Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 1.09.2016р. звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував тим, що від шлюбу з відповідачем [PERSON] ([PERSON]) мають сина [PERSON] 2015 року народження, який проживає з з відповідачем. Посилаючись на те, що він працює, отримує достатню заробітню платню, має постійне місце проживання, що відповідач не приділяє достатньо уваги вихованню дитини, просить суд визначити місце проживання дитини з ним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. Представник органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не явився, надано лист з прохання розглядати справу у його відсутність, неявка і думка третьої особи щодо спору за вимогами законодавства не є обов'язковими і не перешкоджають подальшому розгляду справи по суті. Вислухавши доводи осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, здійснюючи цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. В контексті викладеного слід розуміти, що право матері на утримання - це лише її право. Воно не може бути передане іншій особі, а тому здійснення сімейних прав не може полягати у їх відчуженні іншим особам. Згідно ст.160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років. З конструкції даної статті убачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина житиме з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю». Судом встановлено, що сторони від сумісного шлюбу мають сина [PERSON] [INFO], який мешкає з матір'ю - відповідачем, окремо від позивача. Батьком дитини у свідоцтві про її народження (а.с.7) записаний позивач. В матеріалах справи відсутні, а сторона позивача не надала, докази неналежної поведінки або ставлення, відсутності любові та розуміння відповідача щодо її сина [PERSON], неналежного матеріального або морального забезпечення дитини з боку матері, як і докази чинення позивачем перешкод відповідачу у спілкування з дитиною. Стороною позивача не надано жодного доказу, в розмінні ст.10,60 ЦПК України, щодо доведення обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позивних вимог. На підставі викладеного та того, що відповідачем по справі не наведені виключні обставини, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю, приймаючи до уваги, що дитина не досягла такого віку та рівня розвитку, в якому б усвідомлювала сутність спірного питання, суд не вбачає необхідності з'ясовувати думку дитини в суді щодо визначення її місця проживання, і, приходить до висновку, що у визначенні місця проживання дитини з батьком - позивачем слід відмовити.

Outcome: dismissed