Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.04.2020р звернувся до суду з вищевказаним позовом, зазначаючи, що відповідно до наказу №7/к від 13.01.1999р він був прийнятий на роботу в «Горлівське управління по газопостачанню та газифікації» ВАТ «Донецькоблгаз» (на теперішній час «Горлівське управління по газопостачанню та газифікації, структурного підрозділу ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» Національної Акціонерної компанії «Нафтогаз Україна»), відповідача у справі, а наказом №365/к від 30.06.2015р був звільнений з роботи за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Зазначає, що на час звільнення станом на 11.02.2020р відповідач мав перед ним заборгованість по виплаті заробітної плати, яка складала в загальному розмірі 7516,81грн, зокрема: за квітень 2015 року - 2315,92грн; за травень 2015 року - 3540,03грн; за червень 2015 року - 1660,86грн, яка на даний час не виплачена та яку він просить стягнути з відповідача на свою користь. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. Позивач [PERSON] свої вимоги підтримав у повному обсязі, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача Даншин С . О . надав суду заяву, згідно до якої наполягає на задоволенні позову [PERSON] та просить розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, та надав суду заяву про розгляд справи без участі представника та відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» є юридичною особою, до складу підприємства входять 19 відокремлених підрозділів юридичної особи (філії), один з яких: Горлівське Управління по газопостачанню та газифікації, яке розташоване за адресою: м.Горлівка, вул.Горького, 58-А. Відповідно до Положення Горлівське управління по гззопостачанню та газифікації наділено повноваженнями про прийому на роботу, нарахуванню заробітної платні, має власний баланс та розрахункові рахунки. Зазначає, що внаслідок проведення на території Донецької області АТО та втрати керування майновими комплексами 7 структурних підрозділів, один з яких Горлівське управління по газопостачанню та газифікації (місцезнаходження якого зареєстроване на території, не підконтрольній Україні), господарську діяльність структурних підрозділів паралізовано (деяких тимчасово призупинено на час проведення АТО відповідно до рішення Наглядової Ради ПАТ «Донецькоблгаз»), у зв`язку з чим, структурний підрозділ Горлівського управління по газопостачанню та газифікації з 30.06.2015р фактично не працює. Також, до правоохоронних органів Товариством було скеровані заяви про скоєння злочину, відкрито кримінальне провадження по факту захоплення невстановленими особами адміністративної будівлі Горлівського управління по газопостачанню та газифікації. Вказує, що жодні документи з території структурного підрозділу вивезти або передати не вбачається за можливе, підтвердити або спростувати знаходився чи ні позивач у трудових відносинах з ПАТ «Донецькоблгаз» в особі Горлівського управління по газопостачанню та газифікації, а також, нараховувалася чи виплачувалася заробітна платня останньому та/або чи є заборгованість заробітної платні не можливо. На даний час всі первинні бухгалтерські та кадрові документи знаходяться у приміщеннях захоплених підрозділів (філій ПАТ «Донецькоблгаз»). Зазначає, що усі додані до позовної заяви документи позивачем [PERSON] є недостовірними (сфальшованими), виданими невстановленими особами з проставлянням невідомих штампів та печаток, що захватили адміністративну будівлю Горлівського управління по газопостачанню та газифікації, а також, зазначає, що відповідно до сертифікатів Торгово-промислової палати України засвідчено настання обставин непереборної сили з 01.07.2014р для ПАТ «Донецькоблгаз» при здійсненні господарської діяльності території Донецької області щодо виконання законодавчих актів України (на момент видачі сертифікатів обставини тривають та дату закінченні терміну встановити не можливо). Щодо стягнення витрат на правову допомогу, зазначив, що колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 14.11.2016р розглянув справу №537/3062/15-ц при розгляді аналогічних справ зазначила, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається із матеріалів справи доказами надання правової допомоги є договір про надання правої допомоги та довідка про сплату винагороди. Усі перелічені документи складені самим адвокатом Даншиним С.О. та не доводять документально факт витрат та їх сплату (договір про надання правової допомоги не містить інформації що до об`єму правової допомоги з зазначенням номеру справи, відносно саме цього клієнта, доказів здійснення оплати/послуг, звіту щодо витраченого часу на послуги, жодний документ не підписаний Позивачем, розрахунку витрат тощо). Довідка про сплату винагороди не може підвереджувати фактичність сплати грошових коштів на користь адвоката Даншина С.О. так як не підписана позивачем (документів що підтверджують сплату грошових коштів через установи банку відсутні). Використовуючи правову позицію Європейського суду з прав людини, при розгляд справи №910/17635/15, Вищий Господарський суд України зазначив, що враховуючи принципи співрозмірності та розумності судових витрат та відсутність обґрунтування формування гонорару адвоката, позивач має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Вважає, що документи, які були надані позивачем до суду не підтверджують обставини надання позивачу адвокатом правової допомоги. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши відзив на позовну заяву представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав: Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до копії трудової книжки [PERSON] судом встановлено, що останнього було прийнято на роботу до Горлівського УГГ 13 січня 1999 року (наказ №7/к від 13.01.1999р) та звільнено 30 червня 2015 року за ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін (наказ №365/к від 30.06.2015р). На підтвердження не виплаченої заробітної плати [PERSON] , останнім надана суду довідка із ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» Національної Акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» від 17.02.2020р за №7/1-343, згідно до якої станом на 11.02.2020р заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] складає у загальному розмірі 7516,81грн, з яких: за квітень 2015р - 2315,92грн; за травень 2015р - 3540,03грн; за червень 2015р - 1660,86грн. Вказана довідка підписана Головою правління ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] . Зважаючи на викладене, суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що додані позивачем [PERSON] до позовної заяви документи є недостовірними (сфальшованими), виданими невстановленими особами з проставлянням невідомих штампів та печаток. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви №68385/10, тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до 30 червня 2015 року, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Відповідно до норм ст.ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. При вирішенні справи суд зазначає, що відповідач, належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені в документах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позивач довів наявність заборгованості відповідача з виплати йому заробітної плати за період з квітня 2015 року по червень 2015 року включно в загальному розмірі 7516,81грн. За таких обставин, заявлені вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягають задоволенню в повному обсязі, та з відповідача, у межах заявлених позивачем позовних вимог, необхідно стягнути заборгованість із заробітної плати за вищезазначений період у сумі 7516,81грн. Щодо витрат позивача на правову допомогу суд зазначає таке. Так, згідно до ст.137 ч.ч.1-3 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом на підставі договору, в якому зазначено лише перелік робіт, які повинен виконати адвокат, без визначення вартості цих робіт. Проте, для визначення розміру витрат на правничу допомогу позивачем не подано суду детальний опис робіт (наданих послуг), фактично виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, позивачем не доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, у зв`язку з чим суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні його вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011р №3674-VII, таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial