Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 грудня 2015 року звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітнього сина -[PERSON], [INFO], уточнивши який, просила стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісяця до повноліття сина. В позовній заяві вказала, що 20 січня 2013 року уклала шлюб із [PERSON], від якого мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. В судове засідання позивач не зявилася, надавши до суду письмову заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити В цій же заяві вказала про свою згоду на заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не зявився, хоча належним чином, завчасно, з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки до залу суду відповідача [PERSON] надано не було, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою\~ст.157 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вирішив розглянути справу за відсутності відповідача з урахуванням всіх письмових доказів, які були надані позивачем. З цих підстав суд вважає розглянути зазначену цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, ухваливши в ній відповідно до ст.ст.224-226 ЦПК України заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, вважає можливим заявлений позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №415949, виданого 17 лютого 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. В даний час сторони проживають окремо, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свого неповнолітнього сина до його повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не має постійного місця роботи та регулярного заробітку, у звязку з цим суд вважає необхідним визначити аліменти в твердій грошовій сумі у заявленому позивачем розмірі. При цьому, будучи обізнаним з предявленим позивачем позовом, відповідач жодних заперечень щодо них до суду не надав. Окрім цього, у відповідності з ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved