Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач 25 квітня 2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача про поновлення строку позовної давності, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті тітки [PERSON], померлої 07 серпня 2003 року. В позовній заяві позивач [PERSON] посилається на те, що після смерті тітки [PERSON], яка померла 07 серпня 2003 року, відкрилась спадщина: земельна ділянка площею 1,59 га, вартістю 43291,54 грн., надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на адміністративній території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села на підставі державного акту на право власності на землю серії ІV-ОД №009502, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім»я померлої; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна (СТОВ ім. йМічуріна) розміром 4741 грн., на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-ХІІ-ХV №000367, виданого Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області 30 травня 20002 року на ім»я [PERSON]. Вона як спадкоємець за заповітом фактично вступила у володіння та управління спадковим майном. На час відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем в одному помешканні, вели спільне господарство, доглядала за тіткою. Інші спадкоємці за заповітом [PERSON] і [PERSON], від спадщини відмовилися, оскільки не вчинили жодних дій, що свідчили б про прийняття ними спадщини. При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на те, що існує заповіт, згідно якого спадкодавець все своє майно заповідала в рівних долях [PERSON], купчі [PERSON] та їй [PERSON]. Вона проживає за межами районного центру, з яким відсутнє належне сполучення. Ці причини і призвели до пропуску строку позовної давності. Просить поновити строк позовної давності, встановити факт прийняття спадщини та визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку площею 1,59 га, вартістю 43291,54 грн., надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовану на адміністративній території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села на підставі державного акту на право власності на землю серії ІV-ОД №009502, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім»я померлої [PERSON]; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна (СТОВ ім. Мічуріна) розміром 4741 грн., на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-ХІІ-ХV №000367, виданого Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області 30 травня 20002 року на ім»я [PERSON]. В судове засідання позивач не з»явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надавши заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутністю. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД №346737, виданого 08 серпня 2003 року Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області, [PERSON], померла 07 серпня 2003 року. Згідно заповіту від 18 травня 1999 року, складеного [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі Писарівської сільської ради за №57, на випадок своєї смерті вона все своє майно заповідала в рівних долях [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Згідно довідки Писарівської сільської ради №654 від 01 квітня 2016 року, [PERSON] проживала в одному домі зі своєю рідною тіткою [PERSON] до дня смерті останньої 07 серпня 2003 року. Згідно листа Кодимської державної нотаріальної контори №323/02-14 від 16 квітня 2016 року, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] не є можливим, оскільки 18 травня 1999 року за реєстром №57 Писарівською сільською радою померла [PERSON], посвідчила заповіт на ім»я [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Дослідивши вимоги позивача, заяву відповідача, матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов може бути задоволеним у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ч.3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 статті 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено наступне. 07 серпня 2003 року померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-ЖД №346737, видане 08 серпня 2003 року Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області). Згідно заповіту від 18 травня 1999 року, складеного [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі Писарівської сільської ради за №57, на випадок своєї смерті вона все своє майно заповідала в рівних долях [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Суд вважає, що правовідносини, що виникли, регулюються Цивільним кодексом Української РСР в редакції 1963 року. Частиною першою статті 534 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Тобто, позивач є одним із спадкоємців за заповітом. Як убачається з дослідженої в судовому засіданні довідки Писарівської сільської ради №654 від 01 квітня 2016 року, [PERSON] проживала в одному домі зі своєю рідною тіткою [PERSON] до дня смерті останньої 07 серпня 2003 року. В цьому випадку Закон (п.1 ч.1 ст549 ЦК Української РСР в редакції 1963 року), передбачає, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивач фактично вступила у володіння спадковим майном, оскільки у неї залишились правовстановлюючі документи на спадщину державний акт на право власності на землю серії ІV-ОД №009502 та свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-ХІІ-ХV №000367. Інші спадкоємці від спадщини відмовилися, надавши відповідні заяви. Позивач, як спадкоємець за заповітом від спадщини не відмовилась. До спадщини, що відкрилася після смерті спадкодавця ввійшли: земельна ділянка площею 1,59 га, вартістю 43291,54 грн., надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована на адміністративній території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села на підставі державного акту на право власності на землю серії ІV-ОД №009502, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім»я померлої; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна (СТОВ ім. Мічуріна) розміром 4741 грн., на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-ХІІ-ХV №000367, виданого Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області 30 травня 20002 року на ім»я [PERSON]. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз»яснюється, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Використовуючи своє право спадкоємця за заповітом позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Отримала на таке звернення відмову, з посилання на те, що існує заповіт, згідно якого вся спадщина спадкодавцем розподіляється в рівних долях між трьома спадкоємцями (лист Державного нотаріуса №323/02-14 від 16 квітня 2016 року). В пункті 23 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» роз»яснюється, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Докази, надані позивачем є належними і допустимими. Отже, суд констатує, що позивач, фактично прийняла спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] - земельну ділянку площею 1,59 га, вартістю 43291,54 грн., надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовану на адміністративній території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області за межами села на підставі державного акту на право власності на землю серії ІV-ОД №009502, виданого Кодимською районною державною адміністрацією на ім»я померлої [PERSON]; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ім. Мічуріна (СТОВ ім. Мічуріна) розміром 4741 грн., на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-ХІІ-ХV №000367, виданого Писарівською сільською радою Кодимського району Одеської області 30 травня 20002 року на ім»я [PERSON]. Що стосується вимоги позивача поновити строк позовної давності, то суд, задовольняючи цю вимогу виходив наступного. Позивач є особою матеріально не забезпеченою, проживає в населеному пункті де відсутній нотаріус. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, оскільки він є особою матеріально не забезпеченою, та мешкає в населеному пункті де відсутній нотаріус, а звідси - не мала можливості захистити своє порушене право. Враховуючи викладене,

Outcome: approved