Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач 17.05.2016 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 115443,40 грн. Після зменшення розміру позову 31.01.2017 р. просив стягнути з відповідача борг у сумі 70509,49 грн., що еквівалентно 2600 доларам США станом на 31.01.2017 р. (1 долар США за 27,119036 грн.), 3 % річних за період з 01.04.2014 р. до 01.05.2016 р. у розмірі 4408 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1154,43 грн. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 27.01.2014 р. між ним та відповідачем укладено договір позики, що посвідчується письмовою розпискою, згідно якої він позичив відповідачу 2600 доларів США, а відповідач зобовязався повернути вказану суму боргу до 30.03.2014 р. У зазначений строк і до цього часу відповідач не повернув йому борг. Представник позивача у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві позов у зменшеному розмірі підтримав і просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у відсутності відповідача та відмовити у позові. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 27.01.2014 р. між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив у позивача 2600 доларів США, зобовязався повернути вказану суму боргу до 30.03.2014 р., що підтверджується оригіналом письмової розписки відповідача (а.с.3). У зазначений строк і до цього часу відповідач не повернув позивачу борг. У відповідності з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на викладене, з урахуванням правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, що згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до якої за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення боргу. При цьому відповідно до вимог п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, суд визначає до стягнення з відповідача 70509,49 грн. боргу,виходячи з офіційного курсу долара США станом на 31.01.2017 р. (2600 х 27,119036). Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України позичальник, який своєчасно не повернув суму позики, зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суд визначає до стягнення з відповідача 4408 грн. 3% річних згідно розрахунку: 70509,49 грн. х 3% = 2115,28 грн. : 365 днів = 5,80 грн. х 760 днів = 4408 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 70509,49 грн. основного боргу, 4408 грн. 3 % річних, а всього 74917,49 грн. за договором позики та судовий збір пропорційно до розміру задоволеного позову в сумі 749,17 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved