Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач 19.06.2018 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що 01.10.2016 р. між позивачем та субєктом підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем [PERSON] укладено договір № 501746 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Відповідно до п.1.1 договору теплопостачальна організація бере на себе зобовязання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу, а споживач зобовязується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами, що є невідємними його частинами. Правовий статус божника на момент укладення договору як субєкта господарювання підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця № 577768 від 06.05.2003 р. З інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань, боржник припинив свою діяльність, як фізична особа підприємець 12.05.2015 р. Додатком № 1 а до договору № 501746 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.09.2017 р. визначено, що договір купівлі-продажу укладено для обєкту нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул..Чумаченко, 43. Зазначене приміщення відповідач займає на підставі договору купівлі-продажу № 194 від 05.02.2007 р. На виконання умов договору у період з грудня 2015 р. по квітень 2016 р. та з жовтня 2017 р. по квітень 2018 р. позивач надав відповідачу теплову енергію на загальну суму 25 997,14 грн., вартість яких не сплачена на суму 23\~900,31 грн.. За позовом позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з в сумі 23 900,31 грн. та судові витрати. Ухвалою судді від 25.09.2018 р. було відкрито провадження і справа призначена до розгляду на 05.11.2018 р. 05.11.2018 р. розгляд справи було відкладено на 28.11.2018 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідача. Представник позивача\~подав до\~суду заяву\~про розгляд\~справи за\~його відсутності,\~позов підтримує,\~просить задовольнити,\~проти винесення\~заочного рішення\~не заперечує. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач до суду повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст..223 та ч.1 ст.280 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 01.10.2016 р. між позивачем та субєктом підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем [PERSON] укладено договір № 501746 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Відповідно до п.1.1 договору теплопостачальна організація бере на себе зобовязання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу, а споживач зобовязується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами, що є невідємними його частинами. Правовий статус божника на момент укладення договору як субєкта господарювання підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця № 577768 від 06.05.2003 р. З інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань, боржник припинив свою діяльність, як фізична особа підприємець 12.05.2015 р. Додатком № 1 а до договору № 501746 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.09.2017 р. визначено, що договір купівлі-продажу укладено для обєкту нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул..Чумаченко, 43. Зазначене приміщення відповідач займає на підставі договору купівлі-продажу № 194 від 05.02.2007 р. Згідно п.5.1 договору, облік споживання теплової енергії на потреби опалення та гарячого водопостачання проводиться за приладами комерційного обліку або розрахунковим способом. Приміщення відповідача знаходиться в житловому будинку № 43 по вул..Чумаченка та має єдину з будинком систему опалення, де встановлено загально будинковий прилад обліку теплової енергії. Через відсутність у відповідача власного приладу обліку теплової енергії, нарахування здійснювались розрахунковим способом відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою КМУ від 03.10.2007 р., пропорційно до теплового навантаження споживача, зазначеного у додатковій угоді № 2 від 24.04.2013 р. до договору, а саме: 0,005641 Гкал/годину на опалення. На виконання умов договору № 501746 від 01.10.2016 р., у період з грудня 2015 р. по квітень 2016 р. та з жовтня 2017 р. по квітень 2018 р. позивач відпустив відповідачу теплову енергію на загальну суму 25 997,14 грн., вартість яких не сплачена на суму 23\~900,31 грн.. Згідно п.6.2 договору, розрахунковим періодом між сторонами є календарний місяць, а підставою для розрахунків між теплопостачальною організацією та споживачем є рахунок та акт приймання-передачі. Відповідно до п.6.7 договору № 501746 споживач з 10 по 12 число місця, наступного за розрахунковим, повинен отримати у теплопостачальної організації за адресою: м.Запоріжжя, вул..Парамонова, б.15-в, документи за розрахунковий період: рахунок фактуру, акт приймання-передачі теплової енергії, податкову накладну. В порушення умов договору відповідач заперечень щодо нарахувань, зазначених в актах приймання-передачі теплової енергії на адресу позивача не надав, належним чином оформлені акти за спірний період не повернув. Вище викладене підтверджено наданими позивачем письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Згідно Закону України «Про теплопостачання» серед основних обовязків споживача є додержання вимог договору та нормативно-правових актів (ст.24). На підставі п.6.4 договору, споживач зобовязаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений строк. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги Концерну «МТМ» законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню. На підставі ч.1 ст.142 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн.

Outcome: approved