Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 листопада 2014 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В своєму позові вказала, що шлюб із [PERSON] вона уклала 16 лютого 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнівського районного управління юстиції у Рівненській області. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів, шлюб носить формальний характер. Сторони проживають окремо. Через відмову відповідача на розірвання шлюбу в органі РАЦС просила свій позов задовольнити та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». В судове засідання позивач не з'явилась, але попередньо надала до суду письмову заяву від 29 грудня 2014 року (вхідн.№2/15 від 05 січня 2015 року) в якій підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать його розписки в отриманні судових повісток, що є в справі (поштові повідомлення №00513317 від 20.12.2014 року та №00533997 від 03.03.2015 року). В судові засідання відповідач викликався шляхом направлення судових повісток за його зареєстрованим місцем проживання, встановленим відповідно до довідки Кодимського РС ГУ ДМС України в Одеській області №30/1743 від 28 листопада 2014 року. Про причини неприбуття відповідач суд не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд без його участі не надав, тому суд, вважаючи його належними чином повідомленим, визнає причину його неявку неповажною і відповідно до ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. Суд, дослідивши позов позивача, а також письмові докази, що є у справі, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 16 лютого 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнівського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №13, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 16 лютого 2013 року вказаним відділом ДРАЦС. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні та носять формальний характер. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно із ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved