Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач 18 червня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому зазначив, що 29 липня 2011 року померла його мати [PERSON], якій на праві власності належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. 12 травня 2011 року мати склала заповіт, яким заповіла вказану квартиру в рівних частках позивачу та відповідачу. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом сторонами було оформлено 25 липня 2012 року. Однак, позивач вважає, що заповіт був посвідчений з порушенням закону, оскільки на час складання заповіту спадкодавець мала фізичні вади, а саме, атеросклеротичну хворобу серця та серцево-судинну недостатність і страждала на атеросклероз. На час складання заповіту матері виповнилося 82 роки, і останній час у неї розвивався віковий склероз і почалися випадки не сприйняття дійсних подій. В наслідок цього вона за місяць до смерті знаходилась на лікуванні в лікарні швидкої допомоги. Крім того, як стало відомо позивачу, раніше мати складала заповіт тільки на позивача, а потім змінила його під впливом дій [PERSON]. Позивач просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] від 12 травня 2011 року, посвідчений Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою. \~ Позивач в судове засідання не зявився, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином, враховуючи строки розгляду справу, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі поданих доказів. Від представника відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати праву у його відсутність, позовну заяву не визнав в повному обсязі та заперечував проти її задоволення. Від третьої особи надійшла письмова заява з проханням слухати справу у відсутність їх представника. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що 12 травня 2011 року [PERSON] склала заповіт, в якому розпорядилася на випадок своєї смерті, що все майно, де б воно не було та з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON], в рівних частках кожному (а.с.8). Вказаний заповіт посвідчений 12 травня 2011 року Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером 4-507. Встановлено, що 29 липня 2011 року [PERSON] померла (а.с.6). Згідно матеріалів спадкової справи № 954/2011, заведеної Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті [PERSON], померлої 29 липня 2011 року, з заявою про прийняття спадщини звернулися 03 листопада 2011 року [PERSON] та 26 січня 2012 року [PERSON] (а.с.107-128). В силу статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В силу статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. До обгрунтувань позивача підстав визнання заповіту, складеного [PERSON], недійсним, суд ставиться критично. Так, дійсно ознайомившись з медичними документами, вбачається, що [PERSON] знаходилась на лікуванні в терапевтичному відділенні Дніпропетровського центру первинної медіко-санітарної допомоги № 6, з 05.09. по 18.09.2006 року, з 30.12.2006 р. по 01.03.2007 р., з 01.11. по 04.11.2010 р. З 19.03. по 08.04.2011 року [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні в Дніпропетровському клінічному об`єданні швидкої медичної допомоги з діагнозом: повторний інфаркт міокарда, мерцальна аретмія, кардіосклероз (а.с.46-54). Проте, встановлено, що за життя [PERSON] не визнавалася судом недієздатною та відносно неї не встановлювалась опіка або піклування. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У відповідності з вимогами ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність того факту, що особа в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що волевиявлення не було вільним. Так, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: - в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; - складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. які Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 16 його постанови від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Отже, за клопотанням позивача по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої було поставлено два питання, а саме, в якому психічному стані \~знаходилася \~[PERSON], [INFO], \~під час посвідчення заповіту 12 травня 2011 року. яка померла \~29 липня 2011 року; чи могла \~[PERSON] \~за своїм психічним станом у зазначений час розуміти значення своїх дій та керувати ними. Згідно акту судово-психіатричного експерта № 38 від 23.10.2014 року КЗ «[PERSON] клінічна психіатрична лікарня» ДОР м. Дніпропетровськ, [PERSON] за життя, на момент складання спірного заповіту 12 травня 2011 року, будь-яким психічним захворюванням не страждала, за своїм психічним станом, на той час розуміла значення своїх дій та могла керувати ними ( а.с.85-87). Доводи позивача в підтвердження, що [PERSON] була хворою людиною та не розуміла значення своїх дій та не керувала ними під час складення заповіту є необгрунтованими та недоведеними, належних доказів суду не надано. Таким чином, доводи позивача не можуть свідчити про той факт, що [PERSON] саме станом на 12 травня 2011 року не мала вільного волевиявлення, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому такі доводи є неспроможними. З огляду на вищевикладене, суд враховує докази, які повністю спростовують доводи позивача про те, що в момент складання заповіту [PERSON] не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, доказів про відсутність волевиявлення у [PERSON] під час складання заповіту суду надано не було. Обгрунтування позивача є безпідставним, оскільки факт відсутності волевиявлення не встановлений, достовірно не встановлено тих обставин, що [PERSON] в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вказані доводи грунтуються тільки на припущеннях. Отже, підстави передбачені ч. 1 ст. 225 ЦК України, ч.2 ст.1257 ЦК України для визнання заповіту недійсним відсутні, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі за недоведеністю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed