Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі належним чином уповноваженого представника - адвоката Вуйцік О.Б . 13.02.2019 року звернулася у суд з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-1), загальною площею 58,0 кв. м., житловою площею 33,1 кв. м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований у [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді від 14.02.2019 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 02.04.2019 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Розгляд справи по суті відбувся 20.05.2019 року, без участі сторін. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] у с. Волосянка Сколівського району Львівської області померла мати позивача [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина на спадкове майно за законом, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , загальною площею 58,0 кв. м., житловою 33,1 кв. м., в якому спадкодавець проживала до дня смерті, однак за життя не оформила право власності на вказане майно. На даний час позивач є єдиним спадкоємцем прав та обов`язків, котрі залишились після смерті матері, у тому числі і права на спірне домоволодіння у цілому, оскільки інших спадкоємців немає, однак оформити таке право на нього позивач не може у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно та реєстрації права власності на таке нерухоме майно. З огляду на вказане, отримавши відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, пов`язаної із видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач змушена звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивач [PERSON] та її уповноважений представник - адвокат Вуйцік О.Б. у судове засідання не з`явилися, хоч були належно повідомленими про дату, час та місце судового засідання у справі, що стверджується розпискою про вручення судової повістки від 02.04.2019 року. Разом з тим, представник позивача подала суду заяву вх. № 2265 від 20.05.2019 року,в якій позов підтримала, просила такий задовольнити з наведених у ньому підстав, а розгляд справи просила проводити без її участі та без участі позивача. Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча був належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання у справі, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення почтового відправлення - судової повістки від 11.04.2019 року. Разом з тим, уповноважений представник відповідача подав суду заяву вх. № ЕП-187 від 01.04.2019 року,в якій просив розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами. Оскільки у судове засідання не з`явилися усі учасники справи, то суд, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання у справі 20.05.2019 року без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд, перевіряючи порушення прав позивача щодо спадкування, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] , після смерті якої позивач має намір оформити спадщину за законом, померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 12.01.1991 року Волосянківською сільською радою Сколівського району Львівської області (копія міститься у справі, а. с. 10). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] (копія свідоцтва про смерть міститься у справі, а. с. 11), а брат - [PERSON] помер [INFO] (копія свідоцтва про смерть міститься у справі, а. с. 12). Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Це ж стосується і спадщини, яка відкрилася і була прийнята спадкоємцями після 01.01.2004 року. Якщо ж спадщина була прийнята до 01.01.2004 року, а також спадщина, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, то застосовується ЦК Української РСР у редакції 1963 року. Однак, при цьому правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.01.2003 року (а не раніше) і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК Ураїнської РСР у редакції 1963 року. Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України, то суд при розгляді даного спору у вказаній частині керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, спадкування здійснюється за законом чи за заповітом. Спадщина відкрилася у день смерті спадкодавця, у відповідності до вимог ст. 525 ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала. Відтак, спадкування після її смерті повинно відбуватись за законом. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 зазначеного кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач у справі є дочкою спадкодавця і це стверджується відповідними правовстановлюючими документами (копії містяться у справі, а. с. 9, 13). Позивач у встановлені законом порядку та строки не відмовилася від спадщини, прийняла таку, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті спадкодавця [PERSON] (довідка Славської селищної ради № 662 від 24.04.2019 року), інших спадкоємців після її смерті, які б у встановленому порядку прийняли спадщину та не відмовились від неї, немає. Відтак, позивач вправі успадкувати усі права та обов`язки, які належали спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а також входили до складу спадщини. Так, детально перевіряючи права та обов`язки, які належали зазначеному спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а також входили до складу спадщини, зокрема прав на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] , котре є предметом спору у межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. Зокрема, розмежовуючи під час вирішення спору час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, судом з`ясовано, що відповідне свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння відсутнє, реєстрація такого домоволодіння не здійснювалась в силу незнання спадкодавцем відповідних прав та обов`язків з вказаного приводу. Так судом встановлено, що вказаний будинок збудований у 1970 році. Загальна площа такого будинку становить 58,0 кв. м., з яких житлова площа 33,1 кв. м., а решту допоміжна. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою А-1, з чотирма сараями (позначені в технічному паспорті літерами Б, Д, Е, В), підвалом (позначений в технічному паспорті літерою Пд), вбиральнею (позначена в технічному паспорті літерою Г) та колодязем (позначений в технічному паспорті літерою К). Наведені вище обставини стверджуються належно засвідченою копією технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого 20.10.1996 року Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації (а. с. 22-24). Цим-же документом стверджується й те, що вказаний вище житловий будинок у цілому не являвся самочинним будівництвом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, у даному випадку, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на спірне домоволодіння, незважаючи на відсутність свідоцтва про право власності, підтверджувалося належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, як про це стверджують сторони, то орган місцевого самоврядування в особі Славської селищної ради Сколівського району Львівської області зобов`язаний був видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцю [PERSON] , а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Судом також встановлено, що, незважаючи на викладене вище, спадкодавець своє право власності в органах БТІ не зареєструвала (не оформила). Разом з тим, вже згадана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У матеріалах справи наявна довідка Волосянківського старостинського округу Славської селищної ради Сколівського району Львівської області № 115 від 22.01.2019 року (а. с. 13), з котрої вбачається, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відтак, при вирішенні питання щодо визнання права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування, суд оцінює наявність належних доказів, зібраними у матеріалах справи, у тому числі матеріалами технічної інвентаризації, де відсутня відмітка про самочинне будівництво. Зазначені обставини повністю підтверджують право спадкодавця на спірне домоволодіння, яке не залежало від його реєстрації на момент здійснення. Судом також встановлено, що позивач, яка прийняла спадщину у встановленому порядку, зверталася до приватного нотаріуса Сколівського районного нотаріального округу Батлюк Ю.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак одержала відмову у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через відсутність усіх необхідних правовстановлюючих документів та пропуск шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. (а. с. 16). Після вчинення вказаних дій позивач звернулася до суду. Встановлено і те, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а. с. 18). Як уже йшлося вище, позивач вправі успадкувати усі права спадкодавця [PERSON] оскільки інших спадкоємців після її смерті, які б у встановленому порядку прийняли спадщину та не відмовились від неї, немає. На підставі вказаного вище, суд вважає за необхідне визнати за позивачемправо власності на житловий будинок (позначений у технічному паспорті літерою А-1), загальною площею 58,0 кв. м., житловою площею 33,1 кв. м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований у [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Outcome: approved