Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач 25 квітня 2013 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про виділ частини домоволодіння в натурі. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому належить 89/100 частин домоволодіння № 58 по вул. Андрійченка у м. Дніпропетровську, яке складається, як зазначено в рішенні Ленінського районного суду від 27.11.1980 року, з: А-1 житловий ж/пл. 12,8 кв.м.; Б-1 житловий будинок ж/пл. 38,2 кв.м.; В, Д, Л сараї; Г літня кухня; И, Е погріб з шийкою; Ж, З вбиральні; М навіс; К колодязь; 1-5, І споруди. На даний час між позивачем та відповідачем існує спір щодо умов користування земельною ділянкою та деякими спорудами. Відповідач є власником 11/100 частин домоволодіння № 58 по вул. Андрійченка у м. Дніпропетровську на підставі договору дарування від 04.11.2010 року, в якому зазначено, що воно складається з: А-1 житловий будинок житловою площею 12,8 кв.м., загальною 49,9 кв.м.; Б-1 житловий будинок житловою площею 38,2 кв.м., загальною 82,7 кв.м.; В, Д сараї; Г літня кухня; И, Е погріб з шийкою; Ж, З вбиральні; М навіс; Н, О душ; П сарай тимчасовий: 1-7, І, ІІ, ? № 8 споруди. Нотаріусом у в договорі зазначено, що 11/100 частин домоволодіння належить на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 13.11.1980 року [PERSON] Однак в зазначеному рішенні відсутній перелік конкретних будівель. Відповідач перешкоджає позивачу в праві користування частиною споруд, що належать йому на праві власності. Уточнивши позовні вимоги в редакції 28.04.2017 року, позивач просив суд виділити йому в натурі 89/100 домоволодіння № 58 по вул. Андрійченка у м. Дніпропетровську, що є у спільній частковій власності, в окреме домоволодіння, яке складається з належними йому: ? частини глинобитного будинку літ. А-1 з відповідним горищним приміщенням і відокремленим приміщенням сараю-майстерні; житлового будинку літ. Б-1 з нежитловими прибудовами літ. Б1-1, Б2-1, б1-1, б-1 тамбур, б1 навіс, б ганок. Всього загальна площа приміщень становить 83,2 кв.м., з яких: житлова площа 38,2 кв.м. Господарських будівель та споруд: сараю літ. Л, літньої кухні літ. Г, погреба з шийкою літ. Е, навісу літ. С, сараю літ. Т, ганку літ. т, сараю літ. К, ганку літ. к, ганку к1, душу літ. Н, вбиральні літ. Ж, криниці № 8, колонки № 7, воріт № 1, хвіртки № 2, огорожі металевої № 3, огорожі бетонної № 4, стіни бетонної № 5, бетонного вимощення подвіря, залишивши цьому домоволодінню адресу: м. Дніпро, вул. Андрійченка, буд. 58. Визнати за позивачем право власності на домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Андрійченка, буд. 58, яке складається з належними йому: ? частини глинобитного будинку літ. А-1 з відповідним горищним приміщенням і відокремленим приміщенням сараю-майстерні; житлового будинку літ. Б-1 з нежитловими прибудовами літ. Б1-1, Б2-1, б1-1, б-1 тамбур, б1 навіс, б ганок. Всього загальна площа приміщень становить 83,2 кв.м., з яких: житлова площа 38,2 кв.м. Господарських будівель та споруд: сараю літ. Л, літньої кухні літ. Г, погреба з шийкою літ. Е, навісу літ. С, сараю літ. Т, ганку літ. т, сараю літ. К, ганку літ. к, ганку к1, душу літ. Н, вбиральні літ. Ж, криниці № 8, колонки № 7, воріт № 1, хвіртки № 2, огорожі металевої № 3, огорожі бетонної № 4, стіни бетонної № 5, бетонного вимощення подвіря. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 15.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3220, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 19.10.2004 року за № 66 в книзі № 385, належить 89/100 частини житлового будинку № 58, розташованого на земельній ділянці площею 2300 кв.м. по вул. Андрійченка в м. Дніпропетровську. На вищезазначеній земельній ділянці знаходиться: А-1 житловий будинок ж/пл. 12,8 кв.м., Б-1 житловий будинок ж/пл. 38,2 кв.м., В, Д, Л сараї, Г літня кухня, И, Е погріб з шийкою, Ж, З вбиральні, М навіс, К колодязь, 1-5, І споруди (а.с. 6, 21). 11/100 частини домоволодіння № 58 по вул. Андрійченка в м. Дніпропетровську належить [PERSON] на підставі договору дарування від 04.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1822, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 22.11.2010 року за реєстраційним № 7906071. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 2300 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, та в цілому складається з: А-1 житловий будинок ж/пл. 12,8 кв.м., загальною площею 49,9 кв.м., Б-1 житловий будинок ж/пл. 38,2 кв.м., загальною площею 82,7 кв.м., В, Д сараї, Г літня кухня, И, Е погріб з шийкою, Ж, З вбиральні, М навіс, Н, О душ, П сарай (тимчасовий), 1-7, І, ІІ, ? № 8 споруди (а.с. 7, 22). Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішень відмовлено (а.с. 180-181). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року залишено без змін (а.с. 176-179). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи Дніпропетровська міська рада, виконавчий комітет Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про встановлення факту, усунення перешкод у реалізації права власності відмовлено (а.с. 186-190). Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 6 постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «ДМБТІ» ДОР станом на 21.12.2012 року [PERSON] в домоволодінні № 58 по вул. Андрійченка в м. Дніпропетровську самочинно побудував сараї літ. Л, К, Т (а.с. 12-15). Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У відповідності до вимог ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, будівлі, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в порушення ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, позивачем не було надано правовстановлюючі документи на земельну ділянку, відомості щодо прийняття сараїв літ. Л, К, Т в експлуатацію. Також суду зауважує, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2014 року по справі було призначено судово-технічну експертизу. Однак Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз було направлено повідомлення від 23.05.2014 року про неможливість надання висновку. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними, недоведеними, необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed