Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 30 грудня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що з 23 липня 1983 року вони перебувають у шлюбі. Від шлюбу з відповідачем у них є двоє повнолітніх дітей. Нормальні сімейні відносини у них не склалися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага. Шлюб існує формально, останні 15 років як подружжя не проживають, не ведуть спільного господарства, подружні стосунки не підтримують, втратили почуття любові та поваги один до одного. Відповідач [PERSON] створив сім`ю з іншою жінкою, з якою вони мають спільну дитину. Продовжувати такі шлюбні відносини позивач не бажає. Просить шлюб розірвати. Позивач[PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак у позовній заяві зазначила, щоб розгляд справи проводився без її участі. Відповідач [PERSON] усудове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 23 липня 1983 року, про що зроблений актовий запис №2220,від сумісного життя мають двох повнолітніх дітей, зі слів позивача останні 15 років сторони як подружжя не проживають. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідало б інтересам одного із них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Статтею 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Судом встановлено, що шлюб між сторонами є лише формальним, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, примирення між ними неможливе. Суд вважає, що сім`я розпалася остаточно, зі слів позивача останні 15 років сторони як подружжя не проживають, збереження сім`ї неможливе, подальше збереження родини суперечить інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 840,80 грн., який був сплачений нею під час звернення до суду.

Outcome: approved