Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] 27 грудня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просить суд розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем, а також стягнути з відповідача на свою користь аліменти на [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000 гривень щомісячно, але не менше ніж розмір одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. У позовній заяві позивачка в обґрунтування вимог посилається на те, що 22 липня 2014 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. [INFO] року за час перебування у шлюбі у них народилася дитина - син [PERSON] . Позивачка вказує, що вони жили кожен своїм життям і не намагалися перейнятися проблемами іншого, зараз подружні стосунки у них не складаються, в них не має спільних інтересів, почуття поваги та любові, не мають бажання бути разом, спільне господарство та шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. На підставі викладеного, позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, у зв`язку з чим просить суд шлюб розірвати. Також позивач зазначила, що їх спільна дитина мешкає разом з нею. Відповідач -матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у вихованні сина участі не приймає, у зв`язку з чим позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на неповнолітнього сина. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, надав пояснення, що не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів, однак не згоден з заявленою позивачем до стягнення сумою аліментів у розмірі 3000 гривень щомісячно, оскільки він офіційно не працевлаштований та отримує мінливий дохід, у зв`язку з чим, відповідач зазначив, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів в сумі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Позивачка [PERSON] не заперечувала проти стягнення з відповідача на її користь аліментів на неповнолітню дитину в розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, а також підтвердила, що в неї не має доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти в сумі 3000 гривень щомісячно та надавати такі докази до суду не має наміру. Сторони по справі також підтвердили, що вважають за доцільне ухвалити рішення по цій справі у підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає, за можливо ухвали рішення у підготовчому судовому засіданні та вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 22 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що 22 липня 2014 року в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1246. За час шлюбу сторони мають спільну дитину - неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З наданої до суду довідки від 27.12.2018 року за №2499, виданої КП «ЖКС «Вузівський» вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та мешкають разом за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини не спростовувались відповідачем по справі. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Як вже зазначалось, відповідач у підготовчому судовому засіданні 04.03.2019 року визнав позов в частині вимог про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подружні стосунки між сторонами не підтримуються, подальше сумісне проживання суперечить інтересам сторін, а тому позов [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180, ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2, ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторонами по справі не оспорювалось, що малолітній [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір`ю [PERSON] Позивачем не надано до суду доказів чи має можливість відповідач сплачувати аліменти на неповнолітню дитину у розмірі 3000 гривень щомісячно, чи працевлаштований відповідач чи ні та про розмір доходів відповідача. Крім того, судом враховується, що позивачем особисто у підготовчому судовому засіданні було визнано, що в неї вказаних доказів не має та вона не має наміру їх збирати та надавати. Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільніє від обов`язків щодо дитини. При визначенні розміру аліментів, судом враховується також, що відповідачем особисто у судовому засіданні було визнано, що він згоден сплачувати аліменти в сумі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з чим позивач погодилась та не заперечувала. При викладених обставинах, з урахуванням того, що: позивачем не надано доказів на підтвердження матеріального стану відповідача, який би дозволяв йому сплачувати аліменти у розмірі 3000 гривень щомісячно; відповідачем визнано стягнення з нього аліментів в сумі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з чим позивач погодилась та не заперечувала; мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню частково, та вважає законним і справедливим стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме 27 грудня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] року. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви в частині вимог про розірвання шлюбу у розмірі 704 гривні 80 копійок, а також стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір за подання позивачем позовної заяви в частині вимог про стягнення аліментів в сумі 704 гривні 80 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial