Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 листопада 2016 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини за її місцем реєстрації, стягнення на її користь аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття та стягнення судових витрат. В обґрунтування позову вказувала, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2013 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], який проживає з нею. Шлюбні відносини та спільне життя із відповідачем не склалися, їх сімя повністю припинила своє існування, оскільки невдовзі після одруження й народження дитини в їх сімї почалися з найменших дрібниць сварки, взаємні образи, виявилося, що вони мають зовсім протилежні погляди на сімейне життя, є різними людьми. Вони втратили почуття любові й поваги один до одного, зявилася відчуженість у стосунках. Відповідач почав витрачати кошти з сімейного бюджету на азартні ігри, не приходив додому, вчиняв сварки, почав застосовувати до неї фізичну силу. Були випадки нанесення їй тілесних ушкоджень, але вона не зверталася до міліції, сподіваючись, що це тимчасові труднощі, що чоловік одумається, намагалася зберегти сімю. У них неодноразово відбувалися розмови з приводу поведінки чоловіка, але на її прохання та зауваження він не реагував. Прояви неповаги відповідача до неї та їх малолітньої дитини стало звичним явищем. Її сподівання виявилися марними і цього не сталося, їх сімя фактично розпалася. З вини чоловіка сумісне життя з ним, збереження сімї і належне виховання дитини стали неможливими. На даний час вони проживають окремо один від одного, шлюбні та сімейні відносини не підтримують, спільне господарство та спільний бюджет не ведуть. Вважає, що збереження шлюбу, поновлення та подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Відповідач не бере участі у належному вихованні та всебічному розвитку сина, не надає коштів на утримання їх дитини, не забезпечує її матеріально. Дитині не виповнилося й трьох років, а вона постійно хворіє й потребує додаткового догляду та матеріальних витрат. Їх син повністю знаходиться на її утриманні та утриманні бабусь, які виїхали за кордон на заробітки, щоб надавати їм матеріальну допомогу. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Матеріальної підтримки батька дитина позбавлена повністю. Сплачувати аліменти на утримання сина відповідач відмовляється, хоч працює зварювальником в ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод», має постійний дохід, але свою заробітну плату витрачає на себе та азартні ігри. Інших дітей він не має, стягнень за виконавчими документами не проводиться. Син проживає за її зареєстрованим місцем проживання, а тому вважає, що тільки проживання сина з нею є запорукою виховання нормальної фізично і психічно здорової дитини, а після побачень з батьком син стає неврівноваженим, отримує психологічний стрес. Тому вона просить розірвати шлюб, місце проживання дитини визначити з нею, стягнути з відповідача аліменти на її користь примусово за рішенням суду та судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, в їх обґрунтування пояснила так, як викладено вище в описовій частині рішення, просила не призначати строк для примирення, так як повністю втратила почуття поваги та любові до чоловіка, відновити шлюбні стосунки між ними не можливо. Збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, згідно поштової довідки останній відсутній за адресою його місця реєстрації, а відтак в силу ч.5 ст.74 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а.с. 27,29). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази справи, суд прийшов до висновку, що позов є законний, обґрунтований доказами, а тому підлягає задоволенню. Установлено, що сторони перебувають у шлюбі з 27 липня 2013 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.10), який проживає з матірю та знаходиться на її утриманні (а.с.11). Позивач втратила почуття любові та поваги до чоловіка через його неправильну поведінку в сім'ї, а тому бажання та наміри відновити сімейні стосунки у сторін відсутні. Вони припинили сімейні стосунки, проживають окремо за різними адресами, спільного господарства не ведуть, подружнього життя не підтримують. Позивач наполягала на розлученні та просила суд не призначати строку для примирення. Шлюб розпався з вини обох сторін. Згідно статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Цих вимог сторони не дотрималися, що призвело до руйнування сім'ї. За таких обставин суд з підстав статей 110-112 Сімейного кодексу України постановляє рішення про розірвання шлюбу між сторонами, місце проживання дитини визначає з матір'ю. Відповідач, як батько дитини, вчасно, регулярно і в достатньому розмірі добровільно матеріального утримання на дитину не надає, хоч повинен надавати таке утримання. Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч.1,2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За таких обставин суд постановляє рішення про стягнення аліментів у визначеному позивачем розмірі, який є реальним, відповідає принципам розумності і справедливості та відповідає вимогам Закону, на підставі статті 88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в розмірі 640 гривень в дохід держави по вимозі щодо стягнення аліментів. Відповідно до ч.1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції позивач [PERSON] сплатила судовий збір по вимозі про розірвання шлюбу в сумі 551 гривень 20 копійок (а.с.1), тому суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати в сумі 551 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved