Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Златобанк» (далі ПАТ «Златобанк») звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового виконання зобовязань за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 листопада 2010 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] було укладено кредитний договір № 188/10/CL, згідно п.п. 1.1, 1.2, 1.3 якого банк надає позичальнику відновлювальну кредитну лінію для споживчих цілей з лімітом кредитування 275\~000 грн. строком до 25 листопада 2015 року з розрахунку сплати позичальником процентів у вигляді фіксованої процентної ставки, яка встановлюється у розмірі 16% річних. 06 квітня 2011 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] укладено додаткову угоду № 1, якою кредитний договір викладено у новій редакції. 06 серпня 2013 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] укладено договір про внесення змін. З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором 25 листопада 2010 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2476, згідно п. 1.2. якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира № 42, що знаходиться у житловому будинку, позначеному на плані літ. «А», цегляному, 2002 року побудови, загальною житловою площею 2 179 кв.м., розташованому в м. Вінниці по вул. Пирогова, 111 А, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 08 листопада 2010 року, зареєстрованого за № 2283, зареєстрованого в КП «ВМБТІ» від 11 листопада 2010 року за реєстраційним № 32041536, номер запису 1833/51387 в книзі 580. В послідуючому 24 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 25 листопада 2010 року за реєстровим № 2476, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2877, відповідно до змісту якого внесено зміни до договору іпотеки, які полягають у зміні іпотекодавця [PERSON] на [PERSON] Через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника утворилась заборгованість станом на 14 серпня 2015 року у розмірі 200\~691,17 грн. А відтак, позивач, як кредитор та іпотекодержатель, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Златобанк» за кредитним договором № 188/10/СL від 25 листопада 2010 року, яка станом на 14 серпня 2015 року складає 200\~691,17 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 25 листопада 2010 року та зареєстрованим в реєстрі за № 2476, а саме на нерухоме майно квартиру № 42, що знаходиться у житловому будинку, позначеному на плані літ. «А», цегляному, 2002 року побудови, загальною житловою площею 2179 кв.м., розташованому в м. Вінниці по вул. Пирогова, 111 А, реєстраційний № 32041536, який належить [PERSON], шляхом надання ПАТ «Златобанк» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 25 листопада 2010 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2476 та договору про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 24 листопада 2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2877, без необхідного отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця з встановленням ціни продажу предмета іпотеки на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Представник позивача [PERSON] до судового засідання не зявилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд останні задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилась, однак від останньої в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, які містяться в матеріалах справи. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 25 листопада 2010 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] було укладено кредитний договір № 188/10/CL, згідно п.п. 1.1, 1.2, 1.3 якого банк надає позичальнику відновлювальну кредитну лінію для споживчих цілей з лімітом кредитування 275\~000 грн. строком до 25 листопада 2015 року з розрахунку сплати позичальником процентів у вигляді фіксованої процентної ставки, яка встановлюється у розмірі 16% річних (а.с. 33-38 т. 1). 06 квітня 2011 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 188/10/СL від 25 листопада 2010 року, якою кредитний договір викладено у новій редакції (а.с. 40-47 т. 1). 06 серпня 2013 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] укладено договір про внесення змін до кредитного договору № 188/10/СL від 25 листопада 2010 року (а.с. 49 т. 1). З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором 25 листопада 2010 року між позивачем та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2476, згідно п. 1.2. якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира № 42, що знаходиться у житловому будинку, позначеному на плані літ. «А», цегляному, 2002 року побудови, загальною житловою площею 2179 кв.м., розташованому в м. Вінниці по вул. Пирогова, 111 А, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 08.11.2010 року, зареєстрованого за № 2283, зареєстрованого в КП «ВМБТІ» від 11 листопада 2010 року за реєстраційним № 32041536, номер запису 1833/51387 в книзі 580 (а.с. 50-52 т. 1). В послідуючому 24 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 25 листопада 2010 року за реєстровим № 2476, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2877, відповідно до змісту якого внесено зміни до договору іпотеки, які полягають у зміні іпотекодавця [PERSON] на [PERSON] (а.с. 53-54 т. 1). Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Як вбачається з матеріалів позову позивач свій обовязок по кредитному договору виконав повністю, надавши позичальнику [PERSON] кредит у розмірі 275\~000 грн., що підтверджується заявами на видачу готівки № 9487 від 12 січня 2011 року (а.с. 14 т. 1), № 5384 від 10 січня 2011 року (а.с. 16 т. 1), № 4089 від 06 січня 2011 року (а.с. 18 т. 1), № 74342 від 29 грудня 2010 року (а.с. 20 т. 1), № 54195 від 17 грудня 2010 року (а.с. 22 т. 1), № 41951 від 10 грудня 2010 року (а.с. 24 т. 1), № 23993 від 07 грудня 2010 року (а.с. 26 т. 1), № 6872 від 02 грудня 2010 року (а.с. 28 т. 1), № 100157 від 26 листопада 2010 року (а.с. 30 т. 1), № 97922 від 25 листопада 2010 року (а.с. 32 т. 1). Однак, всупереч положенням ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, позичальник перестав сплачувати необхідні платежі у встановлені кредитним договором строки. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 525-526, 530, 1054 ЦК України позичальник [PERSON] зобовязання за вказаним договором не виконав. Як вбачається з розрахунку заборгованості від 14 серпня 2015 року (а.