Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 15 квітня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. В позові вказала, що 30 квітня 2013 року вона звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, що є їх спільною власністю подружжя. Рішенням Кодимського районного суду від 07 квітня 2014 року її позов був задоволений та їй було виділено легковий автомобіль марки «ВАЗ-21154», причіп до легкового автомобіля, хлібопіч, ліжко, пральну машину, електричну духовку, холодильник, пилосос, кухонний комбайн, електрогриль, мікрохвильову піч, морозильну камеру, блендер, кухонні меблі, два столи, дві тумбочки та корову. Рішенням апеляційного суду Одеської області рішення суду першої інстанції у частині поділу легкового автомобіля було змінене і в цій частині у задоволенні її позову було відмовлено, оскільки на час поділу вказаний автомобіль вже був реалізований відповідачем. При цьому, суд апеляційної інстанції вказав, що вона вправі звернутись до суду з вимогами до відповідача про стягнення з нього половини вартості зазначеного автомобіля. У зв'язку з цим, уточнивши свої позовні вимоги, в судовому засіданні просила стягнути з відповідача половину вартості спірного автомобіля в сумі 18359 грн.50 коп., інфляційні втрати в сумі 17370 грн.39 коп., понесені нею внаслідок обезцінення офіційної валюти, та 1500 грн. витрат за надану їй правову допомогу. Представник відповідача [PERSON], яка діє відповідно до довіреності від 29 вересня 2015 року, пояснила, що відповідач [PERSON] заявлені позивачем вимоги визнає частково, зокрема у частині сплати половини вартості легкового автомобіля. В решті позов не визнає. Вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши наявні у справі письмові докази суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ст.ст.10, 11 та 60 ЦПК повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх вимог. Судом встановлено та підтверджено матеріалами цивільної справи, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11 липня 2003 року по 23 квітня 2014 року перебували у шлюбі, зареєстрованому в Івашківській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №03 від 11 липня 2003 року. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 23 квітня 2014 року шлюб між сторонами був розірваний (справа №1514/11998/12). Рішенням цього ж суду від 07 квітня 2014 року за позовом [PERSON] між сторонами було поділено майно, набуте ними за час перебування у шлюбі (а.с.5). Вказаним рішенням у власність позивача [PERSON] було виділено легковий автомобіль «ВАЗ-21154», причіп до легкового автомобіля, хлібопіч, ліжко, пральну машину, електричну духовку, холодильник, пилосос, кухонний комбайн, електрогриль, мікрохвильову піч, морозильну камеру, блендер, кухонні меблі, два столи, дві тумбочки та корову. Всього на суму 72200 грн. У власність [PERSON] було виділено коня, підводу, сани, мотокосарку, громаділку, станок свердлильний, станки для заточування ланцюгів та свердлів, зварювальний апарат, електрорубанок, компресор, дві шліфувальні машини, дві бензопили, електричну дрель, будівельний фен, мотокосу «Атлант», мотоблок «Зубр», косарку, пилу циркулярну, дошки, шифер, дрова, металобрухт, всього на суму 46000 грн. (а.с.5). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції у частині поділу легкового автомобіля «ВАЗ-21154» було змінене та в цій частині у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, оскільки на момент поділу майна спірний автомобіль був вже реалізований відповідачем. У цьому ж рішенні суд апеляційної інстанції вказав про право позивача [PERSON] на звернення до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з нього половини вартості спірного автомобіля, який є їхнім спільним сумісним майном (а.с.7-9). Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таке ж положення міститься у ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до роз'яснень, які є в п.22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що є їхнім спільним. Подружжя таким майном відповідно до ч.1 ст.65 СК України та ст.358 ЦК України розпоряджається за взаємною згодою. Згідно зі ст.71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Сторонами визнається належність легкового автомобіля [NUMBER] до їхнього спільного майна подружжя. До того ж ця обставина встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому доказуванню у цій цивільній справі не підлягає. Сторонами також погоджена вартість спірного автомобіля, яка відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №862 від 22 грудня 2013 року складає 36719 грн. Відтак, виходячи з рівності належних сторонам часток, з огляду на відсутність спірного автомобіля, який 23 квітня 2014 року був відчужений відповідачем, стягненню з останнього на користь позивача підлягає половина вартості автомобіля, зокрема 18359 грн.50 коп. Водночас, задоволенню не підлягають вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат у вигляді обезцінення національної валюти як такі, що є необґрунтовані та безпідставні. Так, мотивуючи позов в цій частині, позивач та її представник виходили з того, що станом на 07 квітня 2014 року (день винесення апеляційним судом рішення про поділ майна сторін) відповідач [PERSON] заборгував позивачеві [PERSON] 18359 грн.50 коп. як компенсацію їй половини вартості спірного автомобіля марки «ВАЗ-21154». Станом на 07 квітня 2014 року за офіційним курсом гривні до долара США, 18359 грн.50 коп. становило 1582.72 дол.США (18359.50 / 11.60). Станом на 25 жовтня 2015 року ці ж 1582.72 дол.США за офіційним курсом НБУ становили вже 35721 грн.89 коп. (1582.72 х 22.579). Водночас такі вимоги та надані позивачем розрахунки не ґрунтуються на положеннях закону, оскільки умови відповідальності за прострочене зобов'язання передбачені, зокрема, ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Втім таких вимог позивачем не заявлялось. Інші ж заявлені вимоги не ґрунтуються на законі. До того, визначені ч.2 ст.625 ЦК України наслідки застосовуються у справах зобов'язального характеру, які виникли з договірних правових відносин. Виниклі ж між сторонами правові відносини є сімейними та регулюються Сімейним і Цивільним кодексами України, зокрема правовими нормами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, а тому на них не розповсюджується дія ч.2 ст.625 ЦК України. Окрім, цього стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1500 грн. понесених позивачем витрат на правову допомогу та 243 грн.60 коп. судового збору. Так, відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх, окрім іншого, відносяться витрати на правову допомогу (п.2 ч.3). Витрати на оплату наданої адвокатом правової допомоги передбачені і ст.84 ЦПК України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 243 грн.60 коп., що підтверджується квитанцією від 06 травня 2015 року (а.с.19). У зв'язку з цим сплачений позивачем судовий збір відповідно до ч.1 ст.79 та ст.88 ЦПК України має бути відшкодований відповідачем [PERSON] За надану адвокатом [PERSON] правову допомогу у судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді відповідно до договору про надання правової допомоги №127 від 10 квітня 2015 року позивачем [PERSON] було сплачено адвокату 1500 грн. відповідно до квитанції №126 від 10 квітня 2015 року (а.с.2-4). Ці кошти відповідно до п.2 ч.3 ст.79, ст.ст.84 та 88 ЦПК України, а також ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI підлягають стягненню з відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial