Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 9020,30 доларів США, з яких: 8976 доларів США сума основної заборгованості та 44,30 доларів США 3% річних. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01 грудня 2014 року відповідач [PERSON] позичив у нього 10000 доларів США, які, згідно написаної ним власноруч розписки, зобовязався повернути частинами, а саме: 5000 доларів США до 01 вересня 2015 року та 5000 доларів США до 01 травня 2017 року. Однак, незважаючи на неодноразові звернення, відповідач свої зобовязання за розпискою, в повному обсязі не виконав, зокрема, станом на 01.01.2018 року повернув позивачу лише 1024 долари США. З цих підстав, вважає, що з відповідача підлягають стягненню неповернена сума боргу у розмірі 8976 доларів США та 3% річних за весь час прострочення платежу у сумі 44,30 доларів. При цьому зазначає, що станом на 02 березня 2018 року розмір заборгованості у сумі 9020,30 доларів США в еквіваленті до курсу Національного Банку України становить 240481 гривень. З цих підстав просить позов задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, однак, кожен окремо, направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, у судове засідання 04 жовтня 2018 року не зявився, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав, однак, попередньо, у судовому засіданні заявлені [PERSON] позовні вимоги визнав. За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Відповідно до розписки від 01 грудня 2014 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000доларів США, які зобовязався повернути частинами, а саме: 5000 доларів США до 01 вересня 2015 року та 5000 доларів США до 01 травня 2017 року. Позика є безпроцентною. Згідно викладених у позові обставин, станом на 01 січня 2018 року відповідач [PERSON] повернув позивачу [PERSON] лише 1024 долари США. Як убачається із наданого позивачем розрахунку 3% річних, за період з 01 січня 2018 року по 02 березня 2018 року розмір 3% річних від суми неповернутого боргу 8796 доларів США становить 44,30 доларів США. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно із ч. 2 ст. 526 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. [PERSON] Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила,\~що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов'язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов'язання і в резолютивній частині рішення суд зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Разом із\~цим,\~пунктом 12\~постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~№5\~від 30.03.2012\~року «Про\~практику застосування\~законодавства при\~вирішенні спорів,\~що виникають\~із кредитних\~правовідносин» розяснено,\~що у\~разі,\~якщо кредит\~правомірно наданий\~в іноземній\~валюті та\~кредитодавець (позивач)\~просить стягнути\~кошти в\~іноземній валюті,\~суд у\~резолютивній частині\~рішення зазначає\~про стягнення\~таких коштів\~саме в\~іноземній валюті,\~що відповідає\~вимогам частини\~третьої статті\~533\~ЦК України. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до переконання про наявність визначених законодавством підстав для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення із відповідача заборгованості у розмірі 9020,30 доларів США, з яких: 8976 доларів США сума основної заборгованості та 44,30 доларів США 3% річних. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача . На підставі викладеного та

Outcome: approved