Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.08.2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, вказавши в обґрунтування своїх позовних вимог, що з відповідачем по справі вступив в юридичний шлюб 14.12.2004 року, який було зареєстровано Ясинуватським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 241. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Протягом тривалого часу їх шлюбу сторони не знаходять спільної мови з підстави різних поглядів на життя, на виховання дітей та ведення господарства. Досить різні погляди щодо впорядкування спільного сімейного життя та стосунків між подружньою парою призводить до частих конфліктів та суперечок. Шлюбні відносини та ведення загального господарства припинилися з осені 2015 року. Подальше спільне проживання і збереження родини вважає неможливим. Під час перебування в шлюбі сторонами була придбана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (відповідно п. 3 договору за квартиру було сплачено 13\~888,00 грн.). Згідно договору купівлі-продажу від 16.06.2005 року (договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2155, номер правочину 660198), право власності було оформлено на [PERSON]. Відповідно до ст.. 60 СК України, майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вимоги позивача підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився по невідомій суду причині, про день слухання справи повідомлена належним чином, тому, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд встановив, що сторони по справі вступили в юридичний шлюб 14.12.2004 року (а.с.12). Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.13,15). Шлюбні відносини та ведення загального господарства припинилися з осені 2015 року. Подальше спільне проживання і збереження родини вважає неможливим. Під час перебування в шлюбі сторонами була придбана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (відповідно п. 3 договору за квартиру було сплачено 13\~888,00 грн.). Згідно договору купівлі-продажу від 16.06.2005 року (договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2155, номер правочину 660198), право власності було оформлено на [PERSON] (а.с.21). Відповідно до ст.. 60 СК України, майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно до ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інакше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що передбачено ст. 55 СК України. Відповідно до ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушення до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки встановлені законом. Сімя розпалась остаточно, примирення між сторонами неможливо, таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved