Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.01.1980 року [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Позивач зазначає, що як власник будинку, не має можливості безперешкодно на свій розсуд користуватись, розпоряджатись своїм майном, оформити субсидію, саме тому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування вище зазначеним житловим приміщенням, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав, обгрунтував вищенаведеним, просив її задовольнити. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] , являється його колишньою невісткою. Після розірвання шлюбу з його сином, вона у жовтні 2017 року покинула належний йому будинок та проживає в будинку своїх родичів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала, просила суд позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що дійсно після розірвання шлюбу із сином позивача вона в його будинку не проживає з 2018року. Так як після припинення спільного проживання із чоловіком вона покинула його будинок. Будинок вона залишила для дітей. Однак вона заперечує, щоб її зняти з реєстрації, так як вона не має куди приписатися. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, представника позивача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.01.1980 року є власником житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] (а.с.8). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З довідки виконкому Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №153 від 14.02.2020 року вбачається, що у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] ,його дружина [PERSON] , син [PERSON] , онучка [PERSON] та колишня невістка [PERSON] , 1977 року народження (а.с.12). З акту обстеження матеріально-побутових умов №154 від 14.02.2020 року видно, що [PERSON] ,1977 року народження в будинку не проживає з жовтня 2017 року (а.с.11). Свідки [PERSON] , [PERSON] суду показали, що відповідач [PERSON] є колишньою невісткою позивача [PERSON] .. В будинку позивача не проживає близько трьох років. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у його домоволодінні, тому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК Українизакріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] підлягає до задоволення. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved