Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 березня 2017 року звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова Ольга Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування частки квартири, в якій просила визнати недійсним договір дарування 1/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS], укладений 22.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 391. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 22.03.2016 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування частки у праві власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 09 липня 2010 року Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням (наказом) від 09 липня 2010 року № 44014 (бланк серії [NUMBER]). Право власності було зареєстровано 19.08.2010 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», реєстраційний номер 31282366, номер запису 267 в книзі д. 949-23. Підтвердженням вчинення вказаної угоди є нотаріально посвідчений договір дарування 1/3 частки у праві власності на квартиру від 22.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 391. Зазначає, що на період укладення договору дарування вона є людиною похилою віку, непрацездатною пенсіонеркою, потребує догляду, знаходилась в тяжкому стані, погано бачила та погано чула, не могла прочитати те, що підписувала, готувалась до операції і не розуміла, що робить, вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування, міркувала, що лише після своєї смерті, 1/3 частина спірної квартири перейде у власність відповідача. Вона не має іншого житла, проживала та залишилась проживати у квартирі після укладення договору до теперішнього часу, продовжує сплачувати комунальні послуги, робить поточні ремонти квартири. Відповідач в утриманні нерухомого майна участі не приймає, в спірній квартирі тривалий час не проживає, мешкає зі своєю дружиною за іншою адресою. Всі меблі та речі позивача залишились в спірній частині квартири. Вказує, що після укладення договору дарування 1/3 частки квартири, відповідач почав неодноразово висловлювати наміри щодо продажу своєї частки подарованої квартири, що може залишити її без житла, адже іншого помешкання вона не має. Позивач вважає, що вищевказані дії відповідача відносно неї є підставою для визнання договору дарування 1/3 частини квартири недійсним, в зв'язку з тим, що є реальна загроза для неї залишитись без житла. Вважає, що договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховання дійсного правочину, - договору довічного утримання. Як зазначає позивач, укладаючи договір дарування з відповідачем, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилилась щодо змісту правочину, неправильно сприймала угоду та її істотні умови. При укладенні договору дарування вона не зрозуміла відповідача та нотаріуса, що привело її до неправильного сприйняття фактичних обставин правочину та природи укладеного договору. Укладаючи договір дарування 1/3 частки квартири, позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Крім того, вона вважала, що спірний договір встановлює обов'язок відповідача надавати їй допомогу, а тому відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України, спірний договір не є договором дарування, оскільки фактично встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний нею договір дарування 1/3 частки квартири, укладений внаслідок помилки щодо природи правочину, тому даний договір повиннен бути визнаний недійсним. Ухвалою суду від 04 травня 2017 року, - було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова Ольга Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування частки квартири /а.с. 38/. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Л. в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Через канцелярію суду від третьої особи надійшов лист про розгляд справи без її участі /а.с. 68/. Вислухавши пояснення позивача, його представника, пояснення відповідача, врахувавши їх доводи та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 22 березня 2016 року між позивачем, [PERSON], і відповідачем, [PERSON], було укладено договір дарування 1/3 частки у праві власності на квартиру, відповідно до п. 1 умов якого позивач (дарувальник) передала в дар, а відповідач (обдарований) прийняв в дар 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 391 /а.с. 10/. З даного договору вбачається, що предмет дарування належить позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 09 липня 2010 року Відділом приватизації державного житла Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням (наказом) від 09 липня 2010 року №44014 (бланк серії [NUMBER]. Право власності зареєстроване 19.08.2010 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», реєстраційний номер 31282366, номер запису 267 в книзі д.949-23. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 130504866 від 11.07.2018 року, вбачається, що з 22.03.2016 року [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування /а.с. 97/. З наданих суду доказів убачається, що позивач, [PERSON], є людиною похилого віку, пенсіонерка, має хворобливий стан /а.с.а.с. 11-12, 16, 17, 18/. В силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснень у п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Як встановлено в ході розгляду справи позов пред'явлено про визнання договору дарування недійсним, як такого, що вчинений під впливом помилки. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з роз`ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті203 та статті229 ЦК України. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/3 частки у праві власності на квартиру, позивач зазначила, що укладаючи договір дарування з відповідачем вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилилась щодо змісту правочину, неправильно сприймала угоду та її істотні умови, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Суд бере до уваги той факт, що у відповідності до п. 1 договору дарування, дарувальник передала в дар, а обдарований прийняв в дар 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Відчужене майно, яким є 1/3 частина квартири є єдиним житлом позивача, в процесі його відчуження (укладення спірного договору дарування 1/3 частини квартири), кошти за нього позивач не отримувала, фактично передача дарунка не відбулась, позивач продовжує проживати у спільній квартирі та сплачувати комунальні послуги. Позивач, відчужуючи своє майно, з реєстрації у спірній квартирі не знята. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки в України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначається позивачем та не заперечується стороною відповідача, укладаючи оспорюваний договір дарування, сторони мали на меті укладення договору довічного утримання, який не виконується відповідачем. Обставина щодо помилкового сприйняття дійсної природи договірних правовідносин також підтверджується тим, що позивач продовжує проживати у квартирі, яка є предметом дарування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що під час укладення спірного договору у позивача було відсутнє волевиявлення щодо відчуження належного їй нерухомого майна шляхом дарування, факт продовження її проживання у квартирі свідчить про те, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому такий договір має бути визнаний недійсним. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved