Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач 26.02.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 25.01.1999 року на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н. 3[ADDRESS]. За даною адресою зареєстровані: донька [PERSON], [INFO], онуки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та зять [PERSON], [INFO]. Однак з листопада 2017 року [PERSON] в квартирі не проживає, оскільки виїхав до Російської Федерації, комунальні послуги не сплачує, не несе будь-яких витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті, особистих його речей в квартирі немає. На підставі викладеного позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н. 3[ADDRESS]. 11 березня 2019 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов, але [PERSON] відзиву так і не надав. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Неявка сторін та ненадання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 12, 81\~ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н. 3[ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 25.01.1999 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6,7,8,9,17,). В даній квартирі відповідно до довідки Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради від 08.02.2019 року, зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.16). З листопада 2017 року [PERSON] в квартирі не проживає, оскільки виїхав до Російської Федерації, особистих речей та майна, яке йому належить в квартирі немає, комунальні послуги не сплачує, не несе будь-яких витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті. Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації також підтверджується актами, складених сусідами 08 серпня 2018 року, 08 листопада 2018 року та 08 лютого 2019 року, в яких зазначено, що [PERSON] з листопада 2017 року за адресою: Харківська область, м. Лозова, м-н. 3[ADDRESS] фактично не проживає (а.с. 11,12,13). Згідно зі ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності позивачем. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405\~ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного можливо зробити обґрунтований висновок про те, що відповідач був зареєстрований як член сімї власника житла, у спірній квартирі він відсутній та не проживає без поважних причин понад один рік, будь-які домовленості між відповідачем і власником житла відсутні. Отже, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та відповідають вимогам закону, тому суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved