Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.04.2019 року звернулася до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка мотивована тим, що вона з 22.03.2010 року по 20.09.2018 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала на відокремленому підрозділі «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля». 20.09.2019 року її було звільнено на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із невиконанням умов колективного договору (несвоєчасною виплатою заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Після звільнення відповідач заборгував їй заробітну плату та виплатив її лише 21.03.2019 року. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 42 827 грн. 50 коп. та понесені нею судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2019 року справа надійшла в провадження судді Любчика О.В. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15.04.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14.06.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 01.08.2019 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями (у зв`язку з відрахуванням судді Любчика О.В . зі штату Селидівського міського суду Донецької області у зв`язку з закінченням терміну його переведення шляхом відрядження строком до одного року з Артемівського міськрайонного суду Донецької області. Розпорядження №7/2019 від 30.07.2019 р.) цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до ДП «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні надійшла в провадження судді Хацько Н.О. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.08.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду заяву, в якій просить слухати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву в якій позовні вимоги не визнав та зазначив, що заборгованість по заробітній платі позивача виплачена у повному обсязі. У зв`язку з чим, просить суд врахувати вищевказану інформацію та прийняти рішення виходячи із засад співрозмірності. Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно трудової книжки серія [NUMBER] , [PERSON] з 22.03.2010 року була прийнята до відокремленого підрозділу «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля». Згідно серія БТ-І [NUMBER] , [PERSON] 20.09.2018 була звільнена на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із невиконанням умов колективного договору (несвоєчасною виплатою заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутність письмової вимоги позивача про розрахунок при звільненні не виключає обов`язок роботодавця здійснити працівникові всі належні йому виплати в день звільнення. Слід також зауважити, що відповідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджено наказом від 29.07.93 року № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Згідно листа № 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку з 20.09.2018 року (день звільнення) складала би 70 днів: вересень 2018 року - 6 днів, жовтень 2018 року - 22 дні, листопад 2018 року - 22 дні, грудень 2018 року - 20 днів. З урахування листа № 78/0/206/18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» кількість робочих днів позивача в 2019 році з розрахунку до 21.03.2019 (день фактичного розрахунку) склала би 55 днів: січень 2019 року - 21 день, лютий 2019 року - 20 днів, березень 2019 року - 14 днів. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку станом на день розрахунку складає: 342 грн. 62 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 125 (кількість днів затримки розрахунку) = 42 827 грн. 50 коп. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на те, що судом позовні вимоги задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 1568 грн. 40 коп. (100 %). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved