Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач 19.09.2016 року звернувся до суду із названим позовом, в якому просить стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 219765 гривень та судові витрати по справі, посилаючись на те, що 24 лютого 2016 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого він передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 219765 гривень, а вона зобов»язувалася повернути їх через три дні після їх отримання тобто до 29 лютого 2016 року. Вказує, що передача грошових коштів відбулася шляхом поповнення картки відповідачки, яка відкрита у ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК». Зазначає, що 29 лютого 2016 року він звернувся до відповідачки з вимогою повернення грошових коштів, проте, дану вимогу вона залишила без задоволення, чим порушила взяті на себе зобов»язання. В судове засідання позивач не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані і задоволенню не підлягають. Так, в судовому засіданні встановлено, що 24 лютого 2016 року позивач перерахував відповідачці, шляхом поповнення її картки у ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» грошові кошти на загальну суму 219765 гривень. (а.с.-3-4) Із позовної заяви встановлено, що позивач звертався до відповідача із вимогою про повернення коштів, проте відповідачка таку вимогу залишила без задоволення. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд відповідно до ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові ) грошові кошти, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника про передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений договором позики термін. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред»явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що для укладення договору позики необхідно досягнення згоди між сторонами з цього приводу, в тому числі досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо розміру позики, її строку ( без зазначення строку), а також щодо обов»язку повернути позичені кошти. Належними доказами, які підтверджують укладення договору позики, згідно вказаних норм, є або договір позики, або розписка. Разом з тим встановлено, що позивач не надав суду доказів укладення з відповідачкою договору позики, оскільки у справі відсутні як договір позики, так і відповідна розписка, які б давали можливість з»ясувати чи укладався договір позики, а якщо укладався, то які його умови. Оцінюючи надані позивачем квитанції про перерахування коштів шляхом поповнення картки відповідачки, суд вважає, що вони самі по собі можуть бути лише доказом перерахування грошових коштів, проте не свідчать про виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, бо не містять умов домовленості з цього приводу та посилань на те, що кошти перераховуються за договором позики. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики, його умов або передачі у позику позикодавцем грошової суми в розмірі 219765 гривень, тому, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог не доведені, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні позивачу слід відмовити.

Outcome: dismissed