Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивач 30.09.2019 року звернулася до суду позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини. Вона з 26.04.1986 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають повнолітнього сина - [PERSON] . 05.10.2016 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду шлюб між ними розірваний. У період шлюбу ними було придбано: - на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1990 року домоволодіння за адресою : [ADDRESS] на праві особистої власності зареєстровано за [PERSON] та розташоване на земельній ділянці , площею 0, 10 га, переданій у приватну власність відповідачу на підставі рішення Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району від 04.06.1993 року. Вартість домоволодіння 148 298 грн 67 коп.; - 19.08.1999 року автомобіль АЗЛК - 21412 , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 1990 року випуску, зареєстровану за [PERSON] , вартістю 16 500 грн 00 коп. ; - 26.11.2003 року причіп ПЛ - 01, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер ( VIN ) [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] . Вартість причіпа - 10 697 грн 00 коп. - 27.06.2010року мотокультиватор ZUBR 3 WG 1200 , вартістю 3000 грн.; - 26.08.2013 року металопрокат для будівництва теплиці , придбаного згідно товарного чеку ФОП [PERSON] на суму 12 200 грн. 00 коп. Так, загальна вартість спільно нажитого майна складає 190 695 грн. 67 коп. На даний момент вона проживає в спірному домоволодінні, відповідач лише користується цим майном, автомобіль з причіпом та мотокультіватором знаходяться у повному володінні відповідача, теплиця встановлена на підвір`ї матері відповідача та знаходиться також в користуванні відповідача. Зазначає, що вищезазначене майно є їх із відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки придбано в період зареєстрованого шлюбу, але вирішити спір мирним шляхом не є можливим, тому, відповідно до норм законодавства , підлягає поділу , при цьому частки майна дружина та чоловіка є рівними. Просить суд провести поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши та визнати за кожним право особистої власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою : [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку А, літньої кухні Б, підвалу В, вбиральні Г, сараю Д, спорудження 1-3, капітального гаражу 4, 0 Х 6, 0 та розташоване на земельній ділянці, площею 0, 10 га на загальну суму 74 149 грн. 34 коп. кожному. [PERSON] виділити та визнати за ним право особистої власності на суму 42 397 грн. 00 грн, а саме на : - автомобіль АЗЛК - 21412 , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 1990 року випуску,ідентифікаційний номер ( VIN ) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , вартістю 16 500 грн., - причіп ПЛ - 01, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер ( VIN ) [NUMBER] , вартістю 10 697 грн 00 коп., - мотокультиватор ZUBR 3 WG 1200 , вартістю 3000 грн., - металопрокат для будівництва теплиці вартістю 12 200 грн. 00 коп. Ухвалою про відкриття провадження від 29.10.2019 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 25.11.2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклав свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Так, відповідач зазначає, що проти позовних вимог заперечує частково враховуючи викладене. Ними, в період шлюбу, дійсно придбаний житловий будинок ( саме житловий будинок , а не домоволодіння, оскільки складається з одного житлового будинку), за адресою: [ADDRESS] , автомобіль АЗЛК - 21412, причіп ПЛ - 01, 2003 року випуску, мотокультиватор ZUBR 3 WG 1200. Вищезазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності. Проте, не вважає, що об`єктом права спільної сумісної власності є металопрокат на суму 12 200 грн. 00 коп., оскільки ними у період шлюбу ніякого металопрокату придбано не було, ніяких теплиць в 2013 році ними побудовано не було. Він уперше побачив чек на суму 12 200 грн., при тому, цей чек містить дописи іншою рукою . Щодо викладених позивачкою позовних вимог зазначає, що не заперечує проти виділу та визнання за позивачкою Ѕ частини житлового будинку в [ADDRESS] . Щодо поділу рухомого майна зазначає, що має бажання поділити його в натурі, оскільки не має можливості сплачувати позивачці грошову компенсацію з тих підстав, що розмір його пенсії є замалим , в розмірі 2 675 грн. 66 коп., крім того, на його утриманні перебуває його мати - [PERSON] . Просить провести поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши та визнати за кожним право особистої власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою : [ADDRESS] , виділити та визнати за ним право особистої власності на автомобіль АЗЛК - 21412, [PERSON] за спільного майна подружжя виділити та визнати за нею причіп ПЛ - 01, 2003 року випуску, мотокультиватор ZUBR 3 WG 1200. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані документи, з?ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.04.1986 року, який був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 05.10.2016 року (а.с. 5, 7). Рішення набуло законної сили 16.10.2016 року, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені у ньому обставини повторному доведенню не підлягають. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно,набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства,догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Судом встановлено, що згідно довідки від 15.02.1990 року, домоволодіння за адресою : [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2990 року за [PERSON] (а.с. 8). При проведенні технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна складений технічний паспорт на житловий будинок на ім`я [PERSON] (а.с. 9 -11). Згідно виписки з рішення від 04.06.1993 року земельна ділянка для обслуговування житлового будинку розміром 0, 10 га передана [PERSON] (а.с. 14). Як вбачається зі звіту про оцінку майна № 17-190711-001 вартість житлового будинку складає 148 298 грн. 67 коп. (а.с. 15-18). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля АЗЛК - 21412 , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 1990 року випуску,ідентифікаційний номер ( VIN ) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автомобіль зареєстровано за власником - [PERSON] (а.с. 19). Як вбачається зі звіту про оцінку автомобіля № 865 його вартість складає 16 500 грн. (а.с. 20-21). Причіп ПЛ - 01, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер ( VIN ) [NUMBER] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить [PERSON] (а.с. 22). Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 868, вартість причіпу складає 10 697 грн 00 коп. (а.с. 23-25). Матеріали справи містять інструкцію з експлуатації мотокультиватора ZUBR 3 WG 1200 із зазначенням ціни продажу - 3000 грн (а.с. 26). Сторонами не заперечується ціна та те, що мотокультиватор є об`єктом права спільної сумісної власності. Таким чином, судом встановлено, що домоволодіння за адресою : [ADDRESS] , автомобіль АЗЛК - 21412 , державний реєстраційний номер [NUMBER] , 1990 року випуску, причіп ПЛ - 01, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , мотокультиватор [NUMBER] 1200 , щодо вартості вказаного майна сторонами заперечень не надано, придбано сторонами в період шлюбу, за спільні кошти, тому, вищезазначені об`єкти є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, і кожен з подружжя має право власності на Ѕ його частку. Позивачем заявлено вимогу про визнання спільною сумісною власністю - металопрокат для будівництва теплиці вартістю 12 200 грн. 00 коп., а також виділити та визнати за відповідачем вищезазначене майно, посилаючись на те, що теплиця, для якої біло придбано металопрокат, розташована у будинку матері відповідача та перебуває у користуванні відповідача. На підтвердження придбання металопрокату на суму 12 200 грн. надано товарний чек № 022. Товарний чек № 022 року щодо придбання металопрокату для будівництва теплиці вартістю 12 200 грн. 00 коп, суд не бере до уваги, оскільки з цього чеку не можливо встановити, ким саме було придбано вказаний товар та хто здійснював оплату придбаного товару. До того ж , позивачем не доведено тієї обставини, яка б свідчила про будівництво теплиці з цього металопрокату, та місцезнаходження теплиці, в разі її будівництва. Зазначені обставини щодо знаходження теплиці на подвір`ї матері відповідача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Отже, позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Позивач звернулася з вимогами про виділення спірного майна відповідачу та стягнення на її користь на підставі ст.ст.183, 364 ЦК України компенсації вартості її частки у спільному сумісному майні на загальну суму 21 198 грн. 50 коп. , з якої 16 500 грн.00 коп. / 2 вартість частки у спірному автомобілі, 10 697 грн 00 коп . /2 грн. - вартість причіпу, 3000 /2 - вартість мотокультіватора, 12 200 грн 00 коп /2 - вартість металопрокату. Суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсації належної їй 1/2 частки у праві власності вищевказаного майна підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. В силу положень статей 21,24,41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 13.01.2016 року, справа № 6-2925цс15). Як зазначає позивач та не спростовує відповідач, після припинення шлюбних відносин у відповідача в користуванні перебуває спірний автомобіль, що підтверджує в своєму відзиві відповідач, причіп та мотокультиватор. Вказані речі є неподільними, позивач має право на 1/2 частку вказаних речей. Також судом встановлено, що виділ належної позивачу 1/2 частки майна в натурі є неможливим, оскільки вказані речі є неподільними, вказаним майном користується відповідач [PERSON] , при цьому відповідачем не сплачується позивачу матеріальна компенсація за володіння та користування вищевказаним спірним майном. Враховуючи, що сторони проживають за різними адресами, що призведе до неможливості спільного користування вищевказаним майном, враховуючи неприязнені відносини, які склалися між сторонами після припинення шлюбних відносин, а, також , враховуючи, що вищевказані речі, що визнані спільним майном сторін, є неподільними, виходячи з принципів справедливості та розумності, а також судового захисту цивільного права, суд приходить до висновку про можливість виділення спірного майна відповідачу, визнавши за ним право власності на вказане майно, та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості належної їй 1/2 частки майна в сумі 16 500 грн. 00 коп. /2= 8 250 грн. 00 коп. - автомобіль, 10 697 грн. 00 коп. /2 = 5 348 грн 50 коп.- причіп, 3000/2=1500 - мотокультиватор, а всього вартість компенсації становить - 15 098 грн. 50 коп. Суд вважає, що відповідач спроможний виплатити позивачу вказану суму компенсації і це не становитиме для нього надмірний тягар, оскільки відповідач має стабільний дохід (пенсію) (а.с. 47). Відповідачем надана довідка, посвідчена секретарем Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району, згідно якої відповідач фактично мешкає по [ADDRESS] та здійснює догляд за матір`ю [PERSON] , але, доказів в підтвердження надання матеріальної допомоги непрацездатній матері відповідачем не надано, не надано також і доказів на підтвердження того, що він є єдиною особою, яка здійснює догляд за матір`ю та не надано доказів на підтвердження отриманих доходів матері, оскільки їй також надано право на пенсійне забезпечення. Доказів, які б підтверджували, що дохід у вигляді пенсії є єдиним доходом відповідача, також суду не надано, як не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неспроможності виплатити позивачу компенсацію, тому, суд відхиляє доводи відповідача в цій частині. Крім того, суд, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та відносини між сторонами, вважає, що залишення спірного майна у спільному користуванні сторін не вирішить спору по суті між сторонами та не буде ефективним способом захисту порушених прав, тому приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в даній частині в сумі 15 098 грн. 50 коп. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції № 22 про сплату судового збору, розмір судових витрат, сплачених позивачем, складає 953 грн. 48 коп., а тому , з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 15 098 грн. 50 коп. *100% : 21 198 грн. 50 коп. ціни позову), тобто 77, 22 % від суми сплаченого судового збору, що складає 736 грн. 28 коп. (77, 22% * 953 грн 48 коп.:100%). Згідно матеріалів справи, позивачем відповідно до квитанції № 865 за оцінку автомобіля сплачено 400 грн. 00 коп. та відповідно до квитанції № 868 сплачено за оцінку причепа 400 грн. 00 коп. (а.с. 30, 31). Інших доказів, що підтверджують сплату витрат на оцінку майна судом не встановлено. З відповідача на підставі положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати на оплату експертизи в сумі ( 800 грн. 00 коп. Х 77, 22 %)/100 % = 617 грн. 76 коп. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв`язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. До складу витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні правові висновки були зроблені у постанові Верховного Суду №826/1216/16 від 27 червня 2018 року. На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем було надано лише договір про надання правової допомоги № 41(а.с. 28-29). Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить із того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договором про надання правової допомоги.

Outcome: partial