Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 08 квітня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб із [PERSON] вона уклала 14 листопада 2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися через його негативне ставлення та безвідповідальність до сім»ї. Відповідач створив нову сім»ю та проживає з нею. Шлюбні відносини між ними припиненні з жовтня 2015 року, а тому просила шлюб розірвати та неповнолітню доньку та неповнолітнього сина залишити проживати із нею. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та, посилаючись на викладені в позові обставини, наполягла на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду письмову заяву від 08 квітня 2016 року про визнання позовних вимог позивача. В цій же заяві просив розглянути справу без нього. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 14 листопада 2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №70, що, крім пояснень позивача, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 14 листопада 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідач надав до суду письмову заяву від 08 квітня 2016 року, в якій визнав позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1 та 4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши про це відповідну заяву. У разі визнання відповідачем позову, яке (визнання) має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі (п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» та п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Судом на підставі пояснень позивача, викладених у позовній заяві та наданих нею в судовому засіданні, встановлено, що відносини між подружжям не склалися, наразі сторони не спілкуються та не підтримують між собою ніяких відносин. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Відповідач створив нову сім»ю та тривалий час проживає окремо від позивача та дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, позаяк відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно із ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно місця проживання неповнолітніх дітей суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що неповнолітні діти будуть проживати з позивачем, що не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дітей, оскільки відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved