Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON], 05.12.2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] та просила суд визнати будинок № [ADDRESS] з надвірними спорудами та земельною ділянкою спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Визнати за нею право власності на ? частину будинку № [ADDRESS] з надвірними спорудами та земельною ділянкою. Стягнути сплачений судовий збір. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 07.07.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. В шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням суду від 01.10.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Вказувала, що за час перебування у шлюбі ними було придбано житловий будинок у [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 507,00 кв.м. Власником за їх спільною згодою зазначено [PERSON] Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 22.09.2011 року продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 106 552 гривні. Після розірвання шлюбу розподіл майна між нею та відповідачем не здійснювався. Вважає вищевказаний будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано його в період шлюбу, та за кошти її власних заощаджень в тому числі, які були надані її батьком в сумі 50 тис. гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свої заперечення тим, що спірний будинок не є спільним майном подружжя, оскільки був придбаний виключно за кошти батьків відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які були подаровані їх сину. Крім того, вказував, що позивачем не надано жодних доказів про отримання нею доходів в розмірі 15- 20 тис. гривень щомісячно також не надано доказів і про передачу їй коштів в сумі 50 тис. гривень її батьком [PERSON] на купівлю будинку. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Додаткові доводи та пояснення сторін та свідків зафіксовані технічними засобами фіксації судового процесу. Вислухавши думку сторін, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 07.07.2007 року сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 797. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 01 жовтня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що фактично сімейні відносини між сторонами припинені з січня 2012 року, а тому ця обставина не встановлюється у відповідності з ч.3 ст.61 ЦПК України. 22.09.2011 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] (Продавці) та відповідачем [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. Предметом договору є житловий будинок з прибудовами та надвірними спорудами № [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 507,00 кв.м. Відповідно до п.1.5. Договору дружиною покупця надано згоду на придбання частини будинку Покупцем, яка була нотаріально посвідчена. Відповідно до п.2.1. Договору продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 106 552 грн. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України ). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Заперечуючи проти позовної заяви, представник відповідача посилався на те, що спірний будинок був придбаний відповідачем виключно за кошти його батьків [PERSON] та [PERSON], які подарували йому дані кошти з власних заощаджень та коштів, які були позичені його батьками у гр. [PERSON]. Загальна сума коштів склала близько 120 тис. гривень, що значно перевищує суму вартості будинку і була достатньою для його купівлі. А тому житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя та поділу не підлягає. Крім того, земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, приватизована відповідачем після розірвання шлюбу 23.05.2012 року, тобто є особистою його приватною власністю. Свідок [PERSON] - батько відповідача в судовому засіданні посвідчив, що вони з дружиною хотіли купити сину будинок і кошти в сумі 55 тис. доларів США на купівлю будинку давав він особисто Продавцю [PERSON] після підписання договору. Вказував, що дані кошти він подарував сину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він з братами [PERSON], [PERSON] продавали будинок № [ADDRESS]. При укладенні договору окрім них були присутні покупець [PERSON] та його батько [PERSON] Дружини відповідача він не бачив. Гроші на купівлю будинку передавав йому [PERSON] в сумі 55 тис. доларів США. Вирішуючи питання щодо належності та допустимості доказів, суд критично оцінює покази свідків, оскільки свідок [PERSON] плутався в своїх свідченнях та спочатку зазначав, що кошти давав сину в позику, потім змінив покази та пояснив, що їх подарував. На питання чи була присутньою при укладенні договору його невістка [PERSON] точно відповісти не зміг, як і не зміг точно описати процедуру укладення договору купівлі-продажу. Крім того, судом встановлено, що мати відповідача - [PERSON] зверталась до суду з позовом до свого сина [PERSON] про стягнення частини позики, наданої для купівлі будинку в інтересах сім'ї, посилаючись на те, що її син [PERSON] за договором позики від 19.09.2011 року отримав у неї 50 000 доларів США, які були використані в інтересах сім'ї для придбання житлового будинку по [ADDRESS]. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.02.2017 року в позові [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення частини позики для купівлі будинку в інтересах сім'ї відмовлено. Оскільки відповідач на час придбання квартири перебував у зареєстрованому шлюбі, то відповідно до ч.3 ст.65 СК України необхідна згода його дружини, тобто позивача, на купівлю квартири і тільки за умови подання саме нею заяви про факт придбання квартири її чоловіком за особисті кошти, договором купівлі-продажу був би визначений режим особистої приватної власності відповідача на будинок та земельну ділянку. Проте така заява від позивача до нотаріуса не надходила. Отже, посилання представника відповідача на той факт, що грошові кошти на купівлю спірного будинку були подаровані відповідачу його батьками не доведені, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вимог діючого законодавства та встановлених обставин справи, враховуючи те, що відповідачем не доведено факт придбання ним за особисті кошти спірного будинку, суд приходить до висновку, що будинок № [ADDRESS] був придбаний сторонами в період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною власністю. Тому, виходячи з вимог ч.1 ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності при поділі майна, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою по [ADDRESS] в результаті поділу спільного майна подружжя, підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 1348,06 грн.

Outcome: approved