Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані наступним. Квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , на праві спільної часткової власності. [PERSON] , на праві власності належить 1/4 частина та 1/16 частина спірної квартири, що підтверджується: Свідоцтвом про право власності від 02 серпня 2019 року на 1/4 частину квартира [ADDRESS] (тобто, на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу). Свідоцтво про право власності від 02.08.2019р. посвідчено державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 2668. Право власності позивача на 1/4 частину спірної квартири зареєстровано 02.08.2019р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 32656224; свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.08.2019р. на 1/16 частку квартири; Свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.08.2019р. посвідчено державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 2669. Право власності позивача на 1/16 частку спірної квартири зареєстровано 02.08.2019р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 32656275. Квартира [ADDRESS] розташована на 6 поверсі 9-поверхового будинку та складається із трьох кімнат, житловою площею - 39.40 кв.м, загальною - 59.20 кв.м: дві суміжні кімнати площею - 14.90 кв.м та площею - 14.60 кв.м, третя ізольована кімната - 9.90 кв. м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру. Ідеальна частка Позивача [PERSON] : 1/4 (частка квартири, згідно свідоцтва про право власності) [NUMBER] (частка квартири, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом) = 1/4 + 1/16 = 4/16 + 1/16 = 5/16 КВ.М (жила площа квартири) х 5/16 (частка Позивача) = 12.31 кв.м (ідеальна частка Позивача); Ідеальна частка Відповідача [PERSON] : 1/2 (частка квартири, згідно Договору дарування) + 3/16 (спадщина) = 8/16 + 3/16 = 11/16 кв.м (жила площа квартири) х Ц/16 (частка Відповідача) = 27.09 кв.м (ідеальна частка Відповідача). Таким чином, на [PERSON] , припадає 12.31 кв.м від ідеальної частки жилої площі в спірній квартирі (5/16 частки квартири). На відповідача [PERSON] припадає 27.09 кв.м від ідеальної частки жилої площі в спірній квартирі (11/16 частини квартири). Відповідачка [PERSON] - падчерка позивача. 23 лютого 1991 року вона уклала шлюб з [PERSON] . На час укладання шлюбу у чоловіка [PERSON] було двоє малолітніх дітей: п`ятирічна [PERSON] (Відповідачка по справі) та шестирічний [PERSON] (третя особа у справі). Матір дітей була позбавлена батьківських прав. Вони з чоловіком виховували та утримували дітей - діти жили в повній сім`ї, були забезпечені всім необхідним, вони любили їх, турбувалися про них. Спірну квартиру вони з чоловіком придбали в зареєстрованому шлюбі у 2002 році. 1/2 частка квартири була оформлена на матір чоловіка, яку вона в подальшому подарувала онучці [PERSON] . 1/2 частка квартири - спільна власність подружжя, була оформлена на чоловіка [PERSON] . З 2002 року вона постійно проживала в спірній квартирі разом з чоловіком та з його дітьми. [INFO] раптово помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після поховання чоловіка, Відповідачка в квартиру її не впустила. Вона навіть не могла забрати із квартири свої особисті речі. [PERSON] замінила замки на вхідних дверях, тому вона не можу відкрити квартиру. На теперішній час в спірній квартирі зареєстровано три особи: вона - [PERSON] , відповідачка [PERSON] та [PERSON] (третя особа у справі). [PERSON] (третя особа у справі) співвласником квартири не являється, в квартирі не проживає. [PERSON] від своєї частки спадщини батька відмовився на користь [PERSON] . З 07 лютого 2019 року вона позбавлена можливості проживати в квартирі, користуватися квартирою. Спроби потрапити до квартири з дільничним, з сусідами, з друзями не мали результату. Відповідачка не відчиняє двері і не впускає в квартиру. Відповідачка без дозволу та без погодження захопила всю квартиру, всі кімнати. [PERSON] без моєї згоди та дозволу незаконно заселила в - квартиру сторонню особу, свого співмешканця. Іншого нерухомого майна (житла) у неї немає. Посилаючись на викладене, позивач просила: 1)Вселити [PERSON] , [INFO] , уродженка ст. Заурія Забайкальського району Читинської області, громадянка України, реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , в квартиру [ADDRESS] . 2)Встановити порядок користування жилим приміщенням, що є спільною частковою власністю, квартирою [ADDRESS] , а саме: виділити [PERSON] , в користування кімнату площею 9.90 кв. м в квартирі [ADDRESS] ; виділити [PERSON] , в користування кімнату площею 14.90 кв. м., кімнату площею 14.6 кв.