Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої - [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON]) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON], а разом - відповідачі) про виділ в натурі майна у власність. Просила суд виділити їй, [PERSON], у власність кімнату площею 10,3 кв.м., [PERSON] - кімнату площею 12,7 кв.м., [PERSON] разом із неповнолітньою донькою [PERSON] кімнату площею 17,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS], площу загального користування залишити у спільному користуванні. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] разом із відповідачами та неповнолітньою донькою відповідача 1 у рівних долях. Зазначає, що відповідач 1 псує все в квартирі, не прибирає за собою, захарастила квартиру гуманітарною допомогою, не виключає газ, не прибирає за собою, веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні послуги, у зв'язку з чим у позивача з відповідачем 1 склались погані стосунки та вважає, що в одній квартирі з відповідачем 1 проживати неможливо. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Пояснила, що виділ майна в натурі необхідний для того, щоб кожен сплачував комунальні послуги за свою кімнату. Відповідач 1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала їх незаконними та необґрунтованими, в зв'язку з чим просила суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач 2 в судовому засіданні позов визнала та просила його задовольнити. Пояснила, що виділ майна в натурі необхідний для того, щоб з'явилась можливість продати свою частку у спільному майні. Заслухавши пояснення сторін, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.6). Згідно довідки за формою №3 у зазначеній квартирі проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Разом з тим, поділ квартири в натурі може бути здійснений лише у випадку, якщо існує технічна можливість виділення частки в натурі. Належним та допустимим доказом в даному випадку може слугувати висновок щодо технічної можливості виділення частки в натурі. Суд вказує на те, що такі висновки частіше за все надаються комунальними підприємствами БТІ, рідше - судово-експертними установами. Головним змістом висновку є дача відповіді на питання про можливість незалежного функціонування певного майна, що його особа просить виділити у власність в натурі. Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували наявність технічної можливості виділення часток квартири [ADDRESS] в натурі. Натомість, нею в судовому засіданні наголошено, що докази, які б підтверджували таку можливість відсутні. Клопотання про призначення судової експертизи щодо визначення технічної можливості виділення часток в квартирі [ADDRESS] до суду не надходило, хоча це питання ставилось на обговорення під час судового розгляду. Твердження позивача про наявність технічної можливості виділення часток в квартирі [ADDRESS], суд вважає безпідставними, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак не можуть бути прийняті судом. Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачем вимог, нею не надано, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed