Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.10.2018 року звернулася у суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить розірвати між ними шлюб, укладений та зареєстрований 20.11.1993 року Відділом ЗАГС Трускавецької міськради Львівської області, про що зроблений актовий запис № 184. Судові витрати у справі позивач просить залишити за сторонами. Ухвалою судді від 16.11.2018 року вказаний позов, після отримання судом інформації про місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 26.12.2018 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~Розгляд справи по суті відбувся 28.01.2019 року, без участі сторін. Позов обґрунтовано тим, що сімя сторін фактично розпалася та існує тільки формально. Сторони втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми. Уже протягом кількох років сторони не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо. Від спільного проживання у них народилося четверо дітей, двоє з яких уже досягли повноліття. Сторони не примирилися і надалі проживають окремо, миритися та зберігати шлюб не бажають. З огляду на вказане, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом. \~ \~ \~ \~Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не зявилася, однак подала заяву вх. № 5672 від 22.11.2018 року, в якій позов підтримала, просила такий задовольнити з наведених у ньому підстав, а розгляд справи по суті просила проводити без її участі. Відповідач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не зявилася, однак подав заяву вх. № 6215 від 26.12.2018 року, в якій проти розірвання шлюбу не заперечував, а розгляд справи по суті просив проводити без його участі. Відзиву на позовну заяву відповідач не подавав. Оскільки у судове засідання не зявилися усі учасники справи, то суд, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання у справі 28.01.2019 року без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та розяснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони вступили у шлюб 20.11.1993 року, який був зареєстрований 20.11.1993 року Відділом ЗАГС трускавецької міськради Львівської області, про що було зроблено актовий запис № 184. Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-СГ № 256553, виданим Відділом ЗАГС трускавецької міськради Львівської області 20.11.1993 року. Від спільного проживання у сторін народилося четверо дітей, двоє з яких досягли повноліття, а ще двоє [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], залишаються проживати разом із позивачем за зареєстрованим її місце проживання у [ADDRESS]. Статтею 110 СК України визначено право на предявлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. Як встановлено судом, сторони уже кілька років не проживають в одному будинку, не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Такі дії сторін викликані несумісністю характерів, різними поглядами на життя та ведення спільного господарства. Факт проживання позивача окремо від відповідача стверджується та доводиться зібраними матеріалами справи. Проти надання терміну на примирення сторони у поданих на адресу суду заявах процесуального характеру заперечили. Відтак, підстав для виживання передбачених ст. 111 СК України заходів щодо примирення подружжя [PERSON] у суду не було. Таким чином, на переконання суду, подальше спільне життя сторін і збереження їх шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. Як розяснюється у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Виконуючи вищенаведені приписи, судом беззаперечно встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми і це підтверджується зібраними у справі доказами, у звязку з чим суд вважає, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, суперечило б інтересам сторін, тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати у справі слід залишити за сторонами.

Outcome: approved