Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката [PERSON], звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати частково недійсним (в розмірі1/2) частини свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 травня 2006 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області [PERSON], та зареєстроване в реєстрі №1887 на імя [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радгоспна №23, після смерті [PERSON], який помер 06 травня 2005 року і визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радгоспна №23, в порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову позивач [PERSON] пояснила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і в період шлюбу побудували житловий будинок за адресою м. Люботин, вулиця Радгоспна,23. Право власності було оформлено на її чоловіка [PERSON] [PERSON] 06 травня 2005 року помер і після його смерті залишилися спадкоємці: позивач, як дружина спадкодавця, сини: [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні пояснила позивачка пояснила, що через півроку після смерті [PERSON], она звернулася до держаного нотаріуса [PERSON] і попросила оформити спадковий будинок на неї так, щоб після її смерті будинок залишився сину [PERSON], на що державний нотаріус запропонував оформити відразу документи на сина [PERSON] і підсунула підписати невідомий документ, який вона не прочитала. В результаті, в 2006 році [PERSON] сама отримала у державного нотаріуса Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя сина [PERSON], і отримавши в 2006 році вказане свідоцтво ознайомилася з його змістом. Із змісту отриманого свідоцтва в 2006 році, позивачці стало відомо, що спадкове майно, на яке в цілому видане Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою м. Люботині вул. Радгоспна,23, належить її сину [PERSON]. З 2006 року оригінал Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 23 травня 2006 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори постійно знаходився у позивачки. Зміст свідоцтва їй був відомий і зрозумілий з 2006 року і протягом трьох років з 2006 по 2009 рік вона ні свідоцтво про право на спадщину, ні дії державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори не оскаржувала, хоча вважала що її права були порушені. А так як відповідач в 2014 році почав виганяти її із хати, вирішила звернутися до суду, а також хоче, щоб ще частина будинку була сину [PERSON]. Пізніше, позивачка направила до суду заяву, в якій зазначила, що пояснення давала під впливом ліків та алкоголю, просила не приймати до уваги її пояснення, справу розглядами без її участі з участю представника [PERSON] Представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі і пояснив, що житловий будинок розташований за адресою Харківська область, м. Люботин, вулиця Радгоспна 23 був побудований позивачкою та її чоловіком [PERSON] в період з 1972 по 1973 роки, що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок. Цей житловий будинок було зареєстровано за чоловіком позивачки [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Люботинської міської ради народних депутатів від 10 квітня 2003 року на підставі рішення виконкому Люботинської міської ради народних депутатів від 11 березня 2003 року та було зареєстровано право власності в Люботинському бюро технічної інвентаризації 16 квітня 2003 року за №3 9086,р.кн.№65. [PERSON] помер 6 травня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області 11 травня 2005 року ,на підставі актового запису про смерть №217. Після смерті [PERSON], позивачка, та син [PERSON] звернулися до Другої державної нотаріальної контори з заявами: позивачка про відмову від спадщини, а відповідач [PERSON] - про прийняття спадщини, але позивачка ніколи не подавала заяв про відмову від 1/2 частини спірного будинку, як спільну сумісну власність подружжя. Як пояснювала позивачка та її представник, рік тому у неї з сином [PERSON] почалися сварки і вона дізналася, що останній отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, чоловіка позивачки. Свідоцтво про право на спадщину за законом було видане 23 травня 2006 року державним нотаріусом Другої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області [PERSON], та зареєстровано в реєстрі №1987. Свідоцтво було видане на весь житловий будинок, що розташований за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радгоспна №23 на імя відповідача. Таким чином, при видачі такого свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений житловий будинок на імя [PERSON], як вважає позивач та її представник, було порушено майнове право позивачки на 1/2 частину будинку, як спільну сумісну власність подружжя. Згідно зі ст. 60 сімейного кодексу України підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є: 1.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). 2.Важається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування , є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу спільного сумісного майна подружжя частки подружжя [PERSON] у відповідності до ст.70 СК є рівними. Тотожніми є норми ст. 368 ЦК України в редакції 2003 року, які визначають право спільної сумісної власності, а саме: 1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 2. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. 3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 4. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою сумісною власністю , якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі. На підставі ст. 1301 ЦК України в редакції 2003 року, яка визначає підстави визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину то свідоцтво про право на спадщину визначається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування , а також в інших випадках, встановлених законом. Тому представник позивача вважає, що право позивачки було порушене і з метою відновлення порушеного права позивачки на 1/2 частину спірного будинку, як спільної сумісної власності, просили визнати частково недійсним (в розмірі1/2) частини свідоцтво про право на спадщину за законом видане 23 травня 2006 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області [PERSON], та зареєстровано в реєстрі №1887 на імя [PERSON] на житловий будинок , що розташований за адресою: Харківська обл. м. Люботин, вул. Радгоспна №23, після смерті [PERSON], який помер 06 травня 2005 року і визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: Харківська область, м. Люботин, вул. Радгоспна №23, в порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений, але до суду не зявився. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечував і пояснив наступне: До прийняття Закону України №524-V(524-16) від 22.12.2006 року, яким було внесено зміни в ч.2 ст.61 СК України в результаті яких зарплата стала обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зарплата кожного з подружжя не була спільною сумісною власністю, а тому житловий будинок, який було зареєстровано за чоловіком позивачки на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно , виданого виконкомом Люботинської міської ради від 10 квітня 2003 року та було зареєстровано в Люботинському бюро технічної інвентаризації 16 квітня 2003 року, КН 65 Реєстр 9086, [PERSON] міг вважати особистою власністю, як майно набуте не за спільні подружні кошти. [PERSON] помер 06 травня 2005 року. Інструкція про вчинення нотаріальних дій передбачає, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна Відповідно позивачка могла звернутися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із завою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, але суду доказів про звернення з такою завою і про відмову в видачі свідоцтва державним нотаріусом, ні позивачка ні її представник не надали. Ні позивач [PERSON] ні її представник [PERSON] суду доказів того, що державний нотаріус відмовила [PERSON] в прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя - не надали. В судовому засіданні пояснення позивачки, що вона особисто подавала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 06 травня 2005 року підтвердилися письмовим доказом - власноручно підписаною заявою про відмову від прийняття спадщини, яка була оглянута в судовому засіданні за клопотанням представника позивача. Ні позивач ні її представник не надали суду доказів, що вказана заява оформлена з порушенням вимог законодавства та регламентованих дій нотаріуса. Пояснення позивачки [PERSON], що вона особисто приймала участь при отриманні Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 23 травня 2006 року на імя [PERSON], а також при отриманні вказаного свідоцтва із реєстрації із Люботинського бюро технічної інвентаризації, де вказане Свідоцтво було зареєстровано 24 липня 2006 року і видано після виконання замовлення 18 серпня 2006 року, і ознайомлення її із змістом свідоцтва особисто його прочитавши, не були абсолютно спростовані учасниками судового процесу. Тому суд вважає, що 18 серпня 2006 року позивачка дізналася про можливість свого порушеного права, а відповідно строк позовної давності закінчився 18 серпня 2009 року, і доказів наявності поважних причин пропуску строку ні позивач ні її представник суду не надали. Таким чином, суд приходить до висновку, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Представник третьої особи Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області державний нотаріус [PERSON] проти задоволення позову заперечувала і пояснила наступне: До Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 04 листопада 2005 року звернулась гр. [PERSON], яка зареєстрована [INFO] з заявою про відмову від спадщини , після смерті її чоловіка [PERSON] померлого 06 травня 2005 року. Її заява була прийнята державним нотаріусом [PERSON] зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1298 та на підставі цієї заяви в цей же день заведена спадкова справа №706/2005. Інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини після смерті [PERSON] в шестимісячний строк не зареєстровано. Крім того, до Другої держнотконтори Харківського району Харківської області 23 травня 2006 року звернувся син спадкодавця [PERSON] із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого 06 травня 2005 року [PERSON]. Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 23 травня 2006 року за реєстровим №1-887 [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, як особі, яка фактично прийняла спадщину (згідно ст.1270 ЦК України) на житловий будинок з надвірними будівлями №23 по вул. Радгоспній в м. Люботині Харківської області, який належав померлому 06 травня 2005 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Люботинської міської ради 10 квітня 2003 року. У позовній заяві позивач стверджує, що вона ніколи не подавала заяв про відмову від 1/2 частини спірного будинку, як спільну сумісну власність подружжя. Згідно розділу №24 пункту №241 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої 03.03.2004 року за №283/8882, яка діяла на той час: «У разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна». По відношенню до заяви позивача у судовому засіданні що спадкоємцем після смерті [PERSON], померлого 06 травня 2005 року також є його другий син [PERSON], до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області ніякі зави не надходили. Згідно розділу №22 пункту №211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої 03 березня 2004 року за № 283/8882» Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим , які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем ; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Потенційний спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав разом із спадкоємцем: не є малолітньою, неповнолітньою, недієздатною особою, а також особою цивільна дієздатність, якої обмежена, - втрачає право на прийняття спадщини, якщо протягом строку, встановленого законом, (а саме 6 місяців) він не подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Обґрунтовуючи свої пояснення представник третьої особи Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області державний нотаріус [PERSON] просила позов [PERSON] вважати безпідставним та залишити його без задоволення. Третя особа [PERSON] був належним чином повідомлений, але до суду не зявився, не заперечував про розгляд справи без його участі. Суд вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи та надані суду докази, встановив наступне: Позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 01 січня 1966 року, що підтверджується копією повторного Свідоцтва про шлюб (а.с.13). [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно , виданого виконкомом Люботинської міської ради від 10 квітня 2003 року на підставі Рішення виконкому Люботинської міської ради від 11 березня 2003 року та зареєстрованого Люботинським бюро технічної інвентаризації 16 квітня 2003 року, КН 65 Реєстр 9086, належав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою м. Люботин Харківської області вулиця Радгоспна 23. (а.с.11, інвентаризаційна справа №8794 арк.32;36). [PERSON] 06 травня 2005 року помер (а.с.10). Після смерті [PERSON], померлого 06 травня 2005 року, який на день смерті постійно мешкав в м. Люботин Харківської області, вул.. Радгоспна, 23, до Другої державної нотаріальної контори в шестимісячний строк звернулася [PERSON] із заявою про відмову від спадщини. Її заява була прийняти державним нотаріусом [PERSON] 04 листопада 2005 року, зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №1298 та на підставі цієї заяви в цей же день заведена спадкова справа №706/2005. Інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття після смерті [PERSON] в шестимісячний строк не зареєстровано (а.с. 31; 106). До Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 23 травня 2006 року звернувся син спадкодавця [PERSON] із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого 06 травня 2005 року [PERSON] (а.с. 108) Другою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 23 травня 2006 року за реєстровим №1-887 [PERSON] було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 11,12). Згідно даних інвентаризаційної справи №8794 витребуваних судом за задоволеним клопотанням представника позивача із Люботинського БТІ, відповідач [PERSON] 07 липня 2006 року подав заяву р-14670 про реєстрацію прав власності на нерухоме з проханням зареєструвати право власності на будинок в цілому за адресою м. Люботин, вул. Радгоспна,23 із додатком копії технічного паспорту і оригінала Свідоцтва і отримав виконане замовлення 18 серпня 2006 року. (інвентаризаційна справа №8794 арк. 52-54). Суд прийняв до уваги пояснення позивача [PERSON], що в 2006 році, одразу після реєстрації в Люботинському БТІ оригінала Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого на імя сина [PERSON] в цілому на весь будинок за адресою м. Люботин, вул. Радгоспна.23, із змістом вказаного свідоцтва вона ознайомилася, прочитавши його особисто, постійно тримала вказане свідоцтво у себе на зберіганні. Саме в судовому засіданні представник позивача на вимогу представника відповідача, передав оригінал вказаного свідоцтва, яке знаходилося у позивачки, суду. Також суд надав оцінку поясненню позивачки [PERSON] в судовому засіданні, що ознайомившись в 2006 році із змістом свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2006 року, вона вважала порушеними свої майнові права стосовно свого права власності на житловий будинок в м. Люботині по вул. Радгоспній,23. Стороною у спорі, представником відповідача [PERSON] було заявлено про сплив позовної давності яку необхідно застосовувати при розгляді даного позову, тому суд ретельно досліджував докази стосовно вказаної заяви представника відповідача. Суд дійшов висновку, ґрунтуючись на вільних і особистих поясненнях позивача [PERSON] про початок перебігу строку позовної давності у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і початком перебігу позовної давності починається від дня , коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Так позивачка в своїх поясненнях називає 2006 рік як період з якого дізналася про своє порушене право, коли було отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом на імя її сина відповідача [PERSON] і вказує, що оригінал вказаного свідоцтва у неї постійно знаходився з другого півріччя 2006 року одразу після його реєстрації в Люботинському БТІ. Суд, дослідивши письмовий доказ заяву гр.. [PERSON] р-14670 від 07липня 2006 року про реєстрацію прав власності на нерухоме майно із вказаною датою отримання свідоцтва після проведеної реєстрації в Люботинському БТІ 18.08.2006 року, вважає, що початок загального строку позовної давності, з якого позивачка [PERSON] вважає порушеним своє майнове право, необхідно вираховувати із 18серпня 2006 року. Як вбачається з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила. Суд надав оцінку поясненням представника позивача- адвоката [PERSON], який всупереч поясненням свого довірителя - позивача [PERSON], без посилання на докази, переконував суд, що початок періоду порушеного майнового права позивача [PERSON] необхідно вираховувати з 2014 року, коли по його твердженню із посиланням на пояснення позивача, відповідач [PERSON] почав виганяти матір із будинку. Суд також надав оцінку показанням позивача [PERSON] і її представника адвоката [PERSON], що відповідач не проживає в належному йому на праві приватної власності будинку по вул. Радгоспній,23 м. Люботин, більше року після сварок з позивачкою, але як вважає позивачка і її представник таким чином порушує право позивача на проживання в будинку і намагається виселити матір із будинку. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] і її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні своїми поясненнями і наданими суду доказами підтвердили початок перебігу строку позовної давності з 18 серпня 2006 року, коли позивачка на її твердження і переконання дізналася про порушене майнове право. Тому суд вважає строк закінченням перебігу позовної давності 18 серпня .2009 року. Доказів, які б були підставою вважати , що відповідач [PERSON] дійсно виганяє матір із будинку, тобто порушує право позивача на проживання в будинку ні позивачем ні її представником адвокатом [PERSON] не було надано. Згідно ч.4 ст.267 «Сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.» Оскільки суд дослідивши всі надані сторонами докази і надавши відповідну оцінку поясненням учасників судового процесу, дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] в звязку із спливом позовної давності.

Outcome: dismissed