Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач 21.11.2017 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про порушення прав споживача, визнання договору доручення недійсним та стягнення сплачених грошових коштів в сумі 55500 грн. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.08.2017 р. між ним та ТОВ «АВІС АВТО» (нова назва ТОВ «[PERSON] код ЄДРПОУ 41216210) укладено договір доручення № Д0248, предметом якого є трактор марки «Беларус». Даний договір укладався ним з метою набуття права власності на транспортний засіб для особистих потреб. Коли він приїхав у офіс компанії в м. Полтава, менеджер пояснила йому, що він повинен сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 55500 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір купівлі-продажу. Вказану суму він сплатив, однак пізніше після ретельного прочитання документів зрозумів, що підписав договір доручення, при цьому представником відповідача не було розяснено призначення платежу, який виявився винагородою повіреного за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Представник відповідача не надала йому достовірної інформації щодо призначення даного платежу, натомість він вважав, що сплачує кошти у рахунок часткової оплати вартості транспортного засобу, крім того у договорі доручення була вказана зовсім інша модель трактора «Беларус», яка має зовсім інші характеристики та вищу ціну. Після підписання та вивчення змісту договору йому стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть і можливості розірвати договір немає. У подальшому відповідачем не вчинено жодних дій, які б свідчили про виконання умов оспорюваного договору. Вважає, що умови договору доручення не відповідають нормам цивільного законодавства, порушують вимоги закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими та такими, що порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди йому як споживачу. Згідно п.п. 2.2.1, 2.2.3, 2.2.4, п.2.2 оспорюваного договору довіритель зобовязаний, зокрема: видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п. 1.3 цього договору, забезпечити повіреного іншими засобами, необхідними для виконання доручення довірителя за цим договором; перерахувати на рахунок повіреного кошти в розмірі визначеної п.1.7 договору вартості транспортного засобу; прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором поставки, купівлі-продажу або будь-яким іншим договором. Однак ні під час, ні після укладення договору він не видав довіреність на вчинення юридичних дій, що свідчить про те, що відповідач свідомо не надав достовірної інформації про умови саме договору доручення та не мав наміру в подальшому його виконувати. Також відповідач у договорі фактично надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що приводить до дисбалансу договірних відносин. Просив визнати недійсним договір доручення № Д0248 від 23.08.2017 р., стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти в розмірі 55500 грн. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, у поданій суду заяві представник позивача просив справу розглянути у відсутності сторони позивача, позов підтримав і просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за адресою місця знаходження, не повідомив суду про причини неявки, не подав заперечення (відзиву), у звязку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 23.08.2017 р. між позивачем та ТОВ «АВІС АВТО» (нова назва ТОВ «[PERSON] код ЄДРПОУ 41216210) укладено договір доручення № Д 0248 (а.с.6-8), згідно п.1.1 якого повірений зобовязується за дорученням довірителя від його імені, в його інтересах та за його кошти здійснити юридичні дії та надати послуги щодо пошуку транспортного засобу, визначеного цим договором, здійснення інформування, консультування, надання пропозицій, супроводження послуг та проведення робіт, повязаних із сприянням довірителю в укладанні ним або від його імені, договору поставки/купівлі-продажу або будь-якого іншого договору, за якими довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб на умовах, найбільш вигідних для нього. Транспортним засобом, на придбання якого здійснюються дії, є трактор марки «Беларус 892». Відповідно до умов п.2.1 договору повірений зобовязаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п.1.1-1.3 даного договору у строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення даного договору, зокрема: надавати довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб; перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів; діяти від імені та за рахунок довірителя та його інтересах, укладати договори поставки або будь-який інший договір, за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, в тому числі кредитні договори та договори страхування; повідомити довірителя на його вимогу про хід виконання договору; передати довірителю все одержане у звязку з виконанням доручення і надати звіт про виконання доручення та супроводжувальні і фінансові документи після підписання сторонами акту виконаних послуг. Відповідно до п.п. 2.2.1, 2.2.3, 2.2.4 договору довіритель зобовязаний: видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п.1.3 цього договору, забезпечити повіреного іншими засобами, необхідними для виконання доручення довірителя за цим договором; перерахувати на рахунок повіреного кошти в розмірі визначеної п.1.7 даного договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного договору; прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором поставки, купівлі-продажу або будь-яким іншим договором. Згідно з п.2.3 договору після виконання даного договору сторони зобовязані підписати відповідний акт щодо повного виконання сторонами договору. Водночас п.3.1 договору встановлено, що за надання послуг згідно з договором довіритель зобовязаний сплатити на рахунок повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.6 даного договору та становить 55500 грн. Вказана винагорода сплачується довірителем не пізніше поточного дня, в якому укладено договір (п.3.2 договору). Як визначено в п.9.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом 90 робочих днів. 23.08.2017 р. позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 55500 грн., призначення платежу: сплата винагороди повіреного за договором доручення № 0248 від 23.08.2017 року, що підтверджується наданим позивачем оригіналом квитанції № 0.0.834973500.1 від 23.08.2017 р. (а.с. 61). Відповідно до вимог ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ч.1 ст.1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.1 ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч.1 ст.1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору. Відповідно до вимог ч.2 ст.1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. У відповідності з вимогами ч.1 ст.1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Суд вважає, що умови оспорюваного договору, які стосуються винагороди повіреного, порядку і наслідків дострокового припинення договору та відповідальності сторін, є несправедливими. Так, відповідно до п.5.1 даний договір може бути припинений шляхом односторонньої відмови повіреного у випадку відсутності можливості у повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.7 даного договору або у разі невиконання умов договору довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. Водночас п.5.1.1. визначено, що у випадку порушення довірителем умов, визначених п.2.2.3 договору (щодо перерахування вартості транспортного засобу протягом 60 днів з дати укладення договору), повірений має право заявити про односторонню відмову від договору. При цьому, якщо повіреним добросовісно надавались послуги/вчинялись юридичні дії, обумовлені цим договором, винагорода, визначена п.3.1 договору, поверненню не підлягає. Згідно п.5.1.2 договору у разі односторонньої відмови від договору повіреного поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди повіреного, визначеної п.3.1. договору. Відповідно до п.5.2.1 у випадку відмови довірителя від договору в односторонньому порядку протягом трьох днів з моменту укладення даного договору поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди повіреного, а у випадку, коли заява про відмову від договору подана довірителем з порушенням вказаного строку, винагорода, яка вказана у п.3.1 даного договору, поверненню не підлягає. Водночас, повірений - відповідач у справі за змістом оспорюваного договору не несе відповідальності за порушення умов договору, окрім обовязку повернути сплачену винагороду у випадку порушення ним своїх зобовязань за договором, якщо не доведе, що таке порушення сталось не з його вини (п.6.3 договору). Таким чином, відповідач у договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що, на думку суду, приводить до дисбалансу договірних відносин. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення, передбачені п.5.2.1, є несправедливими, оскільки у порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача як споживача послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів у рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вищенаведеним вимогам ст.ст. 1008,1009 ЦК України. В оспорюваному договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір винагороди повіреного (10% від вартості транспортного засобу) в сумі 55500 грн., зокрема, критерії та розрахунок, за яким її було визначено. Відсутні також будь-які докази, які підтверджують обґрунтованість, справедливість, добросовісність та розумність такої винагороди. При цьому суд також звертає увагу, що окремо від обовязку сплати винагороди на споживача послут - довірителя покладено також обовязки щодо компенсації витрат повіреного, які повязані з виконанням даного договору (п.2.2.2 договору). До таких витрат, зокрема, віднесено послуги нотаріуса, послуги з реєстрації (перереєстрації), перегону транспортного засобу, а також інші додаткові витрати, що можуть бути понесеними в процесі виконання договору задля належного його виконання. Наведене, на думку суду, свідчить про порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У відповідності з ч. ч. 1, 2, п.п. 2-4, 7, 10-13 ч.3, ч.ч. 4, 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.ч. 1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності з вимогами ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. З огляду на викладене суд вважає, що положення оспорюваного договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення платежу зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними, положень договору, відповідно до ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.ч. 1, 3 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України оспорюваний договір слід визнати недійсним в цілому. Як зазначено в ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, що підлягають до задоволення. З відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету 1409,60 грн. судового збору (по 704,80 грн. за кожну з двох задоволених вимог). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 203, 215, 216, 1000, 1002-1003, 1008-1009 ЦК України, ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved