Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.09.2016 року звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,виселення. 15.11.2016 року позивач надала заяву про зміну предмету та підстави позову, просить визнати недійсним правочин, вказуючи що вона являється власником будинку №94 по вулиці Безроднього в смт. Новотроїцьке Новотроїцького району Херсонської області. Так як вона за станом здоровя потребувала сторонньої допомоги в 2011 році, вона дозволила проживати у своєму будинку відповідачу [PERSON], доглядати за нею та допомагати по господарству. Вона натомість пообіцяла, що залишать на його імя заповіт на житловий будинок, а він повинен доглянути її до смерті. В 2016 році відповідач та його дружина почали вкрай погано з нею поводитися, і їхня поведінка створила для неї нестерпні умови для проживання. Вона просила його добровільно виселитися з її будинку, але він відмовився, тому вона була змушена звернутися до суду з позовом про його виселення. Вже в суді вона дізналася, що власником її будинку став [PERSON] на підставі договору дарування від 24.12.2016 року, але вона ніколи не мала на меті подарувати житловий будинок відповідачу. Просить визнати недійсним договір дарування. Представник позивача [PERSON] зайняв аналогічну позицію. Просив позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] позов не визнав і пояснив,що йому повідомили,що чи не хоче він проживати з сімєю у сусідки [PERSON], допомагати по господарству, тому що вона похилого віку, після смерті чоловіка боїться мешкати в будинку одна. Вони потребували житла, тому погодилися. В 2011 році він з дружиною перебрався до означеного будинку, який має два окремих входи. Батько як фермер займався вирощуванням овочів, постачав у необмеженій кількості їм, а вони мали можливість все надавати бабусі, тому город не садили. Відносини були добрі, родинні. Він заплатив за неї борг по комунальним послугам в розмірі 3,5 тисячі гривень. Квартирної плати тому не сплачував. Про те, що складено заповіт на будинок на нього не знав до початку розгляду справи у суді. Через деякий час наприкінці 2012 року [PERSON] стала себе погано почувати, звернулася до нього з заявою,що хоче на нього переписати будинок у формі дарування, тому що хоче бути упевнена, що не залишиться без житла, якщо він з дружиною буде розривати шлюб. Він погодився, адже бабуся ніяких умов не ставила. Про відношення до неї як до своєї бабусі, що мешкає поряд як член сімї відношення повинно бути само собою зрозуміле. Він вважає, що договір дарування будинку не укладений на умовах пожиттєвого утримання, адже ніяких особливих умов не ставилося,графік і переліку обовязків не обумовлювалось. Вважає,що будинок подаровано «просто так» тобто без особливих умов, тому що [PERSON] їх узнала на протязі чотирьох років і була усім задоволена, довіряла як своїм онукам. Усі витрати за оформлення цієї угоди поніс він. На оформлення витратив близько 15 тисяч гривень. В нотаріальній конторі нотаріус все пояснював, розяснив, що можливо оформлювати угоду купівлі-продажу, адже так менше будуть витрати, але позивачка відмовилася, що ні вона хоче подарувати, тому що бажає бути певною, що залишиться в будинку. Після оформлення садиби на його імя, вони дружно проживали до часу слухання справи, він затратив свої кошти на облаштування арки під виноград, на впорядкування подвіря, купував щорічно вугілля, сплачував повністю комунальні платежі і таке інше. Виник спір, його викликали до суду, і з цього часу він взнав,що позивач має до нього претензії. Вважає,що її налаштувала проти них свідок [PERSON], хоча підстав для цього не було. Просив в задоволенні позову відмовити Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з позивачкою з 2010 року. Вона скаржилась, що після смерті чоловіка боїться сама мешкати в будинку. Потім їх відносини припинилися, тому що вона обвинуватила її в крадіжці. Через декілька років у 2015 році зустрілася з нею на пошті і дізналася, що позивачка живе з сімєю [PERSON], але вона скаржилася на поганий догляд. Через деякий час прийшла в гості і бачила,що вона сама пере білизну, садить город і таке інше. Знає, що коли собака відповідачів її звалила, [PERSON] звернулася до [PERSON] за допомогою, але він не реагував. Вона допомогла викупатися, зрізати нігті і таке інше. [PERSON] скаржилася, що в цьому році не було вугілля, дров,тому хоче розірвати з ними стосунки. Звернулися до нотаріуса і нотаріус повідомив,що зроблено не заповіт, а подарунок і розірвання можливе лише тільки судом. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає сторони. Їй відомо,що після смерті чоловіка позивачка прийняла до себе у будинок молоду сімю. Вони перейшли, зробили ремонт. Жили дружно і позивачка через 5 років зробила їм подарунок, про що особисто їй повідомила. Не скаржилася на них. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи слід прийти до наступних висновків, що предметом спору є вимога про визнання договору дарування недійсним як не відповідаючим внутрішній волі сторони договору. Виниклі правові відносини є цивільними і регулюються нормами цивільного права, а саме вимогами ст.203,213 ЦК України, відповідно до яких правочин повинен бути укладений на підставі вільного волевиявлення сторін. Якщо є підстави, що його вчинено без вільної волі сторони, може бути визнаний недійсним. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок №94, розташований по вул. Безроднього в смт. Новотроїцьке Херсонської області, що підтверджується витягом з реєстру права власнті на нерухоме майно (а.с. 3) Згідно з заповітом від 12 грудня 2011 року позивач [PERSON] заповідала [PERSON] все належне їй майно/а.с.35/ Відповідно до змісту договору дарування від 24 грудня 2012 року [PERSON] з [PERSON] уклала договір дарування будинку,що розташований вул. Безроднього 94. смт. Новотроїцьке Херсонської області. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязаний передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як вбачається з пояснень сторін,свідків, письмових доказів, позивач прийняла до свого будинку проживати у 2011 році молоду сімейну пару. Проживши з ними деякий час на голову сімї відповідача склала заповіт на все належне майно на час своєї смерті, а 24 грудня 2012 року оформила договір дарування. Цими обставинами спростовується пояснення позивача, що вона хотіла відповідачу залишити будинок після смерті і приходить до висновку,що позовні вимоги не доведені, їх слід відхилити. Суду не надано доказів, що дарувальник покладала на обдаровуваного обовязок вчинити на її користь будь-яку дію майнового або немайнового характеру, щоб давало підставу сумніватися в тому, що укладено не договір дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінності або можливості використання за цільовим призначенням. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловживання домовленості представника однієї сторони з другої або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Позивач не довела на підставі належних,допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку-неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Хоча особа під час укладення договору була похилого віку, мали проблеми зі слухом, але вона продемонструвала в суді, що має можливість читати без окулярів написаний текст, розуміє його зміст. За станом здоровя може себе обслуговувати, витрачає пенсійні кошти на себе самостійно, може випрати білизну, посадити і доглянути город. За станом здоровя не є особою, що потребує постійного стороннього догляду,обмежена внаслідок стану рухового апарату і іншого стану організму і таке інше. Внаслідок укладення договору дарування не змінила місця проживання, її ніхто не примушує позбавитися того будинку, в якому вона мешкає, має окреме приміщення та вхід до нього. Судом таким чином не встановлено фактів шахрайства з боку обдарованого, щодо передачі подарунку. Отже судом встановлено, що на момент укладення договору дарування усі його істотні умови було передбачено, зясовано і перевірено вільну волю дарувальника, яка погодилася зі всіма істотними умовами договору, який був укладений і добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їх вільне волевиявлення на укладення договору дарування, їм було розяснено усі наслідки підписання такого договору. Також, судом не встановлено наявність помилки-неправильного сприйняття позивачем-дарувальником фактичних обставин правочину, обману або насильства, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування . Не має підстав вважати доведеним,що воля позивача була направлена на укладення договору довічного утримання. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з позивача слід стягнути судовий збір 551 грн. 60 коп. в дохід держави, адже позивач просила відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, яке винесено не на її користь. На підставі викладеного ст. 203,213, 229,717 ЦК України та

Outcome: dismissed