Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

позивач [PERSON] 27.01.2021 р. звернулась в суд із позовом, в якому просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є співвласником вищевказаної квартири, а саме їй належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] , а [PERSON] належить 1/3 частки квартири. У вказаній квартирі, окрім неї та іншого співвласника зареєстровані відповідачі: [PERSON] (її син), [PERSON] (невістка), [PERSON] (внук) та [PERSON] (внучка). Відповідачам не належить жодна частка у квартирі, у такій вони не проживають з 30 липня 2019 року, оскільки імігрували на підставі «зеленої карти» в США на постійне місце проживання. Окрім цього, відповідачі фактично проживали з 1999 р. по 2019 р. за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі, але в такій не проживають понад один рік, не сплачують житлово-комунальні послуги, у відповідності до ст. 405 ЦК України, просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою. Ухвалою від 04.03.2021 р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явилась, 16.04.2021 р. до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Телішевського І.Д. про розгляд справи у відсутності сторони позивача, просив позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились повторно, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи повторну неявку відповідачів в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим 07.04.1997 р. Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів №Г-15226 та договором дарування частини квартири від 17.02.2003 р., посвідченим державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Горонною І.С., зареєстровано в реєстрі за №1-18 (а.с. 6,7). Відповідно до листа Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 24.12.2020 р. у квартирі [ADDRESS] зареєстровано п`ятеро осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Статтями 316, 317, 319, 391 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК Української РСР). Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Питання втрати членом сім`ї власника права користування житлом вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Так, даною нормою закону передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Як вбачається з актів ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 05.09.2019 р., від 10.07.2020 р. та від 19.10.2020 р., відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, однак не проживають у квартирі [ADDRESS] (а.с.27,28,29). Окрім цього, з акту ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» від 17.12.2020 р. вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за період з 1999 р. по 2019 р. фактично проживали за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, відомостей щодо поважних причин непроживання чи чинення перешкод їм у користуванні таким, суду не надано, а відтак, суд приходить до висновку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved