Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду із позовом [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Заставнівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю, звільнення майна з під арешту з оголошення заборони на його відчуження та з розшуку майна боржника. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.06.2010 року позивач купив у відповідача автомобіль марки «ВАЗ-2105», 1986 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . На підтвердження вчиненого між сторонами договору купівлі-продажу, відповідач вчинив на користь позивача та його дружину [PERSON] довіреність, згідно якої уповноважив останніх користуватися та розпоряджатися належним відповідачу спірним автомобілем. Крім того, свідком купівлі спірного автомобілю позивачем у відповідача був [PERSON] , в присутності якого позивач надав відповідачу за купівлю автомобіля грошові кошти в розмірі 1650 доларів США, а відповідач передав позивачу ключі від спірного автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію. На даний час позивач має намір оформити на себе право власності на згаданий автомобіль, проте перешкодою цього є те, що постановою державного виконавця Заставнівського РВ ДВС ГТУЮ Чернівецької області від 08.07.2014 року накладено арешт на спірний автомобіль та заборону на його відчуження. Вказує, що з 02.06.2010 року він постійно користується та розпоряджається на власний розсуд спірним автомобілем, а тому просить визнати за ним право власності на автомобіль за набувальною давністю. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтували вищенаведеним та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] , а також представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи містяться їх заяви, згідно яких останні просили справу розглянути без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначену вище вимогу закону, визнання відповідачем позову, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків [PERSON] , [PERSON] , врахувавши заяву відповідача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності суд вважає, що визання відповідачем позову не суперечить закону, позовна заява доведена та обґрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Судом встановлено, що 02.06.2010 року відповідач [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] або [PERSON] користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду, позичку) належний йому на підставі Свідоцтва про реєстр рацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Кіцманським МРЕВ ДАІ МВС України в Чернівецькій області 12.11.2003 року легковим автомобілем марки ВАЗ, модель 2105, випуску 198/6 року, кузов якого має № [NUMBER] , за реєстраційним номером [NUMBER] . Наведене вбачається із довіреності (а.с. 19). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 02.06.2010 року в його присутності відповідач [PERSON] видав довіреність на позивача [PERSON] щодо розпорядження та користування належним йому автомобілем, дав останньому ключі від автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію, а позивач [PERSON] дав відповідачу Стрілецькому грошові кошти в сумі 1650 доларів США. Таким чином сторони вважали, що уклали між собою договір купівлі-продажу. Відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, шляхом визнання права. Стаття 328\~ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).\~ Також, згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння чужим майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач зх. Червня 2010 року і по даний час користується автомобілем ВАЗ-2105, д.н.з. [NUMBER] . Таким чином, встановленим фактом є те, що позивач з червня 2010 року і по даний час, тобто більше п`яти років, відкрито користується легковий автомобіль марки «ВАЗ-2105», 1986 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовна вимога щодо визнання за позивачем права власності на легковий автомобіль марки «ВАЗ-2105», 1986 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] за набувальною давністю обґрунтована і її слід задовольнити. Щодо позовної вимоги про зняття арешту з спірного автомобіля та виключення з оголошення заборони на його відчуження суд зазначає наступне. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до п. 5 Постанови №5 ПВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Саме тому, слід зняти арешт із спірного майна та виключити його з оголошення заборони відчуження та з розшуку майна боржника. На підставі викладеного та

Outcome: approved