Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 64270,97 грн. боргу та судові витрати по справі. Відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов визнала частково та просить розглядати справу в її відсутності. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Судом досліджено такі інші докази: розрахунки заборгованості за договором № б/н станом 31.12.2016 року, копія анкети заяви про приєднання до умов та правил Надання банківських послуг у ПриватБанку від 05.01.2012 року позичальника [PERSON], довідка про умови кредитування та обслуговування кредитної карти, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копія паспорта громадянки України [PERSON], серії КР 654781, копія відомостей з ЄДРПОУ, копія банківської ліцензії №22 від 05.10.2011 року, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», копія витягу із статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», виписка по картковому рахунку [PERSON] Судом встановлено, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 5 січня 2012 року був укладений кредитний договір. Згідно даного договору відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 4748,79 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5% на місяць рік суму залишку заборгованості за кредитом з розрахунку 360 днів в році. В позові позивач посилається саме на такий розмір процентів, хоча до позовної заяви в новій редакції(після залишення позову без руху) додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому зазначається про збільшення процентної ставки з 01.09.2014 року та з 01.04.2015 року. Проте, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що з даним Витягом відповідач був ознайомлений та погодився на такі умови кредитування шляхом укладання письмового договору, тому суд бере до уваги надану позивачем довідку про умови кредитування, додану до початкової редакції позовної заяви. Отже, між позивачем та відповідачем відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання. Згідно договору відповідачка зобовязалася періодично сплачувати відповідні платежі за цим договором. Проте, станом на 31.12.2016 року відповідачка [PERSON] не виконала свої зобовязання за договором, щодо оплати частки боргу у встановлений договором термін та не повернула позивачу основний борг в сумі 4748,79 грн. Згідно ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1050 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідач в порушення умов договору, який згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обовязковим до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовився від своїх зобовязань за цим договором, порушив свої зобовязання по поверненню суми позики за цим договором. Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання якщо він не виконав його у строк встановлений договором. Згідно ч.1. ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З розрахунків заборгованості ( а.с. 4-5, 52-53) які надані представником позивача станом на 31.12.2016 року, вбачається, що з 1 вересня 2014 року процентна ставка по кредиту була збільшена з 30 відсотків річних до 34,8 відсотка, а з 1 квітня 2015 року - до 43,2 відсотка річних. У пункті 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг, які є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, зазначено, що банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи. З довідки про умови кредитування та тарифів, доданих до позову вбачається, що процентна ставка на момент укладення договору була встановлена в розмір 30 % річних. Згідно до ст. 10561 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували застосування сторонами у договорі змінюваної процентної ставки встановленої у відповідності до вимог частин 4-6 ст. 10561 ЦК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що у даному випадку умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У абзаці 1 пункту 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі\~ст. 1056-1 ЦК України\~у зв'язку з прийняттям\~Закону України від 12 грудня 2008 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку, яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. У абзаці 3, 4 пункту 28 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.\~ст. 641-642 ЦК України\~або в порядку, визначеному ч. 6\~ст. 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Згідно пункту 2.1.1.5.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт зобовязаний при незгоді із змінами правил і/або тарифів надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити виниклу перед банком заборгованість. Таким чином, в даному випадку позичальник позбавлений права не погодитися на зміну умов договору, і у випадку незгоди із запропонованими змінами зобовязаний ініціювати розірвання договору. Отже, така умова договору про право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Крім того, представники позивача в порушення ст.60 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, що зміна умов договору була здійснена відповідно до ст.ст. ст. 641-642 ЦК України\~або в порядку, визначеному ч. 6\~ст. 1056-1 ЦК України. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Суд відхиляє як доказ розрахунок заборгованості за договором від укладеним між ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем станом на 31.12.2016 року наданий позивачем. Зокрема, в такому розрахунку застосовані збільшені розміри процентної ставки. Суд вважає таке збільшення розміру процентної ставки протиправним. Визначаючи розмір заборгованості відповідачки по відсотках, суд вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку в розмірі 30 відсотків річних як таку, що була встановлена на момент отримання відповідачкою кредитної картки та відкриття карткового рахунку. Таким чином, заборгованість відповідача по відсотках, з урахуванням отриманих ним сум які зазначені у виписці по особовому рахунку, за період з 31.07.2013 року по 31.12.2016 року складає 4946 гривень 4 копійки згідно наступного розрахунку: 4748 гривень 79 копійок (сума боргу на яку нараховуються відсотки) х 1249 днів (період з 31.07.2013 року по 31.12.2016 року) х 30% річних / 360 днів (кількість днів відповідно до довідки про умови кредитування(а.с.7)) = 4946 гривень 4 копійки. Таким чином, загальний розмір заборгованості по відсотках становить 4946 гривень 4 копійки. Відповідачу нарахована пеня в сумі 3887,81 гривня за несвоєчасне погашення кредиту. Крім того відповідачу нарахований штраф за порушення строків платежів (фіксована частина) 500 гривень та штраф (процентна складова) 3036,71 гривень. При вирішенні питання про стягнення пені та штрафу суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга\~статті 549 ЦК України).\~\~Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). За положеннями\~статті 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами тарифів, як складової договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за такі порушення: порушення строків платежів по будь якому грошовому зобов'язанні, передбачених договором більше ніж на 30 днів. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~статті 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи викладене вище та правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-2003цс15, суд вважає, що стягнення штрафів з відповідача є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення, тому позовні вимоги в частині стягнення штрафів також не підлягають задоволенню. Отже, загальна сума заборгованості відповідача складає 4748,79 грн + 4946,04 грн. + 3887,81 грн. = 13582,64 гривні. Відповідно до положень ст. ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Вказані вище обставини стверджується взаємним зв'язком доказів, досліджених судом у їх сукупності. Дані докази є належними та допустимими. Згідно ч.1. ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене вище суд вважає, що позовна заява публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню частково і з відповідача слід стягнути на користь позивача 4748,79 грн. основного боргу, 4946,04 грн. заборгованості по відсотках та 3887,81 грн. заборгованості по пені а всього 13582,64 гривні та судовий збір. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. ст. 217,525,526, 553, 554,610 - 612,623,625,629,1046 - 1050, 1054,1056-1 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial