Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в травні 2018 р. звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із зазначеною позовною заявою до відповідача в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь 91875,00 грн. за борговою розпискою від 13 січня 2018 р.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач посилається на наступне. 13.01.2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 3500,00 доларів США, що станом на 18.04.2018 р. відповідно до курсу НБУ еквівалентно 91875,00 грн., зі строком повернення у два місяці, тобто до 13.03.2018 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідачем 13.01.2018 р. була надана власноруч написана розписка. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Однак, в порушення укладених домовленостей, відповідач своїх обов`язків не виконав, грошові кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 3500 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 18.04.2018 р. становить 91875,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.05.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.07.2018 р., позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, - передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 25.09.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 27.02.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] відповідно до якої [PERSON] просить визнати недійсним договір позики. Ухвалою суду від 07.03.2019 р., прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Вимоги зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, обґрунтовано наступним. Так, [PERSON] посилається на те, що 13.03.2018 року він виступив Поручителем перед боржником, [PERSON] та написав боргову розписку на суму 3500 доларів США [PERSON] , який на той час погодився бути інвестором у спільній підприємницькій справі. В даному випадку він категорично заперечую факт виникнення у нього зобов`язань як у позичальника та настання відповідних наслідків у вигляді зобов`язання повернення грошей у сумі 3500 доларів США. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На підставі викладеного просить визнати правочин у формі боргової розписки від 13.01.2018 року, недійсним з підстав його удаваності. 25.03.2019 р. до суду від позивача [PERSON] (за первісним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого позивач просить в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі, первісний позов - задовольнити. Отже, правочин може ати письмову або усну форму. Натомість, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У разі, якби [PERSON] виступив поручителем перед боржником [PERSON] , між сторонами мав бути укладений договір поруки і мали бути погоджені його істотні умови. Із розписки, з якої позивач вбачає договір поруки, а не документ, який боржник видає кредитору за договором позики, неможливо індивідуалізувати забезпечене порукою зобов`язання, а також боржника, щодо якого така дається. [PERSON] не надав суду жодного доказу того, що складання боргової розписки, яка є доказом наявності правовідносин, врегульованих главою 71 ЦК України, § 1, не відповідає внутрішній волі учасників ( [PERSON] та [PERSON] ), а також що волевиявлення учасників правочину (договору позики) не було вільним. Договір позики, сторонами якого є [PERSON] та [PERSON] , підтверджений борговою розпискою, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором позики. Отже відповідач за зустрічним позовом був обізнаний виключно щодо правової природи правочину як договору позики. 22.04.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] (за первісним позовом) надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої [PERSON] не погоджується з доводами, викладеними позивачем [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву, просить відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. 08.07.2019 р. від позивача [PERSON] (за первісним позовом) надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно яких позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відповіді на відзив, з тих підстав, які були раніше зазначені у відзиві на зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 10.07.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник [PERSON] (позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні заявлені первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог. [PERSON] (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) та представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зустрічну позовну заяву підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у ній. Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши їх доводи, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 13.01.2018 р., [PERSON] взяв в борг строком на два місяці з 13.01.2018 по 13.03.2018 суму 3500 (три тисячі п`ятсот) доларів США у [PERSON] , та зобов`язався повернути 13.03.2018. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Відповідно до частин другої, третьої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому, позивач ( за зістрічним позовом)і вказував, що між сторонами насправді був укладений договіри поруки з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань третьої особи. Разом з тим, заперечуючи проти зустрічних позовних вимог та посилаючись на вищевикладені норми права, відповідач стверджував, що між сторонами був укладений тільки договір позики. Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до частини другої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи із формулювання статті 553 ЦК України, договір поруки - двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством також не встановлений обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором. Можливе також укладення договору поруки за участі трьох суб`єктів - кредитора, поручителя і боржника. Такому договору притаманні ознаки змішаного, оскільки ним врегульовуються різні відносини: по-перше, між кредитором і поручителем щодо встановлення обов`язку останнього відповідати за порушення зобов`язання боржником; по-друге, між боржником і поручителем про оплату послуг за надану поруку; по-третє, між усіма суб`єктами у визначенні питань стосовно окремих умов поруки (часткова відповідальність поручителя чи у повному обсязі, солідарна чи субсидіарна тощо). Разом з тим, договір поруки не може бути одностороннім правочином, оскільки для його укладення необхідне волевиявлення кредитора і поручителя. Відповідач (за зустрічним позовом) як кредитор заперечував наявність між сторонами правовідносин за договором поруки, вказував, що позивач взяв у нього у борг кошти, а результат указаної дії виклав у розписці. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.06. 2019 року у справі № 500/1210/17 (провадження № 61-32614св18). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що нін разом з [PERSON] написали [PERSON] розписки про отриманні від нього в борг по 3500 доларів США. Свій борг він повертав частинами. [PERSON] не поручався за нього за виконання договору позики. Договір про спільну діяльність не укладався. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її чоловік [PERSON] домовлявся з [PERSON] про отримання грошових коштів, та написав розписку про отримання в борг 3500 доларів США. Позивач (за зустрічним позовом) не обґрунтував удаваність договору позики з метою приховання договору поруки. Враховуючи те, що 13 січня 2018 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору, тому відсутні підстави вважати цей правочин договором поруки. Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, представником позивача надано суду оригінал розписки, що свідчать про отримання 13 січня 2018 р. відповідачем грошових коштів Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Наявність оригіналу розписки у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно розписки від 13 січня 2018 р., сторони встановили строк дії позики - до 13 березня 2018 р. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми боргу позивачу за договором позики від 13.01.2018 р. судом не встановлено, таких доказів відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону, відповідачем не було повернуто борг в обумовлений строк, що є істотним порушенням умов договору позики, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за договором позики є обґрунтованими та законними. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики в повному обсязі. Зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 918,75 грн.

Outcome: approved