Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.10.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської Універсальної Біржі товарів та послуг, третя особа Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, про визнання договору міни нерухомого майна №24 від 28.07.2001 року, дійсним, з посиланням на те, що внаслідок не нотаріального посвідчення вказаного договору, позивач на цей час позбавлений можливості підтвердити своє право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02.11.2020 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі. У вказаній ухвалі, судом одночасно вирішено залучити [PERSON] , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в цій справі, як сторони спірного правочину. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особі Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак 16.11.2020 року надала до суду заяву про підтримання позову, розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд враховує, що відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Враховуюче вищевикладене, належного сповіщення учасників процесу, неповідомлення останніх про причини своєї неявки, розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, приймаючи до уваги строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши в сукупності усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 28 липня 2001 року на Одеській універсальній біржі товарів та послуг був укладений договір міни нерухомого майна за №24 між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] в свою чергу передає у власність [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS] . В зазначеному договорі зазначено, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Як вбачається, 24.10.2001 року КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі вказаного договору, що підтверджується відповідним відбитком штемпелю на зворотній сторінці договору. Позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання його дійсним, з підстав його не нотаріального посвідчення, з визначеним по справі відповідачем Одеська універсальна Біржа товарів та послуг. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд зазначає, що сторона реалізує своє звернення до суду, шляхом подання до суду відповідного позову, вимоги до якого в цивільному судочинстві встановлені статтею 175 ЦПК України, яка регламентує зазначення сторін по справі, якими в позовному провадженні є: позивач та відповідач. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року по справі № 705/3876/18 підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Зазначена правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Статтею 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Як вже зазначалось, позивач, як сторона договору міни №24 від 28.07.2001 року пред`явив позов стосовно визнання вказаного дійсним, до відповідача Одеська універсальна Біржа товарів та послуг. Суд зазначає, що відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 209 ЦК України передбачено нотаріальне посвідчення правочинів. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим\~статтею 203\~цього Кодексу. За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Як вбачається, позивачем заявлені вимоги стосовно договору міни. Правове регулювання умов договору міни визначено параграфом 6 Глави 54 Підрозділу І Розділу ІІІ ЦК України. Відповідно до статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. Відповідно до статті 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Частиною 1 статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, з урахуванням застосування вимог до договорів купівлі-продажу до договору міни, останній, що вчинений стосовно нерухомого майна зокрема квартири, підлягає нотаріальному посвідченню. Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору встановлені в статті 220 ЦК України. Відповідно до вказаної статті, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, у разі не нотаріального посвідчення договору, суд вправі визнати такий договір дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, у разі якщо його сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору. Сторонами спірного договору міни за №24 від 28.07.2001 року, є [PERSON] та [PERSON] . Отже, суд доходить до висновку, що в справі стосовно надання оцінки договору та перевірки, що сторони спірного договори домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, суб`єктним складом сторін повинні бути сторони такого договору, оскільки від виконання останніми залежить його дійсність у відповідності до статті 220 ЦК України. За наслідком чого, належним відповідачем в цій справі повинен бути відповідач, друга сторона спірного договору [PERSON] . За наслідком чого, суд доходить до висновку, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача Одеської універсальної біржі товарів і послуг, яка не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Позивачем до початку розгляду справи по суті не пред`явлено клопотання про заміну неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами\~розгляду справи\~суд відмовляє\~в позові\~до неналежного\~відповідача та\~приймає рішення\~по суті\~заявлених вимог\~щодо належного\~відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням вищевикладеного, враховуючи пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд доходить до висновків про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання договору міни дійсним.

Outcome: dismissed