м та два балкона площею 1.00 кв.м (кожний) в квартирі [ADDRESS] ; підсобні приміщення в квартирі [ADDRESS] : кухню - 6.90 кв.м, ванну кімнату - 2.00 кв.м, вбиральню - 0.9 кв.м, коридори - 6.60 кв.м та 1.40кв.м, два балкона 1.00 кв. м (кожний) залишити в спільному користуванні. 3)Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Відповідачем [PERSON] до Деснянського районного суду міста Києва подано позов до [PERSON] , 3-ті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання недійним свідоцтва про право власності, визнання права в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 16.03.2020 р. Деснянським районним судом м. Києва (головуючий суддя - І.А.Галась) постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовною заявою [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням (квартирою). В якості доказів до позову [PERSON] було надано свідоцтво про право власності ј частку квартири [ADDRESS] , видане державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі №2668, 02 серпня 2019 р. У СвідоцтвіДержавним нотаріусом зазначено, що ним видано Свідоцтвона підставі надання [PERSON] свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого відділом РАГС Оболонського РУЮ м. Києва 29 серпня 2018 року. Державний нотаріус зазначає, що [PERSON] - є пережившою дружиною [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] і що право на ј квартири належить їй як спільне сумісне майно подружжя (майно, яке придбане в шлюбі подружжям за кошти подружжя). Спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке у частці 1/4 посвідчується Свідоцтвом,складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] . В якості документів, що підтверджують право [PERSON] на спільну сумісну власність з її чоловіком, померлим [PERSON] , Відповідачка надала державному нотаріусу Договір купівлі-продажу квартири, серія ВАА №542031, посвідченого Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою 14 серпня 2002 р. за реєстровим номером 1-2154. Згідно даного договору «Покупцями», які купили в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] визначені - [PERSON] - батько [PERSON] та [PERSON] - баба [PERSON] з боку батька. Варто окремо наголосити, що Ѕ квартири [ADDRESS] була придбана не за кошти, набуті у шлюбі, як на цьому наполягає Відповідачка, а за кошти, отримані від продажу майна, що належало [PERSON] - матері [PERSON] . При цьому [PERSON] ніякого внеску у придбання квартири [ADDRESS] не зробила. Вищевказане підтверджується наступними фактами: [PERSON] та її мати [PERSON] у рівних частках були власниками двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 50,4 кв.м..У 1995 р. [PERSON] отримала у спадок від своєї матері Ѕ частку квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01 липня 1995 р. Після отримання в спадщину Ѕ частини квартири, [PERSON] стала власницею 1/1 квартири [ADDRESS] . 25 лютого 1997 р. [PERSON] продала належну їй квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 25.02.1997 р. Серія ААА №81 1389. 28 лютого 1997 р. на кошти від продажу квартири № 210[PERSON] та [PERSON] у рівних частинах купили квартиру [ADDRESS] .Зауважимо, що кошти на сплату Ѕ частини квартири №68[PERSON] отримав від своєї матері - [PERSON] 14 серпня 2002 р. [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.08.2002 р.,№ 542030. За кошти, отримані від продажу квартири № 68,[PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] . Отже, хронологія дій по відчуженню та купівлі квартир, здійснених [PERSON] та [PERSON] , чітко вказує на те, що Ѕ частина квартири №91була придбана [PERSON] не за рахунок спільних коштів, набутих під час подружнього життя з [PERSON] , а за кошти з інших джерел, зокрема, вони були надані йому його матір`ю - [PERSON] . Також варто акцентувати увагу на тому, що Відповідачка, згідно з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.01.2020 р. №46614856, зареєстрована за адресою [ADDRESS] лише з 14.01.2020 р. До цього часу місцем її проживання була інша адреса: [ADDRESS] , що зафіксовано, зокрема у Свідоцтві. Відтак, вищенаведене дає підстави стверджувати, що Ѕ частина квартири № 91,що належала [PERSON] , не має правового статусу сумісної власності подружжя. З огляду на вищенаведене, Відповідачка не мала права на отримання у власність ј частини квартири [ADDRESS] , оскільки вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Джерелом набуття квартири №91не були ані спільні грошові кошти, ані інші спільні зусилля подружжя; Ѕ квартири [ADDRESS] була придбана за кошти, отримані [PERSON] , а отже, Ѕ квартири № 91не є спільною сумісною власністю подружжя і не є майном, яке придбане за кошти подружжя. За таких обставин Ѕ квартири [ADDRESS] є спадковим майном, повинна бути включена в спадкову масу і у відповідності до приписів ч. 1 ст. 1261, ст.1267 Цивільного кодексу України розділена між спадкоємцями першої черги померлого спадкодавця [PERSON] по закону, якими є його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дружина [PERSON] у рівних частинах. Тобто, Ѕ квартири [ADDRESS] ,належна спадкодавцю [PERSON] , повинна бути розділена між спадкоємцями першої черги по закону. Спадкоємці першої черги: [PERSON] відмовився від частини свого спадку на користь своєї сестри [PERSON] , що підтверджується його заявою, яка подана 02 квітня 2019 р. за №726 до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, де відкрита спадкова справа №87-2019 р.; [PERSON] відмовилася від частини свого спадку на користь своєї сестри [PERSON] , що підтверджується заявою [PERSON] , яка подана 02 квітня 2019 р. за №727 до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, де відкрита спадкова справа №87-2019 р. Таким чином, [PERSON] є спадкоємицею першої черги, якій належить ј частки квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю ( [PERSON] ). Частиною 1 ст.356 ЦКУ спільна часткова власність визначена як власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, кожен учасник спільної часткової власності володіє часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються у відповідному відсотковому співвідношенні від цілого або у дрібному виразі. Тож, зважаючи на вищевикладене: Ідеальна частка [PERSON] : Ѕ (частка квартири № 91згідно Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом) + 3/8 ( частки квартири №91)= 1/2 +1/8 = 7/8 квартири № 91- частка [PERSON] ). Ідеальна частка [PERSON] - 1/8 квартири № 91.Квартира [ADDRESS] в цілому складається з трьох кімнат, загальна площа 59, 2 кв.м., житлова - 39, 4 кв.м. Відповідно: кв.м. (житлова площа Квартири [ADDRESS] )х 7/8 = 34,47 кв.м. - (частка у праві власності [PERSON] ) 39,4 кв.м. (житлова площа Квартири №91)х 1/8 = 4.92 кв.м. - (частка у праві власності [PERSON] ). Тож, є підстави вважати, що мало місце необґрунтоване втручання у право [PERSON] на спадкове майно, що призвело до втрати Позивачкою частки спадкового майна і, відповідно, завдало істотної шкоди її інтересам та інтересам її сім`ї. Зважаючи на викладене позивач [PERSON] просила: 1.Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя серія та номер: 2668, видане 02.08.2019 р., видавник Двадцять перша київська державна нотаріальна контора та скасувати запис №32656224 від 02.08.2019 р. про проведену державну реєстрацію права власності на ј частки квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1524822380000, виконаний державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Ларисою Степанівною. 2.Визнати Ѕ квартири [ADDRESS] , яка в цілому складається з трьох кімнат, загальна площа - 59.2 кв.м., житлова - 39.4 кв.м., яка належала померлому [INFO] [PERSON] , спадковим майном та визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] . РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий 13.09. 2006 р.) як спадкоємицею першої черги право на спадкування ѕ квартири [ADDRESS] , яка в цілому складається з трьох кімнат, загальна площа - 59.2 кв.м., житлова - 39.4 кв.м. 09 лютого 2021 року [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , 3-ті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання недійним свідоцтва про право власності, визнання права в порядку спадкування, в якому [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. З доводами [PERSON] вона не погоджуюсь і вони не відповідають фактичним обставинам справи і крім того, не погоджується з нормами матеріального права, на які посилається позивачка та просить їх застосувати до даних правовідносин. 23.02.1991 року вона вступила в зареєстрований шлюб з [PERSON] . На той час на вихованні та утриманні чоловіка було двоє малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Спільних дітей у них не було. Своїх дітей у неї також не було і немає. На підставі рішення Московського районного суду м. Києва від 27.02.1992 року мати дітей була позбавлена батьківських прав і діти чоловіка стали для неї рідними дітьми. Вони з чоловіком постійно працювали, планували поліпшити свої житлові умови і заощадили вже чималу суму грошей. Про це знала мати чоловіка - [PERSON] . В 1997 році вона запропонувала [PERSON] купити у спільну власність трикімнатну квартиру, вклавши гроші порівну. Грошей у неї не було, але вона мала намір продати свою двокімнатну квартиру. 