Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.01.2020 року звернулася у суд з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок, загальною площею 75,0 кв. м., житловою площею 36,5 кв. м. з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований у [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді від 30.01.2020 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання - 10.03.2020 року, 10.30 год.. Ухвалою підготовчого судового засідання у справі від 10.03.2020 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 06.04.2020 року, 11.30 год.. Розгляд справи по суті відбувся 06.04.2020 року, без участі сторін. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла матір позивача - [PERSON] , про що 01.12.2016 року складено відповідний актовий запис за № 39, згідно свідоцтва про смерть, виданого Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Після смерті матері відкрилася спадщину за заповітом, оскільки її матір [INFO] склала заповіт, яким заповіла позивачеві житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] . На даний час позивач є єдиним спадкоємцем прав та обов`язків, котрі залишились після смерті матері на спірне домоволодіння, оскільки відсутні спадкоємці, які б претендували на обов`язку частку незалежно від змісту заповіту, однак оформити таке право на неї позивач не може у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на нерухоме майно. З огляду на вказане, отримавши відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, пов`язаної із видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач змушена звертатися за захистом своїх спадкових прав до суду із даним позовом. Позивач у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з`явилася, хоч була належно повідомленою про дату, час та місце судового засідання у справі. Однак позивач подала суду заяву вх. № ЕП-340 від 06.04.2020 року,в якій позов підтримала, просила такий задовольнити з наведених у ньому підстав, а розгляд справи просила проводити без її участі. Відповідач Орівська сільська рада Сколівського району Львівської області явку уповноваженого представника у судове засідання щодо розгляду справи по суті не забезпечила, однак сільський голова Сухроменда Т.П. подала на адресу суду заяву вх. № ЕП-338 від 06.04.2020 року, в якій просила розгляд справи проводити без участі представника відповідача, проти позову не заперечувала. Оскільки у судове засідання щодо розгляду справи по суті не з`явилися усі учасники справи, то суд, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання у справі без його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] , після смерті якої позивач має намір оформити спадщину за заповітом, померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 04.10.2017 року Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Вказаний день смерті [PERSON] , у відповідності із ч. 2 ст. 1220 ЦК України, є часом відкриття спадщини після неї. Як вбачається з довідок виконавчого комітету Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області вих. № 1220 від 10.10.2019 року, вих. № 1221 від 10.10.2019 року та вих. № 1453 від 16.12.2019 року, покійна [PERSON] на день смерті постійно проживала у [ADDRESS] , за нею згідно погосподарської книги рахувався вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також перебувала у користуванні земельна ділянка, площею 0,20 га для його обслуговування. Покійна [PERSON] являється матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується копією рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 06.03.2018 року у цивільній справі № 453/166/18 (провадження № 2-о/453/14/18) за заявою [PERSON] , з участю заінтересованої особи - Орівської сільської ради Сколівського району Львівської області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Дане рішення суду набрало законної сили. Як вбачається з копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Трускавецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 17.11.2017 року, позивач змінила своє прізвище на [PERSON] . За життя, а саме [INFO] , спадкодавець [PERSON] у с. Орів Сколівського району Львівської області склала заповіт, котрим належні їй права та обов`язки з приводу нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , заповіла позивачеві. В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Враховуючи наявність складеного спадкодавцем [PERSON] заповіту, який до дня її смерті нею не змінювався та не скасовувався, спадкування у даному випадку здійснюється за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач, яка бажає прийняти спадщину, у встановленому законом порядку та строки не відмовилася від спадщини. Відтак, позивач вправі успадкувати усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а також входили до складу спадщини. Так, детально перевіряючи права та обов`язки, які належали зазначеному спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а також входили до складу спадщини, зокрема прав на домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] , котре є предметом спору у межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. Зокрема судом встановлено, що вказаний будинок збудований у 1967 році. Загальна площа такого будинку становить 75,0 кв. м., з яких житлова площа 36,5 кв. м., а решту - допоміжна. Житловий будинок позначений у технічному паспорті літерою А-1, зі сходами (позначені у технічному паспорті літерою «а»), верандою (позначена у технічному паспорті літерою «а1»), сходами (позначені у технічному паспорті літерою «а2»), сараєм (позначений у технічному паспорті літерою «Б») та вбиральнею (позначена у технічному паспорті літерою «В»), розташований у [ADDRESS] . Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачкою у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, не викликають сумніву. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Передбачених згаданою статтею підстав неправомірності набуття позивачем, як спадкоємицею за заповітом спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , права власності на житловий будинок [ADDRESS] , судом не встановлено. Судом також встановлено, що позивач, яка прийняла спадщину у встановленому порядку, зверталася до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак одержала відмову у вчиненні зазначеної нотаріальної дії через відсутність усіх необхідних правовстановлюючих документів. Після вчинення вказаних дій позивач звернулася до суду. Як уже йшлося вище, позивач вправі успадкувати усі права спадкодавця [PERSON] , оскільки інших спадкоємців після її смерті, які б у встановленому порядку претендували на обов`язкову часту незалежно від змісту заповіту і прийняли спадщину, немає. На підставі вказаного вище, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на житловий будинок (літера А-1) із сходами (літера «а»), верандою (літера «а1»), сходами (літера «а2»), сараєм (літера Б) та вбиральнею (літера «В»), розташований у [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Розподіл судових витрат у справі, слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, та, з урахуванням відповідної позиції позивача, слід залишити за нею.

Outcome: approved