Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 серпня 2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , посилаючись на наступні обставини. Між ним та відповідачем 01.06.2019р. відбувся договір купівлі-продажу нежилого приміщення - гаражу з підвальним приміщенням загальною площею 33 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . За умовами договору, він - [PERSON] передав [PERSON] у рахунок сплати вартості гаражу 35000 грн., а останній отримав їх та надав [PERSON] правову та технічну документацію на вказане приміщення. При цьому, вони домовились про нотаріальне оформлення договору, однак, відповідач до теперішнього часу ухиляється від його укладання, мотивуючи постійною зайнятістю. Враховуючи наведене, позивач вважає себе власником спірного гаражу, оскільки відбулась передача грошових коштів та відповідної документації на будинок, однак оформити нотаріально своє право він не взмозі, у зв`язку із чим просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення - гаражу з підвальним приміщенням загальною площею 33 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним - [PERSON] право власності на цей гараж. Будучи належним чином сповіщені про час та дату розгляду справи у судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] до зали суду не з`явились. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсягу з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Так, у судовому засіданні встановлено, що 01.06.2019р. відбувся договір купівлі-продажу нежилого приміщення - гаражу з підвальним приміщенням загальною площею 33 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . За умовами договору, він - [PERSON] передав [PERSON] у рахунок сплати вартості гаражу 35000 грн., а останній отримав їх та надав [PERSON] правову та технічну документацію на вказане приміщення. Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як зазначено у ч.1.ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Вимогами ст.. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до вимог ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однак, у даному випадку, між сторонами взагалі не було укладено будь-якого договору купівлі-продажу спірного приміщення у письмовій формі, та не надано його копію суду, а також вимоги перед судом щодо визнання дійсним попереднього договору купівлі-продажу, у зв`язку із відсутністю його нотаріального посвідчення, не ставляться. Натомість, позивач просить суд визнати за ним право власності на гараж з підвальним приміщенням загальною площею 33 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] - враховуючи усну угоду між ними та розписку відповідача, яка також суду не надана, мотивуючи ці дії власним тлумаченням укладеного зобов`язання та фактом передачі ним грошових коштів та технічної документації на гараж відповідачем. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Отже, оскільки за правилами ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, а позивач [PERSON] , на час розгляду справи у суді, не надав доказів, що є власником спірного майна (у встановленому законом порядку не зареєстрував за собою право власності на нерухоме майно), то позовні вимоги про визнання за останнім права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень ст.392 ЦК України задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed