Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.01.2014 р. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 29752 грн., що еквівалентно 2600 євро та 200 доларів США. Після збільшення розміру позову 04.04.2014 р. просив стягнути з відповідача 42500 грн. за договором позики. Ухвалою Тисменицького районного суду від 13.12.2017 р. скасовано заочне рішення суду від 12.05.2014 р. у даній справі, справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 14.02.2018 р. у справі призначено підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження. Після збільшення розміру позову 14.11.2019 р. позивач просив стягнути з відповідача 75265 грн. боргу за договором позики, 13547,70 грн. трьох відсотків річних за період з 27.11.2013 р. до 27.11.2019 р. та судові витрати, що складаються із 768,40 грн. сплаченого судового збору, 2500 грн. витрат на правову допомогу, 4439,96 грн. витрат по оплаті за експертизу. Ухвалою суду від 28.09.2020 р. закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що на початку 2009 р. він позичив своєму рідному братові - відповідачеві у справі кошти для придбання трактора, а саме 2600 євро та 200 доларів США. 02.09.2009 р. між ним та відповідачем оформлено письмовий договір позики у формі розписки, яку відповідач написав і підписав власноручно, у якій підтвердив, що отримав у нього вказану суму на купівлю трактора, яку зобов`язався повернути по першій його вимозі. 27.11.2013 р. він направив відповідачу рекомендованим листом вимогу про повернення боргу, яка залишилась без відповіді. До цього часу відповідач не повернув йому борг, сума якого згідно курсу НБУ станом на 12.11.2019 р. складає 75265 грн. У зв`язку з простроченням повернення боргу відповідач згідно ст.625 ЦК України повинен сплатити йому також суму 3 % річних від простроченої суми боргу, що за період з 27.11.2013 р. до 27.11.2019 р. становить 13547,70 грн. Позивач у судовому засіданні позов у збільшеному розмірі підтримав, пояснив, що, крім власноручно написаної відповідачем письмової розписки від 02.09.2009 р., підтвердженням укладення між ним та відповідачем договору позики є відеозапис від 10.01.2014 р. із записом між ними розмови, під час якої відповідач підтвердив, що борг за трактор поверне до травня 2014 р. Вказаний відеозапис на флешці він долучив до матеріалів справи. Просив позов задоволити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що відповідач заперечує укладення договору позики та отримання від позивача грошових коштів. Відповідач розписку не писав і тим більше не підписував. Висновком почеркознавчої експертизи не встановлено, що відповідач підписав розписку. У розписці не вказано, у кого відповідач позичив кошти, не зазначено строк повернення позики, не вказано, що предметом позики є саме 200 доларів США. Укладений договір позики не відповідає вимогам ст.1046 ЦК України. Вважає, що письмова розписка та відеозапис є неналежними доказами, а договір позики є нікчемним. Тому заявлений позов є необґрунтованим та недоведеним. Просив у позові про стягнення боргу та 3 % відсотків річних, а також судових витрат відмовити. Ухвалою суду від 11.05.2018 р. провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням у справі судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 22.08.2018 р. провадження у справі поновлено у зв`язку з поверненням без виконання ухвали про призначення експертизи з повідомленням експерта про неможливість проведення експертизи. Ухвалою суду від 29.05.2019 р. провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням у справі судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 22.10.2019 р. провадження у справі поновлено у зв`язку з надходженням висновку експертизи. Ухвалою суду від 07.02.2020 р. провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням у справі додаткової судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 22.04.2020 р. провадження у справі поновлено у зв`язку з надходженням висновку експертизи. Ухвалою суду від 09.11.2020 р. залишено без розгляду заяву позивача про збільшення розміру позову від 04.11.2020 р. у зв`язку з неподанням такої заяви без поважних причин у підготовчому провадженні. Заслухавши вступне слово позивача, представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 02.09.2009 р. відповідач [PERSON] написав розписку наступного змісту: « Я, [PERSON] , взяв на трактор суму у 2600 (дві тисячі шістсот) євро плюс до цього двісті доларів. Обіцяю вернути по першому хотінню [PERSON] ». Оригінал розписки підшитий на а.с.18 т.1. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів № 762/763/19-22 від 18.09.2019 р. (т.1, а.с.160-167) підпис у борговій розписці та текст розписки від 02.09.2009 р. виконано рукописним способом, без попередньої підготовки та використання технічних засобів відтворення; рукописний текст боргової розписки та запис дати у тексті розписки від 02.09.2009 р. виконано [PERSON] . Встановити ким, [PERSON] чи іншою особою, виконано підпис у борговій розписці від 02.09.2009 р. не видається можливим з причин, викладених у дослідницькій частині висновку. У дослідницькій частині висновку експертизи вказано, що при порівняні досліджуваного підпису із зразками підпису [PERSON] виявлено численні збіги за такими загальними графічними ознаками як переважаючий напрям рухів, розмір, нахил, натиск. Виявлено десять збігів за такими окремими графічними ознаками: форма рухів при виконанні, форма рухів при з`єднанні, форма та напрямок рухів при виконанні, розташування по вертикалі точки початку рухів при виконанні, розташування по вертикалі вершин штрихів при виконанні. Разом з тим виявлено розбіжності досліджуваного підпису та зразків підпису [PERSON] за такими загальними ознаками як транскрипція (у зразках присутні додаткові штрихи), темп виконання (у зразках - середній та нижче середній), зв`язність (у зразках є перерви руху). Виявлено дві розбіжності за такими окремими графічними ознаками: напрямок рухів при виконанні, форма та напрямок рухів при виконанні. За підсумками результатів порівняльного дослідження можна твердити, що виявлені збіги, хоча і численні, проте не утворюють індивідуальної сукупності та не дають підстав для позитивного висновку про тотожність. Крім цього, значна варіативність зразків та незначна кількість виявлених розбіжностей не дає підстав для негативного висновку про тотожність. Тому встановити ким, [PERSON] чи іншою особою, виконано підпис у борговій розписці від 02.09.2009 р. не видається можливим. Крім того, у дослідницькій частині висновку експерт посилається на те, що виявлені розбіжності є наслідком як тривалого часу між виконанням тексту розписки та зразків (9 років), а також можуть свідчити про виконання тексту розписки під впливом збиваючих факторів, серед яких, ймовірно, стан алкогольного сп`яніння та виконання текстів з установкою на зміну ознак свого власного почерку (як досліджуваного, так і зразків). Таким чином, судом встановлено, що вказаною письмовою розпискою від 02.09.2009 р., яку відповідач написав власноручно, останній підтвердив, що позичив у позивача [PERSON] вказану у розписці суму коштів на купівлю трактора, яку зобов`язався повернути по першій вимозі позивача. Відповідно до вимог ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно вимог ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.2 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, що має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що у розписці не вказано, у кого відповідач позичив кошти, з огляду на те, що зміст розписки однозначно і чітко підтверджує, що відповідач взяв кошти на трактор у позивача, якому пообіцяв повернути позичене по першому хотінню, тобто по першій вимозі. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача щодо не зазначення у розписці строку повернення позики, оскільки цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, що відповідає ч.1 ст.1049 ЦК України. З урахуванням вимог ч.2 ст.215, ч.1 ст.218 ЦК України, викладених вище, суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на нікчемність укладеного між сторонами договору позики. Сторона відповідача, яка заперечувала укладення договору позики, у порушення вимог ч.1 ст.218 ЦК України не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження вказаної обставини. Стороною не спростовано встановленого висновком експертизи факту власноручного написання відповідачем боргової розписки. Проведена за клопотанням сторони, яка намагалась довести суду, що розписка написана самим позивачем, додаткова почеркознавча експертиза підтвердила, що боргова розписка від 02.09.2009 р. та написані позивачем заяви, клопотання, що містяться у матеріалах справи, виконані різними особами (т.1, а.с.214-224). Суд зазначає, що встановлена за результатами почеркознавчої експертизи обставина щодо неможливості однозначного твердження про те, що відповідач підписав написану ним особисто розписку від 02.09.2009 р., з урахуванням всіх встановлених судом обставин, з огляду на вимоги вказаних вище норм цивільного права, не може підставою для сумніву в тому, що між сторонами укладено договір позики. Факт укладення такого договору підтверджується наданим позивачем відеозаписом від 10.01.2014 р., що міститься на флешнакопичувачі (т.1, а.с.119), який переглянуто у судовому засіданні, згідно якого відповідач підтвердив, що до травня 2014 р. поверне позивачеві борг за трактор. Обставина щодо придбання відповідачем трактора підтверджена довідкою виконкому Підліської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (т.1, а.с.8) та інформацією Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області (т.1, а.с.9). При цьому суд вважає, що предметом укладеного між сторонами договору позики є 2600 євро, оскільки неможливо однозначно стверджувати, що предметом такого договору є також 200 доларів США. Як у розписці відповідача від 02.09.2009 р. (т.1, а.с.18), так і у вимозі позивача від 27.11.2013 р. (т.1, а.с.10) чітко не вказано, що мова йде саме за долари США. Судом встановлено, що позивач 27.11.2013 р. пред`явив відповідачу вимогу про повернення боргу, яка залишилась без відповіді (т.1, а.с.10). До цього часу відповідач не повернув позивачу борг, сума якого згідно курсу НБУ станом на 12.11.2019 р. (т.1, а.с.175) складає 70362,80 грн. (2600 х 27,062615). Вказана сума у 70362,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що відповідач мав повернути позивачеві борг протягом тридцяти днів від дня пред'явлення останнім вимоги про це від 27.11.2013 р., враховуючи, що сторона відповідача не заявила про застосування загальної позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних, суд стягує з відповідача 12489,61 грн. трьох відсотків річних за період з 28.12.2013 р. до 27.11.2019 р., виходячи з наступного розрахунку: 70362,80 грн. х 3 % = 2110,88 грн. : 12 міс. = 175,91 грн. х 71 міс. = 12489,61 грн. З урахуванням вимог ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з огляду на часткове задоволення судом заявленого позову на суму 82852,41 грн., що становить 93,29 % від заявленої суми позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 7150,12 грн. При цьому суд враховує, що позивачем у рамках розгляду даної цивільної справи понесено судові витрати на загальну суму 7664,40 грн., а саме: 768,40 грн. по сплаті судового збору (т.1, а.с. 2, 31, 176), 2500 грн. на професійну правничу допомогу (т.1, а.с. 4, 16, 17), 4396 грн. оплати вартості експертизи згідно акту здачі-приймання висновку експерта від 18.09.2019 р. та квитанції від 19.08.2019 р. (т.1, а.с. 159, 177). Оскільки позивач при поданні заяви про збільшення розміру позову від 14.11.2019 р. не доплатив судовий збір (сплатив 768,40 грн., а мав сплатити 888,12 грн., що становить 1 % від заявленої суми позову), суд, виходячи з визначеної до стягнення суми у 82852,41 грн., стягує з відповідача 60,12 грн. (828,52 - 768,40) судового збору в дохід державного бюджету, На підставі наведеного, відповідно до ст. 203, 207, 215 ч.2, 218 ч.1, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed