Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач 25.09.2017 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб без самостійних вимог [PERSON] та [PERSON] та просив: - витребувати у [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] ; - скасувати запис про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , номер запису: 17181345; - скасувати запис про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , номер запису:17181068. В обґрунтування позовних вимог відзначено, що [PERSON] є власником 17/50 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В користування позивача перейшли наступні приміщення: літ. «А»: 1-5 веранда, 1-6 коридор, 1-3 коридор, 1-7 житлова кімната, площею 7,70 кв.м., літ «В»: літня кухня, літ. «Ж» - погреб, літ. «З» - сарай, літ «Д» - вбиральня, 1/3 мостіння, 1/3 огорожи. [PERSON] є співвласницею 22/50 частин житлового будинку. Іншою співвласницею 11/50 частин даного домоволодіння була [PERSON] . [PERSON] після реконструкції своєї частки, виділила її та зареєструвала право приватної власності. У 2012 року [PERSON] померла, її спадкоємці [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину. Співвласники позивач та [PERSON] після виділу частки [PERSON] в окрему одиницю своєчасно не зробили перерахунки своїх часток у житловому будинку та не звернулися до державного реєстратора. Позивач, намагаючись зареєструвати дублікат договору купівлі-продажу від 04.03.1980 року отримав відмову, оскільки право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за іншими власниками. Стало відомо, що власником Ѕ частини будинку є [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] . Вказує, що [PERSON] підробив свідоцтво про право власності на 39/50 частин житлового будинку, в той час як 39/50 частин будинку належали позивачу та [PERSON] та незаконно став власником будинку та в подальшому відчуживши його. Невідомими особами у частині будинку, яка належить позивачу були змінені замки на всіх дверях, сараях, гаражах. Також проводяться геодезичні роботи, що може свідчити про намір відповідача приватизувати земельну ділянку. Частина будинку є власністю позивача, та вибула як він стверджує, з його власності, всупереч його волі. Справа надійшла до провадження судді Свяченої Ю.Б. та ухвалою від 26.09.2017 року провадження у справі було відкрите. На підставі розпорядження керівника апарату суду №238/18 від 23.01.2018 року по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Кравчук Т.С. та ухвалою якої від 21.01.2018 року була прийнята до провадження. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси №3833/18 від 17.05.2018 року, по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого справа надійшла до провадження суддя Бондаря В.Я. Ухвалою суду від 22.05.2018 року справу прийнято до провадження судді Бондаря В.Я. та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 17.07.2018 року. У підготовчому засіданні 17.07.2018 року розгляд справи було відкладено, у зв`язку з відповідним клопотанням представника позивача з метою повторного направлення ухвали про витребування доказів, на 10.10.2018 року. Розгляд справи 10.10.2018 року було відкладено, у зв`язку з задоволення відповідного клопотання представника позивача та третьої особи [PERSON] .В. Наступне підготовче засідання призначено на 26.11.2018 року. В результаті проведених підготовчих дій, протокольною ухвалою 26.11.2018 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 19.02.2019 року. У судовому засіданні 19.02.2019 року розгляд справи було відкладено до 05.04.2019 року. У зв`язку з наданням судді Бондарю В.Я. дня відпочинку 09.04.2019 року, судове засідання не відбулося, розгляд справи відкладено на 07.05.2019 року. З метою повторно повідомлення відповідача, розгляд справи у судовому засіданні 07.05.2019 року було відкладено на 08.07.2019 року. У судове засідання 08.07.2019 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, позовні вимоги підтримала. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.03.1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] купив 17/50 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного будинку, загальною площею 38,4 кв.м. з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м. (а.с.11-12). У договорі відзначено, що [PERSON] належить 17/50 частин будинку на підставі свідоцтва про право особистої власності виданого Районним Житловим Управлінням Київської районної ради депутатів трудящих м. Одеси 8.02.1979 року, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №140 стор. 71 за №354, 11.03.1979 року (свідоцтво а.с.22). Дублікат вищевказаного договору, що має силу оригіналу, зареєстрований в реєстрі за №1-1 посвідчений державним нотаріусом Одеського міського нотаріального архіву Марчишиною С.Г. (а.с.13). Згідно листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №483257,36 від 03.04.2017 року, матеріали інвентаризаційної справи та записи в реєстраційній книзі 2 доп. Стор. 46, р. №14731 станом на 31.12.2012 року право власності на 17/50 частин житлового будинку по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, завіреного третьою Одеською держнотконторою 04.03.1980 року (а.с.17). Інші 22/50 частин житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №481111.36.17 від 01.02.2017 року (а.с.18) та листом від 02.02.2017 року (а.с.23). Рішенням Одеської міської ради №5271-VІ від 27.08.2014 року за підписом міського голови [PERSON] було надано дозвіл громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі , згідно з переліком №1, серед яких наявний у будинок [ADDRESS] , дозвіл наданий [PERSON] (а.с.24). [PERSON] та [PERSON] є однією особою, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , згідно якого [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] та змінила прізвище (а.с.27). З висновку ТОВ «БТІ Експерт-консалтинг» № 06/04 від 04.10.2016 року щодо технічної можливості виділу в натурі частки об`єктів нерухомого майна вбачається, що власником 39/50 частин житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] (а.с.36). Вищевказане свідоцтво про право власності [PERSON] на спірний об`єкт видане 06.09.2011 року за підписом першого заступника міського голови [PERSON] (а.с.37). З інформаційної довідки №69832165 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що приватним власником 1/1 будинку [ADDRESS] є [PERSON] станом на 05.10.2016 року (а.с.38). Згідно договору купівлі-продажу від 27.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1277, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (купив) Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адерсою: [ADDRESS] , загальною площею 27,3 кв.м. (а.с.34-35). З листа Юридичного департаменту Одеської міської ради за №55 вих. від січня 2017 року вбачається, що в архіві юридичного департаменту ОМР будь-які відомості про свідоцтво про право власності від 06.09.2011 року на об`єкт нерухомого майна житловий будинок [ADDRESS] , відсутні (а.с.39). З листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради №291-С-яя.1-21 від 17.02.2017 року вбачається, що розпорядження Приморської районної адміністрації №456 від 24.06.2004 року «Про затвердження акта введення в експлуатацію житлового будинку за адресою: [ADDRESS] не існує (а.с.40). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] .І [PERSON] , Юридичний департамент Одеської міської ради №36381348 від 31.07.2017 року було відмовлено [PERSON] в державній реєстрації права власності, а саме 17/50 частин будинку [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що право власності вже зареєстровано за іншим власником на підставі договору купівлі-продажу (а.с.19). [PERSON] , [PERSON] нотаріально посвідченими заявами від 13.03.2018 року повідомили, що ніколи не надавали згоди на приватизацію земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с144, 145). З інформаційної довідки №98236867 від 23.09.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що власником Ѕ частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] , номер запису про право власності №17181068 (а.с.42 на звороті) та власником Ѕ частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] , номер запису про право власності №17181345 (а.с.42). Згідно листа №2470-11/910 від 22.03.2018 року Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно матеріалам інвентаризаційної справи і записам в реєстраційних книгах станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок право власності по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (22/50) та [PERSON] (15/50), інші 11/50 частин вищевказаної нерухомості право власності на яке зареєстровано за [PERSON] були виділені в самостійний об`єкт нерухомості по [ADDRESS] (а. [ADDRESS] ). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №119719085 від 04.04.2018 року вбачається, що власником 69/100 житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.146). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №119720244 від 04.04.2018 року вбачається, що власником 31/100 житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.147). З довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) КП «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», вбачається, що в спірному будинку зареєстрований [PERSON] (а.с.41), в той час як з домової книги будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] ніколи не був зареєстрований в будинку, а [PERSON] зареєстрований з 04.03.1980 року (а.с.151). Також згідно листа КП «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» №2648 від 16.11.2018 року вбачається, що Довідка Ф-1 за №270 від 13.10.2016 року на [PERSON] підтверджуюча його постійне місце проживання виробничою дільницею №9 не видавалася (а.с.188). Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCUv. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, віл 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13,15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Перевіривши Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що на разі власником Ѕ частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Частина будинку вибула з власності [PERSON] поза його волею, не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002-8/5447-2010 та від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15. Враховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь [PERSON] як власника будинку. Крім того, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині скасування запису про реєстрацію права власності на частину будинку за [PERSON] виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до абз. 5 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір полягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Оскільки, вимога про скасування запису є похідною від спору про витребування спірного майна, а відтак у зв`язку з задоволенням позову про витребування майна, вимоги щодо скасування запису про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за відповідачем, підлягають задоволенню. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1920 грн., що підтверджується квитанцією від 25.09.2017 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то і судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved