Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.09.2016 р. звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в розмірі 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину. Посилалась на те, що в добровільному порядку останній допомогу на утримання дітей не надає, просила позов задовольнити. У судове засідання позивач не з'явилася, направивши заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягаючи на задоволенні позову. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 05.06.1999 року який був зареєстрований у Великобагачанському районному відділі реєстрації актів цивільного стану, що підтверджується актовим записом № 15. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17.03.2016 року шлюб був розірваний. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які проживають з позивачем та знаходяться на її повному матеріальному утриманні. На даний час відповідач добровільно матеріальну допомогу не надає. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображено і в національному законодавстві. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Згідно ст.181 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved