укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нині м. Дніпрі), за реєстровим номером 999, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 25 січня 2016 року між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «ЄВРОВАЛ» укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нині м. Дніпрі), за реєстровим номером 982, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до п.10.3, 11 Іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов'язанням, позичальник не поверне йому суму кредиту та/або процентів та/або пеню або іншу заборгованість, що випливають із основного зобов'язання, в т.ч. у разі одноразового прострочення Основного зобов'язання. При настанні зазначених випадків Іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання у не менш, ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Відповідно до п.12 Іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: - за рішенням суду (п.12.1); - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п.12.2); - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в п.п. 12.3.1 та 12.3.2 договору (п.12.3). Так, відповідно до п.12.3.1 Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Сторони з розумінням змісту ст.37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання. У відповідності до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Враховуючи те, що підстави для здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя відсутні, то і здійснення процедури відчуження предмету іпотеки є безпідставним та незаконним. Згідно з ч.1 ст..202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06\~листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, аналізуючи вищевикладені норми можна зробити висновок, що правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами. Правочин як юридичний факт є лише однією з підстав виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, передбачених законом. Правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб'єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не містить порушень відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон. Суд вважає, що правочин, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «ЄВРОВАЛ» є недійсним, оскільки укладений на підставі нікчемного правочину так як ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мало повноважень щодо його укладення, оскільки право власності на спірне нерухоме майно не набрало. Умова щодо предмету спірного договору купівлі-продажу, а у даному випадку квартири [ADDRESS], не додержана належним чином, оскільки не відповідає дійсності фактична приналежність предмету договору в момент його укладення, а саме: вищевказана квартира при передачі її від імені ТОВ\~«Факторингова компанія «Вектор Плюс» (Продавця) ТОВ\~«ЄВРОВАЛ» (Покупцю), на праві власності продавцю не належала, оскільки проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, не була здійснена. Відповідно до ч.1ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ч. 1ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до п.10постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. При застосуванні положення ст. 387 ЦК України необхідно враховувати, що відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, тобто особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Важливою умовою є відсутність між позивачем і відповідачем зобовязально-правових відносин щодо спірного майна. Згідност.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати добросовісний набувач,власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублено власником або собою,якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння,не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті387,388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1ст. 388 ЦК. З наведеного випливає, що визнання у цьому випадку договорів купівлі-продажу спірного майна укладеними в подальшому недійсними не вимагається, належним способом захисту права є витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними, законними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, сплачений позивачкою судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів, у звязку із чим, стягнути в рівних частках із приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «[PERSON] плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОВАЛ», [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON], РНОКПП:[NUMBER], судовий збір в сумі 4\~697,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved