Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач 17.08.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.03.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача позику в розмірі 88969,92 грн. Пунктом 5 договору позики від 26.03.2010 року передбачено, що позичальник розпочне повернення позики з 30.05.2010 року в розмірі 45969,92 грн. і продовжуватиме її щомісячними рівними частинами по три тисячі гривень відповідно до графіку погашення заборгованості, що є невідємним додатком до даного договору. Відповідно до п. 5.2. договору позичальник зобов'язався повернути всю позику до 03.08.2011 року. Проте, в порушення умов договору, відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим позивач звернуся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2010 року у справі №2-4013-1/10, позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість, яка виникла за договором позики в розмірі 88969,92 грн.; пеню у розмірі 2670,42 грн. та 3% річних в розмірі 465,51 грн., а також понесені судові витрати у розмірі 921,06 грн. - судового збору та 120,00 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Однак, дане судове рішення на даний час не виконано, що підтверджується постановою державного виконавця ВДВС Святошинського управління юстиції Шемберко О.П від 05.01.2011 року та інформаційною довідкою про виконавче провадження від 20.12.2016 року. З огляду на зазначене, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором по донарахованих процентах та штрафних санкціях у розмірі 108906,48 грн. У судовому засіданні 20.12.2016 року представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі з урахуванням уточнень розрахунку заборгованості (а.с. 38). Відповідач у судовому засіданні 20.12.2016 року позов визнав. Суд, заслухавши пояснення осіб, яки брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 213 ЦПК України, якою встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим зазначає наступне. Судом встановлено, що 26.03.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача позику в розмірі 88969,92 грн. строком користування до 03.08.2011 року (а.с. 6). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2010 року у справі №2-4013-1/10, позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість, яка виникла за договором позики в розмірі 88969,92 грн.; пеню у розмірі 2670,42 грн. та 3% річних в розмірі 465,51 грн., а також понесені судові витрати у розмірі 921,06 грн. - судового збору та 120,00 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с. 5). Однак, дане судове рішення на даний час не виконано, що підтверджується постановою державного виконавця ВДВС Святошинського управління юстиції Шемберко О.П від 05.01.2011 року та інформаційною довідкою про виконавче провадження від 20.12.2016 року (а.с. 34-37). Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК). Зважаючи на те, що відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики не виконане, на нього покладається відповідальність за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Судом встановлено, що відповідач повністю визнав позовні вимоги позивача, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим поданий позов підлягає повному задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1090,45 грн. сплачена позивачем згідно квитанції від 17.08.2016 року (а.с. 4). На підставі викладеного,

Outcome: approved