с. 55-56 т. 1) через неналежне виконання умов кредитного договору станом на 14 серпня 2015 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 200\~691,17 грн. та яка складається з: 174\~998,37 грн. заборгованість за основним боргом; 17\~277,66 грн. заборгованість за процентами; 3\~337,24 грн. пеня; 77,90 грн. 3% річних; 5\~000 грн. штраф за неналежне виконання зобовязань. Суд звертає увагу, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд виходить із положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України та виходить з того, що стягнення сум (процентів) за ст. 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення сум згідно з ч. 2 ст. 625 ЦКУкраїни заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання, а відтак нарахування позивачем 3% річних є правомірними. Окрім того, згідно п. 6.4. кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. В той час, як відповідно до п. 6.6. кредитного договору за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобовязань за кредитним договором позичальник сплачує кредитодавця штраф у розмірі 5\~000 грн. А тому, нарахування позивачем пені та штрафних санкцій з огляду на вищезазначені умови кредитного договору є виправданими. Суд звертає увагу, що факт виконання позивачем свого обовязку по кредитному договору та факт неналежного виконання зобовязань позичальником [PERSON] за вказаним договором також знайшли своє відображення у рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2016 року у цивільній справі № 127/20754/15-ц за позовом ПАТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 188/10/CL від 25 листопада 2010 року, що станом на 04 квітня 2016 року становить 257\~495,24 грн. (а.с. 242-243 т. 2). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу. Відповідно до положень ст. 589 ЦК України, ст. 7, 11 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання. Необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено законом. З вимог позову слідує, що позивач просить застосувати спосіб звернення стягнення предмета іпотеки, шляхом надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору іпотеки за вартістю, визначеною субєктом оціночної діяльності у відповідності до вимог ст.ст. 33, 36, 38 Закону України «Про іпотеку». Разом із тим частина 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). Поряд із цим статті 36, 37, 38 цього Закону передбачають можливість задоволення забезпечених іпотекою вимог шляхом набуття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність або шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі. На відміну від продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів, звернення стягнення на предмет іпотеки цими способами може відбуватись за умови, якщо вони безпосередньо передбачені окремим договором з іпотекодавцем або застереженням у договорі іпотеки. Так, згідно із статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передання іпотекодавцем предмета іпотеки у власність іпотекодержателю на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або перехід до нього права власності на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки є позасудовим способом задоволення вимог, що здійснюється за взаємною домовленістю іпотекодавця та іпотекодержателя. Однак, вищезазначеною нормою не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб та набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Тому, у разі встановлення такого способу стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України вправі вимагати застосування його і судом, оскільки у розумінні змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України вказані норми Закону України «Про іпотеку» є передбаченим законом випадком, коли рішення суду може бути підставою для виникнення цивільних прав і обовязків. Оскільки, у протилежному випадку це суперечило б і статтям 55, 124 Конституції України, на що звернув увагу Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Таким чином, незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки в рахунок погашення забезпечених іпотекою майнових вимог стаття 36 Закону України «Про іпотеку» не виключає можливість прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом надання іпотекодержателю права продажу предмету іпотеки. Згідно ч.ч. 1-5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Так, як вбачається зі змісту договору іпотеки пункт 6 останнього містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 6.3 договору іпотеки сторони договору дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватись зокрема шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за основними зобовязаннями. Таким чином, вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом надання іпотекодержателю права продажу предмету іпотеки є такими, що підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах закону. Що ж стосується думок та тверджень відповідача про те, що у позичальника [PERSON] відсутня заборгованість за кредитним договором, оскільки усі зобовязання виконано третьою особою [PERSON] відповідно до договору про виконання зобовязань третьою особою від 12 лютого 2015 року, як на підставу про відмову в задоволенні позову, то суд останні не приймає до уваги з наступних міркувань. Так, як вбачається з матеріалів справи 12 лютого 2015 року між АТ «Златобанк» та [PERSON] було укладено договір про виконання зобовязань третьою особою, відповідно до п.п. 1.1, 2.1.1 якого [PERSON] здійснює виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 188/10/CL від 25 листопада 2010 року, шляхом перерахування коштів на рахунок № 37390500015706 в АТ «Златобанк», код банку 380612 у сумі 178\~242,41 грн. (а.с. 56-57 т. 2). Відповідно до п. 3.1 вищезазначеного договору третя особа [PERSON] доручає позивачу здійснити договірне списання коштів з вкладного (депозитного) рахунку № 26305508019216 та № 26306507019216, код банку 380612 в АТ «Златобанк» для виконання зобовязань за договором по сплаті грошових коштів. Згідно Постанови № 280 від 17 червня 2004 року, затвердженої правлінням НБУ «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування розрахунків бухгалтерського обліку банків України», встановлюється наступний режим та призначення рахунків: 2630 короткострокові вклади (депозити) фізичних осіб; 2203 довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам; 2208 нараховані доходи за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам; 3739 транзитний рахунок за іншими рахунками. А тому, з метою виконання договору від 12 лютого 2015 року з депозитних рахунків [PERSON] № 26305508019216 та № 26306507019216 відбулось перерахування коштів у розмірі 178\~242,41 грн. на транзитний рахунок [PERSON] за кредитним договором № 37390500015706 з метою погашення заборгованості останнього, що підтверджується виписками по особовим рахункам від 12 лютого 2015 року (а.с. 28-29 т. 2) та меморіальними ордерами № 463743 від 12 лютого 2015 року та № 463826 від 12 лютого 2015 року (а.с. 45-46 т. 2). Одночасно з транзитного рахунку [PERSON] за кредитним договором № 37390500015706 відбулось перерахування коштів на рахунки № 2203, 2208, 6397. Зокрема, 12 лютого 2015 року на рахунок обліку нарахованих довгострокових кредитів на поточні потреби, що надані фізичним особам № 22037500015706 перераховано та погашено заборгованість за кредитним договором по кредиту в сумі 174\~998,37 грн.; а на рахунок обліку нарахованих доходів за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам за кредитом № 22082500015706 перераховано та погашено заборгованість за кредитним договором у сумі 3\~239,44 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку від 12 лютого 2015 року (а.с. 42-43 т. 2). Разом з тим, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року № 30 «Про затвердження тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк» з 14 лютого 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Златобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк», тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 14 лютого 2015 року по 13 травня 2015 року включно (а.с. 59 т. 2). Статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на Уповноважену особу Фонду покладено обовязок забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобовязана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 вказаного Закону. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема з підстав, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Наказом тимчасової адміністрації у АТ «Златобанк» № 266 від 05 травня 2015 року договір про виконання зобовязання третьою особою від 12 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Златобанк», за яким [PERSON] здійснив виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 188/10/CL від 25 листопада 2010 року, на підставі пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» віднесено до нікчемних правочинів (а.с. 44 т. 2). 05 травня 2015 року тимчасова адміністрація у АТ «Златобанк» надіслала [PERSON] та [PERSON] повідомлення про нікчемність договору про виконання зобовязання третьою особою від 12 лютого 2015 року (а.с. 49-55 т. 2). Зі змісту повідомлення слідує, що договір про виконання зобовязання третьою особою від 12 лютого 2015 року відповідає критерію нікчемності правочинів, оскільки його умовами передбачено платіж, що надає окремому кредитору [PERSON] переваги (пільги) перед іншими кредиторами вкладниками. Також, позивачем у повідомленні зазначено, що протягом дії тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк» вкладники можуть отримати свої кошти за договором банківського вкладу (депозиту), строк дії яких закінчився та за договорами банківського рахунку. Виплати за визначеними договорами здійснюються у розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше 200 000 грн. А тому, з огляду на вищевикладене, позивачем здійснено повернення коштів у розмірі 178\~242,41 грн. з рахунку [PERSON] № 37390500015706 на депозитні рахунки [PERSON] № 26305508019216 та № 26306507019216, що підтверджується меморіальними ордерами № 4240 від 05 травня 2015 року та № 4241 від 05 травня 2015 року (а.с. 47-48 т. 2) та виписками по особовим рахункам від 05 травня 2015 року (а.с. 35-36 т. 2). Більше того, 09 липня 2015 року відбулось списання гарантованої суми вкладів фізичних осіб для виплат Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з вкладного рахунку [PERSON] № 26305508019216 96\~889,56 грн. та № 26306507019216 96\~779,43 грн. відповідно, що вбачається з виписок по особовим рахункам за 09 липня 2015 року (а.с. 37-38 т. 2). А тому, з огляду на вищевикладене, покриття третьою особою [PERSON] зобовязання [PERSON] за кредитним договором № 188/10/CL від 25 листопада 2010 року перестало існувати. Ураховуючи викладене, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» обґрунтовано дійшов висновку, що договір про виконання зобовязання третьою особою від 12 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Златобанк» відповідає критерію нікчемності правочину, визначеному у п. 7 ч. 3 ст. 38 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суд звертає увагу, що вищевикладені обставини були предметом судового розгляду, за результатами якого рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2016 року у цивільній справі № 127/345/16-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Златобанк», третя особа [PERSON], про визнання договору дійсним, а зобовязання за договором виконаним, в задоволенні позову було відмовлено (а.с. 185-292 т. 2). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В той час, як наявність рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року у цивільній справі № 127/19915/15-ц за позовом ПАТ «Златобанк» до [PERSON], за участі третьої особи без самостійних вимог [PERSON] про визнання недійсним пункту договору, в задоволенні якого судом було відмолено, на якому акцентував свою увагу відповідач, не спростовує висновків суду про нікчемність договору про виконання зобовязання третьою особою від 12 лютого 2015 року, наявність заборгованості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору за кредитним договором та правомірність звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Окрім того, суд вважає за можливе зазначити, що відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Судовий збір, понесений позивачем у розмірі 3\~010,37 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1128 від 13 листопада 2015 року на суму 3\~010,37 грн. (а.с. 1) також підлягає стягненню з відповідача, так як у відповідності ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved