Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач 14.08.2015 року звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своєму позові позивач зазначив, що 10.02.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського обслуговування № ВL_ЖГ00012266, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 20000 грн. строком до 10.02.2014 року зі сплатою 20 % річних за користування кредитними коштами. Посилаючись на порушення відповідачем умов вищевказаного кредитного договору, на не виконання ним своїх зобовязань щодо погашення кредиту, внаслідок чого виникла загальна заборгованість за кредитним договором, яка, станом на 06.08.2015 року, за розрахунками банку, склала 85440,49 гривень, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» існуючу заборгованість по кредитному договору в розмірі 85440,49 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява, в якій він підтримує заявлені позовні вимоги і просить провести розгляд справи у його відсутність. Відповідач, вкотре, а саме 12 січня 2016 року, як і в попередні судові засідання, які були призначені на 08.10.2015 року, на 23.10.2015 року, на10.11.2015 року, на 17.12.2015 року, не з`явився за судовим викликом, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчать долучені до справи зворотні поштові картки та оголошення в газеті. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. Від відповідача на адресу суду не надійшла заява про розгляд справи у його відсутність чи про відкладення розгляду справи. Відповідно до ст.. 74 ч.5, ч.9 ст. 74 ЦПК України, відповідач вважається таким, який належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи. Неявка відповідача до суду визнана без поважних причин. Справа розглянута у відсутність відповідача, у відповідності до вимог ст..ст.169 ч.4, 226 ЦПК України, на підставі наявності в матеріалах справи достатніх даних про права та взаємовідносини сторін, в порядку заочного розгляду справи, так як позивач наполягає на такому порядку розгляду справи. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем і позивачем 10.02.2011 року було укладено договір банківського обслуговування № ВL_ЖГ00012266, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 20000 грн. строком до 10.02.2014 року зі сплатою 20 % річних за користування кредитними коштами. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості повинно було здійснюватися відповідачем щомісячними ануїтетними платежами, передбаченими Графіком, і, які складалися із строкової частини кредиту та строкових процентів. Відповідач, отримавши 10.02.2011 року кредит, в порушення п.п. 2.4.1, 2.4.2, 2.5.1, 2.5.2, 3.3.2 умов вищевказаного кредитного договору, не виконував своїх зобовязань щодо погашення кредиту та відсотків по ньому, внаслідок чого у нього перед кредитором виникла загальна заборгованість за кредитним договором, яка станом на 06.08.2015 року, за розрахунками банку, склала 85440,49 гривень, в тому числі: 9700,62 грн. заборгованості за кредитом, 5260,58 грн. заборгованості за відсотками, 4500,00 грн. заборгованості по сплаті комісій за управління кредитом, 65979,29 грн. - сплати штрафних санкцій. Так, згідно вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Зважаючи на те, що відповідач порушив п.п. 2.4.1, 2.4.2, 2.5.1, 2.5.2, 3.3.2 умов кредитного договору, односторонньо не виконує належним чином своїх зобовязань по цьому кредитному договору, порушує вимоги ст.ст.526, 530, 1054 ЦК України, тому, у відповідності до умов цього кредитного договору, згідно до вимог ст.ст.610-612,1050 ч.2 ЦК України, суд вважає, що з вини відповідача, у нього перед банком дійсно виникла заборгованість по цьому кредитному договору, яку відповідач повинен відшкодувати позивачу, але не в тому розмірі, як заявляє в позові позивач. Суд, приймаючи до уваги рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року по справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», враховуючи фактичні обставини справи, вимоги розумності, справедливості, пропорційності та добросовісності, на засадах яких ґрунтуються зобовязання, на підставі ст.551 ЦК України, приходить до висновку, що розмір, нарахованих банком штрафних санкцій, в розмірі 65979,29 грн., являється непомірним тягарем, який не відповідає вимогам принципів розумності та справедливості, спотворює дійсне правове призначення неустойки і порушує права відповідача, як споживача банківських послуг, а тому цей розмір штрафних санкцій, які являються мірою цивільно-правової відповідальності відповідача за невиконання ним взятого на себе грошового зобовязання, на думку суду, повинен бути зменшений до розміру існуючої заборгованості по кредиту, тобто до 9700,62 грн., так як розмір нарахованих банком штрафу і пені, значно перевищує розмір збитків. За таких обставин, з відповідача на користь банку за порушення та невиконання зобовязань по вищезазначеному кредитному договору слід стягнути: 9700,62 грн. заборгованості за кредитом, 5260,58 грн. заборгованості за відсотками, 4500,00 грн. заборгованості по сплаті комісій за управління кредитом, 9700,62 грн. - сплати штрафних санкцій, а всього стягнути заборгованість в розмірі 29161,82 грн. Так як позивач був звільнений від сплати судового збору, згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 291,61 грн.

Outcome: partial