28 лютого 1997 року [PERSON] та його матір [PERSON] у рівних частках купили квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28.02.1997 р. укладеним та зареєстрованим на Українській біржі «Десятинна». Вказана квартира була придбана в період мого шлюбу з [PERSON] за їх спільні кошти, а також на кошти [PERSON] . Грошові внески в придбання квартири [PERSON] та його матері [PERSON] були рівними, кожен оплатив вартість своєї 1/2 частки квартири. Це насамперед підтверджується п. 1 Договору купівлі-продажу квартири, в якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] купили квартиру в рівних долях. Крім того, той факт, що вказана квартира була придбана в рівних долях і що кожен із покупців оплачував вартість своєї частки самостійно не заперечує і сама позивачка. Так, в своїй позовній заяві вона зазначає, що [PERSON] оплатила вартість лише своєї частки, а кошти на сплату Ѕ частини квартири [ADDRESS] [PERSON] отримав від своєї матері - [PERSON] . Однак ніяких доказів тому, що [PERSON] передала грошові кошти своєму синові [PERSON] на придбання частини вказаної квартири, позивачка не надала. Це її голослівна заява. В подальшому, 14.08.2002 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] та в той же день за отримані від продажу квартири [ADDRESS] гроші купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договорами купівлі-продажу квартир від 14.08.2002 року, відповідно за номерами: № 542030 та № 542031. При оформленні цього договору купівлі-продажу факт придбання квартири у спільну власність в рівних частках за кошти кожного із співвласників не потребує додаткових доказів, оскільки квартира придбана була вже за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] . Таким чином придбання квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] в рівних долях мало місце в період її шлюбу з [PERSON] . З урахуванням того, що вказані квартири були придбані до 2004 року (1997р. та 2002р.), до набрання чинності Сімейного кодексу України, то до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України. Сам факт продажу [PERSON] належної їй на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] не може бути належним та допустимим доказом передачі своєму синові [PERSON] коштів для придбання у його власність Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Крім того, з договорів купівлі продажу квартир вбачається, що свою квартиру [PERSON] продала 25.02.1997 року. Квартира [ADDRESS] у спільну сумісну власність була придбана через три дні - 28.02.1997 року. Якби угоди про продаж квартири [ADDRESS] та купівлю квартири [ADDRESS] були проведені в один і той же день, то ще можна було б допустити, що всі гроші отримані [PERSON] від продажу належної їй на праві власності квартири, були вкладені у придбання квартири [ADDRESS] . Більш того, позивачка в своїй позовній заяві не зазначає в якій саме сумі були передані грошові кошти [PERSON] на придбання частки квартири. Крім того, суми грошових коштів, які були отримані [PERSON] від продажу квартири [ADDRESS] було недостатньо для придбання квартири [ADDRESS] . Так, згідно п. 3 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , продаж квартири [PERSON] вчинено за 200 (двісті) гривень, які вона отримала повністю від покупця до підписання договору. Згідно п. 6 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] по домовленості сторін продана за 7195 грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 754/3019/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням та цивільну справу № 754/13254/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-ті особи - третя особа: [PERSON] , [PERSON] про визнання недійним свідоцтва про право власності та свідоцтва, визнання права в порядку спадкування. Справі присвоєно № 754/3019/20. Протягом підготовчого розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просила його задовольнити, у задоволенні вимог зустрічного позову відмовити. Відповідач, представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечували в повному обсязі та просила задовольнити зустрічний позов. 01 березня 2021 року відповідачем - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано заяву про зміну позовних вимог. Відповідно до проданої заяви позивач за зустрічним позовом просила: 1)Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя від 02.08.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л. С. та зареєстрованому в реєстрі за № 2668 та скасувати запис № 32656224 від 02.08.2019 року про проведену державну реєстрацію права власності на ј частки квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1524822380000, державний реєстратор: Зубченко Лариса Степанівна Двадцять перша київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ. 2)Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.08.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л. С. та зареєстрованому в реєстрі за № 2669 та скасувати запис № 32656275 від 02.08.2019 року про проведену державну реєстрацію права власності на 1/16 частки квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1524822380000, державний реєстратор: Зубченко Лариса Степанівна, Двадцять перша київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ. 3)Визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частки квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Протягом судового розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просила його задовольнити, у задоволенні вимог зустрічного позову відмовити. Відповідач, представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечували в повному обсязі та просила задовольнити зустрічний позов. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є подругою позивача [PERSON] , та може підтвердити факт того, що відповідачка [PERSON] не пускала в спірну квартиру [PERSON] , двері не відчиняла. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, відповідно до Свідоцтва про спадщину від 02 серпня 2019 року, виданого державним нотаріусом двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. спадкоємцями [PERSON] , який помер [INFO] є: ј частка - його дружина [PERSON] , ѕ частки - його донька [PERSON] спадщина складається із ј частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право власності від 02 серпня 2019 року, виданого державним нотаріусом двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. на підставі ст.. 63 СК України нотаріусом посвідчено, що [PERSON] є пережившою дружиною померлого [PERSON] і їй належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час шлюбу - Ѕ частки квартири [ADDRESS] . 23 лютого 1991 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 378 від 23 лютого 1991 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до Договору купівлі - продажу квартири від 14 серпня 2002 року [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з 3 кімнат прощею, 9,9 квадратних метра, 14,9 квадратних метра та 14,6 квадратних метра (житлова площа складає 39,4 квадратних метра). Суд критично ставиться до пояснень позивача [PERSON] , щодо придбання спірної квартири її батьком за кошти отримані від [PERSON] , оскільки жодними з наданих доказів дані твердження не доведені та суперечать іншим матеріалам справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи час на укладення договору купівлі - продажу, суд вважає за необхідне застосувати норми діючого на час виникнення правовідносин законодавства, саме норми Кодексу про шлюб та сім`ю України. Відповідно до вимог ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У справах про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд відповідно до ст. 28 КпШС може в окремих випадках, з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу (зокрема, якщо один із подружжя за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї) або коли це передбачено шлюбним контрактом. Інтереси неповнолітніх дітей або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від начала рівності часток (ст. 29 КпШС). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, яка надано позивачем, позивач є власником спірної квартири. Частина 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення. Стороною відповідача не заперечується факт перешкод [PERSON] в проживанні в квартирі [ADDRESS] , однак вчинення даних перешкод обґрунтовується [PERSON] безпідставністю виділеної частки. Відповідно до Технічного паспорту спірної квартири, житлова площа якої складає 39,4 квадратних метра, отже зважаючи на частку позивача [PERSON] в спірній квартирі - 5/16 на її долю припадає 12,31 метри житлової площі. Зважаючи на заявлену позивачем вимогу про виділ в її користування кімнати меншої за її ідеальну частку в житловій площі квартири, суд дійшов висновку про можливість задоволення даної вимоги, оскільки це не порушує прав іншого співвласника та не впливає на розмір часток право власності в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved