Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 квітня 2020 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна Компанія «Краснолиманська» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував в трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» з 11.09.2014 року по 03.12.2014 року та з 04.04.2018 року по 18.03.2019 року, працював гірничим робітником очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Також перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Красноалиманська» з 09.10.206 року по 06.09.2014 року та з 08.12.2014 року по 01.04.2018 року, працюючи гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті, гірничим робітником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. Був звільнений з ТОВ «Краснолиманське» 18.03.2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажання в зв`язку з виходом на пенсію. 23.01.2020 року був складений акт розслідування хронічного професійного захворювання, згідно якому йому встановлені професійні захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання було встановлено, що хронічне професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України, в тому числі ДП «ВК «Краснолиманська», ТОВ «Краснолиманське», вплив шкідливого фактору пил, шум, фізичне навантаження, робоча поза. Згідно довідці МСЕК йому 19.03.2020 року була вперше встановлена третя група інвалідності за професійним захворюванням, 65 % втрати професійної працездатності безстроково, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні. Він тривалий час перебував на лікуванні, лікування за наслідками професійного захворювання продовжує і зараз. Стан його здоров`я залишається досить тяжким, в зв`язку з чим він відчуває великий дискомфорт. Він і надалі потребує лікування. Позивач вважає, що внаслідок професійного захворювання йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав і продовжує зазнавати дуже сильного фізичного болю і страждань, після одержання інвалідності і втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму. Все це разом вплинуло на його образ життя, на сімейний бюджет, оскільки для лікування необхідні чималі кошти. Внаслідок професійного захворювання він втратив нормальні життєві зв`язки і йому доводиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не може реалізовувати в повній мірі свої повсякденні заняття, звички та бажання. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на його душевному стані. Він відчуває душевні страждання та переживання, у нього з`явилося почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків захворювань та тяжкого стану його здоров`я. У нього критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому та соціальному відношенні, громадянина. Заподіяну позивачу моральну шкоду він оцінює у 90000 грн., просить стягнути її з відповідачів в содідарному порядку. Оцінюючи моральну шкоду в зазначену суму, він виходив з тривалості та глибини моральних та фізичних страждань, тяжкості захворювань, з безлічі негативних наслідків для нього, які виникли внаслідок отримання професійного захворювання, а також незворотності значного погіршення стану його здоров`я. Його дружина [PERSON] є інвалідом другої групи за загальним захворюванням онкологією. Від шлюбу у них [INFO] народилась дочка [PERSON] , яка перебуває на його утриманні. Його батько [PERSON] , 1942 року народження, є людиною похилого віку, йому необхідні догляд та увага, яких він за станом здоров`я не може надати в повному обсязі. 01 квітня 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 02 квітня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 10 квітня 2020 року до суду надійшло пояснення представника відповідача ДП «ВК «Краснолиманська», в якому він зазначив, що позов пред`явлений не до тієї особи, яка в силу закону має відповідати за позовом, оскільки згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану працівникові під час виконання ним своїх трудових обов`язків, тому відповідальність за завдану позивачу шкоду повинно нести те підприємство, де складений Акт за формою П-4. 15 квітня 2020 року представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що на підприємстві відповідача позивач працював лише 1 рік 2 місяці 8 днів в період з 11.09.2014 року по 03.12.2014 року та з 04.04.2018 року по 18.03.2019 року. Тому стає очевидним, що професійне захворювання позивача не могло виникнути та отримати професійний характер на ТОВ «Краснолиманське». Даний випадок професійного захворювання взято до обліку ТОВ «Краснолиманське» виключно на підставі п. 101 «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 337 від 17.04.2019 року, як останнім підприємством вугільної промисловості, з яким позивач перебував у трудових відносинах. Представник відповідача вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена моральна шкода, наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми моральної шкоди. Позивачу встановлено 3 групу інвалідності. Інваліди 3 групи можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Перелічені вище обставини мають істотне значення і дають підстави суду для відмови у задоволенні позову. З`ясувавши обставини у справі, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги до ТОВ «Краснолиманське» підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги до ДП «ВК «Краснолиманська» задоволенню не підлягають за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» з 11.09.2014 року по 03.12.2014 року та з 04.04.2018 року по 18.03.2019 року, працював гірничим робітником очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Також позивач перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Красноалиманська» з 09.10.206 року по 06.09.2014 року та з 08.12.2014 року по 01.04.2018 року, працюючи гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті, гірничим робітником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. Був звільнений з ТОВ «Краснолиманське» 18.03.2019 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажання в зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7-9). 23.01.2020 року відповідачем ТОВ «Краснолиманське» був складений акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, згідно якому позивачу встановлені професійні захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання було встановлено, що хронічне професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості України, в тому числі ДП «ВК «Краснолиманська», ТОВ «Краснолиманське», вплив шкідливого фактору пил, шум, фізичне навантаження, робоча поза (а.с. 12-15). Згідно довідці МСЕК позивачу 19.03.2020 року була вперше встановлена третя група інвалідності за професійним захворюванням, 65 % втрати професійної працездатності безстроково, потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні (а.с. 10-11). Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України Про охорону праці, а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до професійного захворювання позивача. Висновком МСЕК від 19.03.2020 року позивачу було встановлено 65% втрати професійної працездатності за сукупністю професійних захворювань, він визнаний інвалідом 3 групи безстроково (а.с.10-11). В зв`язку цим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов`язку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами статті 237-1 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, був здоровою працездатною людиною, втратив згідно висновку МСЕК 65% працездатності, визнаний інвалідом третьої групи. Позивач тривалий час перебував на лікуванні, лікування за наслідками професійного захворювання він продовжує і зараз (а.с. 17-26). Стан здоров`я позивача залишається досить тяжким, в зв`язку з чим він відчуває великий дискомфорт. Він і надалі потребує лікування. Позивачу внаслідок професійного захворювання була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав і продовжує зазнавати дуже сильного фізичного болю і страждань, після одержання інвалідності і втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму. Все це разом вплинуло на його образ життя. Внаслідок професійного захворювання він втратив нормальні життєві зв`язки і йому доводиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не може реалізовувати в повній мірі свої повсякденні заняття, звички та бажання. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на його душевному стані. Він відчуває душевні страждання та переживання, у нього з`явилося почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків захворювань та тяжкого стану його здоров`я. У нього критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому та соціальному відношенні, громадянина. Вищезазначене законодавство, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов`язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на її відшкодування. Вирішуючи питання щодо належного відповідача за позовом [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я в зв`язку з професійним захворюванням, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що останнім місцем роботи позивача [PERSON] було ТОВ «Краснолиманське», саме ТОВ «Краснолиманське» було складено 23 січня 2020 року акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4, який був затверджений Першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області 23 січня 2020 року (а.с. 12-15). Згідно п. 18 Акту за формою П-4 зазначені виробничі фактори, що призвели до захворювання: пил переважно фіброгенної дії, важкість праці, рівень еквівалентного шуму на робочому місці. Тому саме ТОВ «Краснолиманське» є належним відповідачем за зазначеним позовом, а в задоволенні позовних вимог до ДП ВК «Краснолиманська» необхідно відмовити. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я позивача, те, що професійна працездатність в зв`язку з професійним захворюванням згідно висновку МСЕК втрачена на 65 %, позивач визнаний інвалідом третьої групи безстроково. Також суд враховує, що дружина позивача [PERSON] є інвалідом другої групи за загальним захворюванням онкологією. Від шлюбу у них [INFO] народилась дочка [PERSON] , яка перебуває на утриманні позивача. Його батько [PERSON] , 1942 року народження, є людиною похилого віку, йому необхідні догляд та увага, яких він за станом здоров`я не може надати в повному обсязі (а.с. 28-33). Виходячи з викладеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 43000 грн. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial