Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2018 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що йому на праві власності, відповідно до договору дарування, посвідченого 24 листопада 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.С. за реєстровим номером 1757, зареєстрованого 05 січня 2001 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №388п за номером запису 24-49, належала квартира [ADDRESS] . 23.07.2013 року між позивачем та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., реєстровий номер 1769. Відповідно до договору, продаж зазначеної квартири здійснено за домовленістю сторін за 296285 гривень та відповідно до умов Договору гроші продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Вказав, що відповідач, 23 липня 2013 року мала бажання придбати належну йому квартиру, але гроші за продану квартиру йому не передавала, тому що між ними була інша домовленість. Так відповідач, перед укладанням угоди, а саме 23 липня 2013 року пообіцяла позивачу, що в разі, якщо він перереєструє належну йому квартиру на неї, то вона - відповідач письмово відмовиться повністю від аліментів на їх спільну дитину та не буде звертатися до суду із заявою про стягнення аліментів на дитину. Протягом п`яти років позивач матеріально допомагав та допомагає на утримання сина, але відповідач починаючим з серпня 2018 року почала вимагати з позивача офіційні аліменти на дитину та повідомила, що має намір звернутись із заявою до суду про стягнення аліментів на дитину. Звернувшись за юридичною консультацією, в 2018 році позивач дізнався, що відповідно до ст.190 СК України батьки дитини з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти нотаріально посвідчений договір про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Вважає, що відповідач ввела його в оману, безпідставно та незаконно отримала у власність належну позивачу квартиру та має намір і всі законні підстави для стягнення з позивача аліментів на утримання дитини. Крім того вважає, що він помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Зазначив, що гроші за придбання квартири покупцем не передавались, а продавець їх не отримував. На підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 23 липня 2013 року між [PERSON] , 1974 року народження та [PERSON] , 1981 року народження, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., реєстровий номер 1769 та зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 листопада 2018 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 12 листопада 2018 року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. 29.01.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає позовні вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать нормам матеріального права. Вказала, що позивач зазначає, що спірний договір було укладено ним під впливом помилки та обману, проте зазначене не відповідає дійсним обставинам справи та не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. Так, сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Однак позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів, які б підтверджували наявність помилки щодо істотних обставин договору купівлі-продажу житлової квартири. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Щодо вчинення правочину під впливом обману вказала, що саме позивач, як сторона, що діяла під впливом обману повинен довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обман же стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи на здійснення правочину, не має істотного значення. Крім того просила суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки позивач неодноразово зазначає, що він був обізнаний про порушення його прав безпосередньо 23 липня 2013 року, тобто в день укладання спірного договору купівлі-продажу житлової квартири, а з зазначеним позовом звернувся до суду 08 листопада 2018 року, тобто вже після спливу строку позовної давності. Просила суд відмовити в позові в повному обсязі. 11.04.2019 року від позивача надійшла до суду відповідь за відзив в якому вказав, що 23 липня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу належної позивачу квартири, але договір укладався за домовленістю між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем), яка не передбачала передачу грошових коштів продавцю, оскільки за домовленістю сторін була направлена на виникнення інших наслідків, а саме відмови (не сплати аліментів позивачем) від аліментів на дитину. Вказаний факт підтверджується тим, що відповідач протягом п`яти років (2013-2019 рік) не зверталася з позовом про стягнення аліментів на дитину; відповідач протягом 2013-2018 років не працювала та не мала особистого доходу; відповідач надавала пояснення при свідках, що квартира подарована, а не куплена, що гроші за квартиру вона не сплачувала. Вважає, що відповідач навмисно замовчує існування домовленості з позивачем при укладанні договору купівлі-продажу про не сплату аліментів на сина та не сплату грошових коштів за квартиру. До січня 2019 року позивач проживав з відповідачем та спільним сином однією сім`єю, але не в спірній квартирі та про введення відповідачем в оману позивач дізнався тільки у 2018 році під час юридичної консультації, а саме після того, як припинив спільне проживання з відповідачем. Вважає, що строк звернення до суду не пропущено. 08 травня 2019 року від відповідача надійшло заперечення щодо наведених пояснень, міркувань і аргументів наведених позивачем у відповіді на відзив. Вказала, що між сторонами ніколи не йшла мова про припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з передачею права власності на квартиру. Квартира була придбана відповідачем та сплачено кошти. Що стосується аліментів на спільну дитину, то позивач обіцяв що буде добровільно надавати кошти на утримання сина та немає необхідності сплачувати аліменти за рішенням суду. Відповідач не зверталася до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів, оскільки їй вистачало власних грошових коштів для забезпечення сину належного матеріального становища. Вважає, що позивачем не наведено жодних доказів в підтвердження факту обману з боку відповідача, та більш того наявність умислу, тому відсутні підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним як такий, що вчинений під впливом обману. Вказала, що з боку відповідача договір купівлі-продажу квартири був спрямований на набуття права приватної власності на квартиру, що була предметом спірного Договору, та оплата її вартості продавцю. Зазначені правові наслідки в повному обсязі були здійснені сторонами, що підтверджується належністю спірної квартири відповідачу на праві приватної власності та отримання позивачем грошових коштів ще до моменту підписання Договору. Крім того позивачем не надано жодних достатніх та безспірних доказів в підтвердження факту наявності помилки, яка має істотне значення та під впливом якої не узгоджується воля відповідача до вчинення правочину і результат правочину, а також наявність умисних дій відповідача, що призвели до укладання спірного договору позивачем під впливом обману. Вважає, що позивач звернувся до суду вже після спливу строку позовної давності. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити з наведених в позові, відповіді на відзив підстав. Представник позивача в судових дебатах заявив про удаваність правочину, оскільки фактично мало місце укладання між сторонами договору дарування квартири на малолітнього сина, а не укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. Сторони фактично вчинили договір дарування квартири. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача з підстав зазначених в відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року визнано явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06 грудня 2019 року [PERSON] повідомила про обізнаність щодо визнання її явки в судове засідання обов`язковою. Проте звернула увагу на те, що через стан здоров`я не може приймати участь у судовому засіданні та надати особисті пояснення. Крім того, повідомила суд про те, що позивач [PERSON] здійснює на неї психологічний тиск, погрожує їй, у зв`язку з чим нею було подано відповідну заяву до органів поліції. Вона має підстави побоюватися за своє здоров`я та життя, у разі її явки у судове засідання та спілкуванні з позивачем (а.с.109). В подальшому позивачем неодноразово подавалися заяви про розгляд справи без її участі та ухвалення рішення по справі за наявними доказами. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] суду розповів про те, що з [PERSON] він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2013 до 2018 року. [INFO] народився син [PERSON] . Після народження сина він вирішив подарувати йому квартиру, однак за оформлення договору дарування необхідно було сплачувати більшу суму, та необхідно було зібрати додаткові документи в разі оформлення договору дарування на малолітнього. Тому був оформлений договір купівлі-продажу квартири на відповідача, хоча фактично це був договір дарування квартири на дитину. У [PERSON] не було коштів, тому всі витрати по оформленню договору оплачував він. Грошей від продажу квартири він не отримував. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши в якості свідка позивача [PERSON] та свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу житлової квартири від 23 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., зареєстровано в реєстрі за №1769, [PERSON] (продавець) передав у власність, а [PERSON] (покупець) прийняла у власність житлову квартиру [ADDRESS] і зобов`язується оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Відповідно до п.1.3 Договору житлова квартира належить продавцю на підставі договору дарування житлової квартири, посвідченого 24 листопада 2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.К. за реєстровим номером 1757, зареєстрованого 05 січня 2001 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №338п за номером запису 24-49. Згідно з п.1.6 Договору продавець передав, а покупець прийняв ключі від житлової квартири та технічну документацію на квартиру, що свідчить про те, що передача нерухомого майна відбулася. Відповідно до п.2.1 Договору продаж житлової квартири за домовленістю сторін вчинено за 296 285 грн., які отримані продавцем від покупця повністю до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню продавця та покупця, є остаточною і змінам не підлягає. Підписанням цього договору продавцем та покупцем є підтвердження факту повного розрахунку за продану житлову квартиру (п.2.3 Договору). Пунктом 4.2 Договору зазначено, що зміст ст.ст. 182, 210, 215-220, 225, 228-236, 334, 405, 668 ЦК України, ст.ст. 30, 62, 74, 97 Сімейного кодексу України, ст.ст.49,172 Податкового Кодексу України сторонам роз`яснено. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно зі ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.328, ч.5 ст.656 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Як визначено ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні безспірно встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири продаж житлової квартири за домовленістю сторін вчинено за 296 285 грн., які отримані продавцем від покупця повністю до підписання договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню продавця та покупця, є остаточною і змінам не підлягає. Підписанням цього договору продавцем та покупцем є підтвердження факту повного розрахунку за продану житлову квартиру. Суд критично відноситься до твердження позивача щодо помилки природи правочину, через його юридичну необізнаність, оскільки позивачем не доведено наявність помилки на момент укладання договору, а помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення при укладанні договору. Щодо введення його в оману відповідачем відносно обставин, які мають істотне значення, то з огляду на той факт, що сам позивач, допитаний судом як свідок, не заперечував, що ним безпосередньо був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. Наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчування про їх існування відповідачем, позивачем суду не надано. Як вбачається із спірного договору купівлі-продажу квартири з боку відповідача договір купівлі-продажу квартири був спрямований на набуття права власності на квартиру, яка була предметом спірного Договору. Щодо удаваності правочину укладеного між сторонами, на що вказав представник позивача в судових дебатах, то суд виходить з того, що Пунктом 4.2 Договору купівлі-продажу зазначено, що зміст ст. ст. 182, 210, 215-220, 225, 228-236, 334, 405, 668 ЦК України, ст.ст. 30, 62, 74, 97 Сімейного кодексу України, ст.ст.49,172 Податкового Кодексу України сторонам роз`яснено. Допитані же в судовому засіданні свідки позивача: мати позивача [PERSON] та племінниця [PERSON] повідомили суду про бажання позивача подарувати квартиру сину. Так, свідок [PERSON] , розповіла про те, що між її сином і відповідачем та її матір`ю було погоджено, що квартира буде оформлена в рахунок аліментів на їх спільну дитину. При оформленні договору купівлі-продажу квартири були присутніми її син, вона та [PERSON] . При оформленні договору їм повідомили, що укладання договору дарування значно дорожче від укладання договору купівлі-продажу. В спірній квартирі з 2013 року проживала матір [PERSON] , а [PERSON] проживала з її сином на свідком в іншій квартирі. В 2018 році [PERSON] розійшлася з її сином. Свідок [PERSON] , розповіла про те, що знайома з [PERSON] з 2010 року. Позивач і відповідач проживали разом без реєстрації шлюбу в 2012-2013 роках. В 2013 році у них народився син [PERSON] . [PERSON] говорила їй про те, що [PERSON] подарував квартиру сину [PERSON] , але оскільки при оформленні договору дарування квартири на дитину необхідна була значна кількість документів, тому і було оформлено договір купівлі-продажу на [PERSON] . Зазначена подія ними святкувалася. Свідку [PERSON] обставини щодо придбання квартири йому відомі зі слів позивача. Суд критично відносить до показань свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 липня 2013 року, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу сторони стверджували, що діють добровільно і перебувають при здоровому розумінні та ясній пам`яті, повністю усвідомлюють значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, котре відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі відповідають реальній домовленості сторін, цей договір не носить характер мнимої та удаваної угоди( п.4.1 Договору), зміст договору їм зрозумілий та вони однаково розуміють правові наслідки цього правочину ( п.4.3 Договору.) Також суд не бере до уваги доводи позивача щодо неотримання грошових коштів від продажу квартири, на підставі укладеного між ним та відповідачем договору купівлі-продажу квартири, оскільки при підписанні цього договору сторони обумовили всі істотні умови та зі змісту вказаного договору вбачається, що передача грошових коштів відбулася до укладання договору. Так в п.2.3 Договору зазначено, що підписанням цього договору продавцем та покупцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану житлову квартиру. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 08 листопада 2018 року, а договір купівлі-продажу квартири було укладено 23 листопада 2013 року і саме з цього часу почав спливати строк позовної давності, а не з 2018 року, як зазначає позивач, ніяких дій направлених на захист свого порушеного права [PERSON] не вчиняв, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання противолізобов`язаної особи. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. В судовому ж засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, що 23 липня 2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, звертаючись з даним позовом до суду позивач не визначився з правовими підставами своїх позовних вимог, оскільки в позовній заяві було зазначено дві правові підстави, а саме порушення його прав укладанням спірного договору під впливом помилки та обману, та в подальшому в дебатах зазначалось щодо удаваності правочину, однак жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем не надано, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки його право не порушено, та доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Позивачем заявлені вимоги про зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] є похідною вимогою, а тому також не підлягають задоволенню. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed