Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач 18.11.2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача і просить стягнути з останнього на свою користь грошові кошти у розмірі 53 600,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 18 760,00 грн, 3% річних у розмірі 1 808,00 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 01 серпня 2013 року вона з відповідачем уклали договір позики, котрий був підтверджений розпискою. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передала, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 53 600,00 грн, які зобов'язувався повернути до грудня 2014 року. Станом на 31 жовтня 2015 року відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав, борг не повернув, у зв'язку з чим за договором позики у нього існує боргова заборгованість в сумі 53 600,00 грн, інфляційні втрати за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 18 760,00 грн, 3% річних за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 1 808,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження умов якого останнім було складено розписку. Згідно умов вищезазначеного договору позивач передала, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 53 600,00 грн, які зобов'язувався повернути до грудня 2014 року (а.с.20). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав та борг за договором позики від 01.08.2013 не повернув. Таким чином, з нього підлягають стягненню за договором позики від 01.08.2013 сума основного боргу 53 600,00 грн, інфляційні втрати за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 18 760,00 грн, 3% річних за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 1 808,00 грн. Як убачається з матеріалів справи ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05.10.2016 було призначено по цивільній справі технічну експертизу документу. Поставлено на вирішення технічної експертизи документа наступні питання:1.Чи одночасно нанесений текс та проставлений підпис від імені [PERSON] в розписці, що датована 01.08.2013 року. 2.Якщо відповідь на перше питання «Ні», то який проміжок часу між нанесенням тексту документів та проставлення підпису від імені [PERSON]. 13 лютого 2017 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про відновлення провадження по справі у зв'язку зі зміною складу суду та неможливістю виконати вимоги експертів. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.57-59 ЦПК України на спростування заявлених вимог позивача відповідачем не надано, як і не надано доказів повернення коштів, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 53 600,00 грн, інфляційні втрати за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 18 760,00 грн, 3% річних за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 1 808,00 грн. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 741,68 грн, який підтверджуються долученою до справи квитанцією про його оплату (а.с.16). На підставі викладеного, ст. ст. 525, 526, 527, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved