Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач 21.05.2013 року звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, зазначаючи, що в період шлюбу, ними було набуто у власність спільне сумісне майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS]; садовий будинок [ADDRESS]; земельну ділянку [ADDRESS], садове товариство «Ударник». [PERSON] просив суд поділити спільне сумісне майно, зокрема: виділити йому у власність та визнати за ним право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири [ADDRESS], на 1/2 частку садового будинку [ADDRESS], на 1/2 частку земельної ділянки [ADDRESS], садове товариство «Ударник»; у порядку поділу майна виділити [PERSON] у власність та визнати за нею право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири [ADDRESS], на 1/2 частку садового будинку [ADDRESS], на 1/2 частку земельної ділянки [ADDRESS], садове товариство «Ударник». У судове засідання позивач не з'явився, однак представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання також не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, належних та допустимих доказів поважності неявки у судове засідання до суду не подали. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Однак, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Придбання майна на підставі договору купівлі-продажу, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність вказаного майно до його як покупця роздільного майна. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2000 року, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.12.2011 року у справі №2-11936/11 (а.с.6). Також судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення №033306 , виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.8) на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 29.11.2007 року за №5112 (а.с.9). [PERSON] належить на праві приватної власності садовий будинок [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 15.07.2009 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 28.07.2009 року за реєстровим №9918 (а.с.10). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.03.2007 року, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) [PERSON], на підставі договору купівлі продажу від 21.11.2006 року є власником земельної ділянки площею 0,0397 га, розташованої на [ADDRESS] (а.с.19). Все вище перелічене майно було набуте подружжям за час шлюбу, тому відповідно до ч.2 ст.60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N11 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя тощо. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позов необхідно задовольнити. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved