Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач 28 лютого 2019 року звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів, посилаючись на наступні обставини. Вона з 03 вересня 2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року було розірвано. Від цього шлюбу вони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з нею. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача на утримання сина [PERSON] і до його повноліття. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року з відповідача на її користь стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 8970,46 грн. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 року стягнуто її позов про зміну розміру аліментів задоволено, стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісячно і до повноліття дитини. Вона піклується про сина, про стан його здоров'я, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не забезпечує сина всім необхідним для повноцінного проживання, навчання та розвитку, не цікавиться долею дитини, з дитиною не спілкується. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 273 від 15.02.2019 року, наданої Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, загальна заборгованість станом на 01.03.2019 року становить 19226,22 грн. З 25.07.2018 року по 18.08.2018 року син відпочив з нею у Польщі. На теперішній час вона знов має можливість з сином виїжджати за кордон, до Польщі, на відпочинок. Однак відповідач безпідставно не надає згоди та тимчасовий виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. Вважає, що виїзд дитини до Польщі сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як дитина цікавиться багатьма речами, фізично та морально зміцнить її, пристосує до комунікабельності та вивченню язиків, розширить її кругозір, сприятиме ознайомленню з культурою інших народів та підготовки до самостійного життя. На підставі викладеного просить надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України, до Польщі, сина [PERSON], [INFO], що народився у м. Нікополі Дніпропетровської області без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO] разом з нею, у її супроводі, на період з 01 липня 2019 року по 01 жовтня 2019 року, з 01 грудня 2019 року по 01 березня 2020 року. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про відкриття провадження від 21 березня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву, однак відповідач не скористався правом на відзив. Від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява, згідно якої просить розглядати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі. (а.с. 40). Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. (а.с. 39). Від представник служби у справах дітей Нікопольської міської ради, до суду не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення справи суду не надано , як і заперечень на позов. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 03 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня .2013 року було розірвано (а.с. 6, 8,). Від цього шлюбу вони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с . 7), який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з позивачем ( а.с. 23). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача на утримання сина [PERSON] і до його повноліття . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року з відповідача на її користь стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 8970,46 грн. (а.с. 17). Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.11.2018 року стягнуто її позов про зміну розміру аліментів задоволено, стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісячно і до повноліття дитини. (а.с. 13-16). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 273 від 15.02.2019 року, наданої Нікопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, загальна заборгованість станом на 01.03.2019 року становить 19226,22 грн. (а.с. 10 -12). Позивач самостійно піклується про сина, про стан його здоров'я, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не забезпечує сина всім необхідним для повноцінного проживання, навчання та розвитку, не цікавиться долею дитини. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 25.07.2018 року по 18.08.2018 року син відпочив з нею у Польщі. На теперішній час позивач знов має можливість з сином виїжджати за кордон, до Польщі, на відпочинок. Однак відповідач безпідставно не надає згоди та тимчасовий виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. Позивач вважає, що виїзд дитини до Польщі сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як дитина цікавиться багатьма речами, фізично та морально зміцнить її, пристосує до комунікабельності та вивченню язиків, розширить її кругозір, сприятиме ознайомленню з культурою інших народів та підготовки до самостійного життя. Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини Відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: -якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; -якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: -свідоцтва про смерть другого з батьків; -рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; -рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; -рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; -рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; -довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Суд вважає, що в даному випадку виїзд дитини з матір'ю за межі України не суперечить їх інтересам і не порушує прав відповідача як батька дитини. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього [PERSON], [INFO] за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку доцільність задоволення позовних вимог позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесений ним судовий збір (а.с. 1).

Outcome: approved