Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач 22 грудня 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON], треті особи [PERSON] та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником домоволодіння № 58 по вул. Зоряній в м. Дніпрі. В зазначеному домоволодінні зареєстровані відповідачі. [PERSON] в домоволодінні не проживає з березня 2011 року, а [PERSON] з травня 2010 року. Позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням № 58 по вул. Зоряній в м. Дніпрі, що є підставою для зняття їх з реєстрації за вказаною адресою. Позивач [PERSON] у своїй заяві від 26 квітня 2017 року просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. На підставі ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в своїй заяві від 26 квітня 2017 року просила розглядати справу без її участі, проти позовних вимог заперечує та просить ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства Третя особа [PERSON] у своїй заяві від 26 квітня 2017 року просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення [PERSON] з позовом до суду є захист інтересів власника, повязаних із реалізацією складової частини змісту права власності права користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: м. Дніпро, вул. Зоряна, буд. 58. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належить 11/12 частин домоволодіння № 58 по вул. Зоряній в м. Дніпрі на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 3684, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 26 січня 2005 року за № 120 в книзі № 380 та 1/12 частина вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 3725, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 24 листопада 2005 року (а.с. 10-15). [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29 грудня 1995 року по 05 червня 2015 року (а.с. 23-24). У вищезазначеному домоволодінні зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON] (син позивача), [INFO]; [PERSON] (син позивача), [INFO]; [PERSON] (родич колишнього чоловіка позивача), [INFO]; [PERSON] (родич колишнього чоловіка позивача), [INFO] (а.с. 20-22, 29). [PERSON] у домоволодінні № 58 по вул. Зоряній в м. Дніпрі не мешкає з березня 2011 року, а [PERSON] з травня 2010 року (а.с. 27-28). Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). За змістом ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Водночас, відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що\~Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що реєстрація відповідачів у домоволодінні № 58 по вул. Зоряній в м. Дніпрі порушує права позивача, як його власника, відповідачі за зазначеною адресою не проживають з 2010-2011 року, тобто понад один рік, а, отже, є достатні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути рівними частками з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 551,20 грн. (а.с. 1а). На підставі викладеного та

Outcome: approved