Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.01.2019 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, в якому просить: усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] ; виселити [PERSON] , [PERSON] разом з особистими речами з квартири за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме 2/3 частини належить на праві власності позивачу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло; 1/3 частини квартири належить відповідачу, що підтверджується договором дарування. Рішенням суду визначено порядок користування даною квартирою, проте частка відповідача [PERSON] не виділена в натурі, оскільки є місця загального користування, які технічно поділити неможливо. Як вказує позивач, 13.12.2018 р., повернувшись додому, вона виявила в квартирі сторонніх осіб. Викликавши наряд поліції, було встановлено, що в квартирі знаходяться [PERSON] та [PERSON] . Вказані особи надали копію договору найму житла від 01.12.2018 р., який укладений з іншим співвласником [PERSON] . При цьому, позивач посилається на те, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири даних осіб, вона не надавала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] без будь-яких правових підстав проживають у квартирі, намагаються чинити позивачу перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчать її неодноразові звернення до правоохоронних органів, не сплачують житлово-комунальні послуги, тощо. Домовленості про порядок користування спільним майном сторонами не досягнуто. Таким чином, враховуючи, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири відповідачів [PERSON] та [PERSON] , позивач не надавала, вона вважає, що дії відповідача [PERSON] щодо вселення сторонніх осіб в квартиру без згоди іншого співвласника цієї квартири, є неправомірними, що стало підставою для звернення до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 09.01.2019р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 29.01.2019 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.04.2019 р., постановленою на місці та занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без будь-яких правових підстав проживають у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 2/3 частини якої належить їй на праві власності. При цьому, ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири даних осіб, вона не надавала. Вказані особи проживають у квартирі на підставі договору найму житла від 01.12.2018 р., який укладений з іншим співвласником [PERSON] . Позивач вказала, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , користуються місцями загального користування, проте, не сплачують за житлово-комунальні послуги, а саме за електроенергію, газ, воду, тощо. При цьому, розрахунок на сплату житлово-комунальних послуг щодо опалення та утримання прибудинкової території розділений між нею та відповідачем [PERSON] . Всі інші витрати за житлово-комунальні послуги позивач сплачує самостійно. Відповідач [PERSON] мешкав у даній квартирі до 13.12.2018 р. Останній, будь-якого дозволу на вселення відповідачів у квартиру, у неї не питав. Таким чином, враховуючи, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири відповідачів [PERSON] та [PERSON] , позивач не надавала, вона вважає, що дії відповідача [PERSON] щодо вселення сторонніх осіб в квартиру без згоди іншого співвласника цієї квартири, є неправомірними Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є власником 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, власником 2/3 частини даної квартири є позивач [PERSON] Вказав, що рішенням суду було визначено порядок користування даною квартирою, частки не були виділені в натурі. Він мешкав у даній квартирі до 13.12.2018 р. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на даний час проживають у квартирі безоплатно, на підставі укладеного між ними договору найму житла. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв/клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачів до суду не надійшло. Суд, на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , проти чого не заперечували позивач та відповідач в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.12.2004 р. Київським квартирно-експлуатаційним управлінням МО України згідно з розпорядженням (наказом) від 15.12.2004 р. № 1592, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , в рівних долях. Згідно договору дарування частини квартири, укладеного 19.05.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком А.І., зареєстрованого в реєстрі за № ѕ, встановлено, що [PERSON] (Дарувальник) передав безоплатно у приватну власність [PERSON] (Обдаровуваній) 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, встановлено, що позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , а саме позивау належить 2/3 частини квартири, відповідачу - 1/3. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, позивач [PERSON] посилається на те, що у даній квартирі без будь-яких правових підстав проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] , останні чинять позивачу перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчать її неодноразові звернення до правоохоронних органів, не сплачують житлово-комунальні послуги, тощо. Домовленості про порядок користування спільним майном сторонами не досягнуто. Таким чином, враховуючи, що ані усної, ані письмової згоди на вселення до квартири відповідачів [PERSON] та [PERSON] , позивач не надавала, вона вважає, що дії відповідача [PERSON] щодо вселення сторонніх осіб в квартиру без годи іншого співвласника цієї квартири, є неправомірними, що стало підставою для звернення до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26.09.2005 р., встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділено [PERSON] кімнату площею 13,47 кв.м., [PERSON] - 14,11 кв.м., [PERSON] виділено в користування кімнату площею 11,16 кв.м. Підсобні приміщення залишено в загальному користуванні. Даним рішенням у спірній квартирі частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не виділені в натурі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вбачається, що 01.12.2018 р. між гр. [PERSON] , та гр. [PERSON] , [PERSON] укладено договір найму житла, відповідно до умов якого [PERSON] передав в тимчасове безоплатне короткострокове користування 1/3 частину квартир [ADDRESS] . Житло складається з однієї житлової кімнати, площею 11,16 кв.м, кухні, передпокою, туалету та ванної кімнати. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] існує конфліктна ситуація з приводу користування зазначеною квартирою, в зв`язку з чим позивач неодноразово зверталася до Солом'янського управління поліції ГУНП в м.Києві. Дані обставини підтверджуються як копіями звернень сторін, так і відповідями на ці звернення, наявними в матеріалах справи, рапортами працівників поліції. За таких обставин між сторонами вбачається спір, щодо порядку користування спільним майном, який регулюються нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Як встановлено судом, питання вселення в квартиру відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі договору найму житла від 01.12.2018 р., відповідачем [PERSON] було прийнято одноособово і не погоджувалося з позивачем [PERSON] , як співвласником. Дані обставини відповідачем [PERSON] в судовому засіданні не спростовані та відповідних доказів в спростування зазначено, матеріали цивільної справи не містять. При цьому, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26.09.2005 р., між співвласниками [PERSON] та [PERSON] встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] . Виділено [PERSON] кімнату площею 13,47 кв.м., [PERSON] - 14,11 кв.м., [PERSON] виділено в користування кімнату площею 11,16 кв.м. Підсобні приміщення залишено в загальному користуванні. Даним рішенням у спірній квартирі частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не виділені в натурі. Згідно даних технічного паспорту на квартиру, вбачається, що квартира [ADDRESS] , складається з трьох (3) кімнат жилою площею 38,74 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 13,47 кв.м., 2-а кімната - 11.16 кв.м., 3-я кімната - 14,11 кв.м., кухні площею 5,89 кв.м., ванної кімнати 2,08 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,2 кв.м., коридору 12,89 кв.м., вбудованої шафи 1,20 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) - 2,08 кв.м. Загальна площа квартири - 64,08 кв.м. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] поселились у квартиру [ADDRESS] , 2/3 частин якої належить на праві власності позивачу [PERSON] , без отримання на це згоди останньої. Доказів того, що позивач [PERSON] як співвласник квартири, будь-яким чином висловлювала свою згоду на проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі матеріали справи не містять, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вселилась у спірну квартиру , без згоди інших співвласників, чим порушують право позивача на користування своє власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту. Вказані особи, проживаючи у згаданому житлі, користуються всіма його приміщення загального користування, чим для співвласника [PERSON] чинять перешкоди у користуванні своєю власністю, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення відповідачів є законними і обґрунтованими. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки відповідачі поселилися в зазначену квартиру без згоди позивача [PERSON] , як співвласника жилого приміщення, при цьому, щ доводить недобросовісну поведінку іншого співвласника та реалізацію його прав на шкоду іншим особам. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню в рівних частках з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача.

Outcome: approved