Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.08.2020 звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька, [PERSON] , до Республіки Польща, в м. Гданськ з 01.01.2021 по 31.12.2021 включно малолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з дозволом [PERSON] без згоди батька дітей, [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду та/або супроводу неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] за межі України. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням суду 01.04.2019. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , місце проживання яких судовим рішенням визначено з нею. Вона матеріально утримує та піклується про здоров`я дітей, їх навчання, фізичний, духовний та моральний розвиток. З метою всебічного розвитку та покращення якості освіти дітей нею заплановано тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польща, в м. Гданськ з 01.01.2021 по 31.12.2021, для чого дітям були виготовлені паспорти громадян України для виїзду за кордон. Вказала, що навчання дітей у 2020/2021 навчальному році буде проходити у початковій школі № 89 ім.Тадеуша Мазовецького в м. Гданську Республіки Польща, що підтверджено письмовими доказами. Для забезпечення належних умов проживання у м. Гданськ її майбутнім чоловіком, [PERSON] , було укладено договір оренди житла у м. Гданськ та внесені орендні платежі.Зазначила, що з метою оволодіння польською мовою діти пройшли навчання. Також вказала, що з метою отримання постійного доходу для належного виховання та утримання дітей у Республіці Польща вона уклала договір про працевлаштування офісним працівником у ТОВ «Тілт» у м. Гданську. Відповідач ігнорує її пропозиції та не надає згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів не наводить. Вважає, що відмова відповідача у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон у супроводі матері призводить до порушення їхніх прав, зокрема щодо реалізації дітьми права на всебічний розвиток та навчання, не забезпечує найкращі інтереси дітей та свідчить про зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, де останнім вказано, що позову він не визнає, вважає, що в Україні є багато освітніх закладів, які можуть забезпечити право дітей на всебічний розвиток та навчання. Він пропонував позивачці влаштувати дітей до будь-якого навчального закладу на території України та згоден нести в такому разі додаткові витрати, пов`язані з навчанням дітей, що будуть підтверджені документально. Зазначив, що він сплачує аліменти на утримання своїх дітей на користь позивачки у розмірі, встановленим судовим рішенням. Вважає, що з огляду на карантинні заходи і епідеміологічну ситуацію позивачка навряд чи забезпечить дітям належні умови для охорони їхнього здоров`я, а він не зможе приїхати та допомогти, якщо щось трапиться, крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження наміру повернути дітей на територію України саме 31.12.2021. Вважає, що позивач не надала жодних доказів того, що вона зможе утримувати дітей за кордоном, виїзд дітей за кордон та такий тривалий строк фактично позбавить його можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкуватися з ними. Позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив, де вона вказала, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Заперечення відповідача на підставі наявності його пропозиції про влаштування дітей у навчальний заклад в Україні, захворювання на коронавірус, як і заперечення щодо того, що вона, [PERSON] , має намір проживати у м. Гданську із громадянином, шлюб з яким не зареєстровано, не відносяться до предмету спору. Вказує, що діти проживають з нею, вона забезпечує їм гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя та здатна забезпечити дітей усім необхідним. Вважає, що тимчасове перебування дітей за кордоном буде відповідати їхнім інтересам, позитивно позначиться на їхній соціалізації, розширенні кругозору та підвищення рівня освіти. Відповідачем [PERSON] подано заперечення на позов, де він додатково вказав, що позивачем не доведено, що навчання у м. Гданськ відповідає найкращим інтересам дітей. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних у позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представники позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченні. Представник виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області як органу опіки та піклування до судового засідання не з`явився, надав суду заяву, де просив справу розглянути без його участі. Опитаний в судовому засіданні в присутності психолога та без присутності батьків неповнолітній [PERSON] суду поясив, що він дійсно бажає поїхати за кордон на навчання, з цією метою вивчав польську мову. Крім цього він відвідує комп`ютерний гурток, бо у майбутньому хоче стати програмістом. У нього гарні відносини з мамою та з її майбутнім чоловіком, з яким він часто спілкується, консультується у нього, якщо йому щось незрозуміло з домашнім завданням, вони разом проживали деякий час, їздили разом на море. З татом відносини погані, оскільки він не тримає слово, що його засмучує. Спочатку тато обіцяв надати дозвіл на його виїзд за кордон, але обіцянок не виконав. Вони майже не спілкуються після конфлікту, тато телефонував приблизно два рази, зустрічаються вони рідко. Він розуміє, що у разі надання дозволу на виїзд за кордон, він довго не побачить своїх друзів, але вони будуть спілкуватися за допомогою комп`ютера та телефону. До іншої країни мама хоче переїхати, щоб покращити їхні умови проживання та отримати кращу освіту. Неповнолітня [PERSON] суду пояснила, що в неї гарні відносини і з мамою, і з татом. Вона бажає поїхати в іншу країну та навчатися в іншій школі, щоб завести нових друзів. Зі своїми друзями вона не жалкує розлучатися, оскільки буде спілкуватися з ними по вайберу. З татом вона зустрічається часто, вони разом гуляють. Суд, вислухавши сторони, вивчившиматеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків. Судом встановлено та з копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 23.12.2006 року. Від шлюбних відносин у сторін є малолітні діти: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.04.2019, що набрало законної сили 02.05.2019, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено разом з матір`ю, [PERSON] . За судовим наказом судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.05.2018 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дітей [PERSON] , та [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів щомісячно, починаючи з 19.03.2018 до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 21.05.2018 за судовим наказом відкрито виконавче провадження. Відомостей про наявність заборгованості зі сплати аліментів у [PERSON] суду не надано, з довідки про доходи від 11.08.2020 № 658 вбачається, що [PERSON] працює на ПАТ «КВБЗ» та в період з лютого 2020 по липень 2020 утримано із заробітної плати відрахування за обов`язковими платежами. Довідками про реєстрацію місця проживання особи від 14.08.2020 підтверджується, що діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та мати, [PERSON] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] з 27.05.2019. Письмовими доказами, а саме пропозиціями від 24.07.2020 та 07.08.2020, підтверджується, що позивач [PERSON] зверталася до відповідача з повідомленням про намір тимчасового виїзду дітей за кордон, до Республіки Польща, з метою їх всебічного розвитку та навчання на строк з 15.08.2020 до 15.08.2021 та на строк з 01.01.2021 до 31.12.2021, а також з пропозицією прибути до нотаріуса для надання нотаріально посвідченої згоди та тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща. Викладені факти підтверджуються наданими суду доказами та не спростовуються сторонами. Суду надано також докази того, що неповнолітні діти сторін відвідували курси польської мови. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 157 СК України (ч.1-3) передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2 ст. 150 СК України). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Вказаний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини застосовується в тому числі при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Частиною 1 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на пересування. Відповідно до абзацу 3 ч.3 ст. 313 цього Кодексу фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачиних законом. Порядок виїзду за кордон дітей, які є громадянами України, визначено також Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Пунктом 3 вказаних Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Відповідно до підпункту 1 та 2 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у встановлених підпунктом 2 п.4 випадках, в тому числі за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Вирішуючи даний спір судом береться до уваги, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку враховуються дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Отже, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) дійшла висновку про те, що дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, за відсутності другого з батьків може бути наданий на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Позивач [PERSON] метою тимчасового виїзду неповнолітніх дітей за кордон на строк з 01.01.2021 по 31.12.2021 вказує навчання та всебічний розвиток дітей. На підтвердження того, що діти будуть влаштовані до навчального закладу позивачем надано довідки з початкової школи № 89 ім.Тадеуша Мазовецького в м. Гданську Республіки Польща. Також позивачем надано свідоцтва про доручення виконання робіт іноземцю на період з 17.08.2020 по 14.11.2020 та на період з 17.01.2021 по 14.06.2021 на підтвердження того, що вона отримуватиме дохід та зможе утримувати дітей, та надано копію договору оренди житлового приміщення в м. Гданськ від 01.06.2020, які складені польською мовою та перекладені українською мовою перекладачем Поддубей О.В., підпис якого посвідчений начальником відділу перекладів ТОВ «Бюро перекладів «Діалект». Щодо недостовірності та недопустимості письмових доказів, поданих іноземною мовою, зокрема через відсутність легалізації та нотаріального посвідчення перекладу, як про це заявляла сторона відповідача, суд зазначає наступне. Згідно ч.8 ст. 95 ЦПК іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст.13 Закону «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Україна є учасником договору з Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифіковано постановою ВР від 04.02.1994, що скасовує вимогу додаткового засвідчення чи легалізації офіційних документів. Вказаний Договір гарантує правовий захист громадян Договірних сторін, регулює порядок надання допомоги та порядок зносин між органами юстиції. В силу ст. 15 цього Договору документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом. Документи, які на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої Договірної Сторони. Частиною 2 ст.5 цього Договору передбачено випадок, що якщо стосовно положень цього Договору вимагається додати до документів, що пересилаються, їх переклад на мову іншої Договірної Сторони, ті переклади мають бути здійснені офіційним перекладачем, підпис якого має бути офіційно посвідчений, або присяжним перекладачем однієї з Договірних Сторін. Статтею 79 Закону «Про нотаріат» передбачено право нотаріуса засвідчити вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови, або якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус. Разом з цим Цивільним процесуальним кодексом України передбачена обов`язкова вимога саме нотаріального посвідчення перекладу тільки документів усиновлювачів, які є громадянами інших держав, з якими є відповідні договори. Судом оглядалися оригінали цих документів та оригінали перекладу у судовому засіданні. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності ТОВ «Бюро перекладів «Діалект» є надання послуг з перекладу. Особа та кваліфікація перекладача, яким здійснено переклад документів, що подавалися стороною позивача, не є підтвердженою нотаріально, разом з цим, враховуючи принцип змагальності сторін, суд зазначає, що стороною відповідача не спростовано вірності перекладу документів, наданих позивачем, будь-яких клопотань з цього приводу сторони не заявляли. З цих підстав суд вважає подані позивачем документи, складені польською мовою, з врахуванням їх перекладу, такими, що є допустимими та достовірними доказами. Суд відхиляє як недоведені твердження відповідача щодо неможливості забезпечення позивачкою належного утримання, проживання та догляду за неповнолітніми дітьми у разі надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей. Вказані твердження спростовуються наданими позивачкою доказами, в тому числі договором оренди житлового приміщення від 01.06.2020 в м. Гданськ, згідно з яким у неї та неповнолітніх дітей є право проживання у вказаному житлі, довідкою від 20.01.2021 про наявність рахунку у банку, свідоцтвами про доручення виконання робіт іноземцю. Суд погоджується з твердженням позивача, що відвідування інших країн сприяє духовному розвитку та розвитку світогляду будь-якої дитини, разом з цим судом береться до уваги і те, що тривалий період перебування неповнолітніх дітей за межами України не сприятиме близькому спілкуванню дітей із батьком, а термін тимчасового виїзду дітей не узгоджується з метою виїзду - їх навчанням. Так, згідно довідок № 26/2019/20 та № 16/2021/03 з початкової школи № 89 ім.Тадеуша Мазовецького в м. Гданську Республіки Польща засвідчено, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] у 2020/2021 навчальному році будуть навчатися відповідно у 1 та 7 класі цієї початкової школи та засвідчено, що у 2021/2022 навчальному році вони будуть продовжувати навчання відповідно у 2 та 8 класі. Суду не надано письмових доказів того, що 1 клас вказаного навчального закладу відповідає 2-му класу української школи, який на даний час відвідує неповнолітня [PERSON] , а 7 клас початкової школи № 89 ім.Тадеуша Мазовецького в м. Гданську Республіки Польща відповідає 8 класу української школи, який на даний час закінчує неповнолітній [PERSON] , як і не дадано будь-яких доказів відповідності 2 та 8 класів у школах Польщі 3-му та 9-му класам шкіл в Україні. Також надані позивачем довідки не містять вказівки на початок та кінець навчального року у початковій школі № 89 ім.Тадеуша Мазовецького в м. Гданську. Згідно пояснень [PERSON] у судовому засіданні навчальний рік у польських школах починається 1 вересня та закінчується у кінці червня, що відповідає загальнодоступній інформації про систему освіти у Польщі. Разом з цим позивачкою не обґрунтовано того, що надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька неповнолітніх дітей з метою навчання на період з 01.01.2021 до 31.12.2021 буде відповідати їх інтересам. Очевидно, що вимога надання дозволу на період з 01.01.2021 по час розгляду справи втратила свою актуальність та не може бути реалізованою за плином часу. Рішення суду набирає законної сили не раніше, ніж за 30 днів з дня його оголошення. До закінчення навчального року в Україні, де на даний час навчаються діти, залишилося близько 3-3,5 місяців (ч.3 ст.10. Закону України «Про повну загальну середню освіту»), а тому відсутні підстави вважати, що зміна навчального закладу під кінець навчального року, до повного його закінчення, буде сприяти якнайкращим інтересам дітей. У липні та серпні 2021 року діти не відвідують навчання у школах Польщі, на що вказувалося позивачкою у судовому засіданні. Що стосується надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] в період з вересня по 31.12.2021, то суд вважає, що позивачкою також не доведено доцільності переривання навчального процесу та зміни шкіл посеред навчального року. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька неповнолітніх дітей на період з 01.01.2021 до 31.12.2021 не відповідає меті надання такого дозволу та не буде відповідати у разі її задоволення якнайкращим інтересам дітей. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди та супровода батька не підлягають задоволенню за недоведеністю. Щодо вимоги про надання дозволу на оформлення проїзних документів дітей без згоди батька, суд зазначає наступне. Згідно із статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну); у передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Відповідно до частини другої пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 (у редакції постанови Кабінету Міністрів Українивід 16 листопада 2016 року № 1001, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються зокрема особі, яка не досягла 16-річного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Як вбачається з матеріалів справи у неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] оформлені паспорти громадян України для виїзду за кордон, строк дії яких не минув, а тому підстав для задоволення вимоги про надання дозволу на оформлення проїзних документів неповнолітніх дітей без згоди батька немає.

Outcome: dismissed