Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач 13.02.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що 09.09.2010 року шляхом підписання заяви та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, [PERSON] фактично уклав договір з ПАТ КБ «Приватбанк» на отримання кредиту. На умовах даного договору відповідач отримав кредит у розмірі 9000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці з обовязком щомісячної оплати відсотків річних у розмірі 3 % на суму залишку заборгованості та сплати щомісячного платежу у розмірі 7 % від суми боргу. Відповідач зобовязання за договором належним чином не виконала. Станом на 31.05.2015 року, відповідач має заборгованість у загальній сумі 24768,76 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати. Представник позивача за довіреністю (а.с.47) [PERSON] у судове засідання не зявився. У заяві (а.с.52) зазначив, що справу просить розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач до суду не зявився. Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що [PERSON] дійсно після укладення угоди з банком отримав платіжну картку № 3577 2129 1622 0166 з кредитним лімітом у 9000 грн. Однак, з моменту отримання картки відповідач її жодного разу не використовував, грошових коштів з рахунку не знімав. Після отримання у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» довідки про рух коштів по рахункам відповідач зясував, що грошові кошти були зняті з інших карток, з іншими номерами, які відповідачу взагалі не видавалися. Вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, представник відповідача, посилаючись на те, що термін дії картки сплив у 2014 році, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову також з цих підстав. Дослідивши подані сторонами документи, заслухавши думку представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив наступне. 09.09.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений кредитний договір шляхом приєднання [PERSON] до Умов та правил надання банківських послуг, згідно з яким банк надав клієнту кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитній картці. Відповідач, в свою чергу, зобовязалася сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 3 відсотків річних (а.с. 9, 10, 11-50). Відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобовязання за договором виконав не у повному обсязі. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг [PERSON] станом на 08.11.2016 року склав: за тілом кредиту 7327,66 грн., нарахованими відсотками 3301,62 грн., нарахованої пені 12483,82 грн., за штрафами 1655,66 грн. (500 грн. фіксована частина, 1155,66 грн. відсоткова складова), всього 24768,76 грн. При цьому аналогічна сума заборгованості зазначена позивачем у резолютивній (прохальній) частині позовної заяви. Вказане, на думку суду, свідчить про технічну помилку позивача у тексті позову, де зазначено що вказана сума заборгованості розрахована станом на 31.05.2015 року. Вірною датою розрахунку є 08.11.2016 року. Згідно з положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобовязанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання, згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди. За приписами ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Кредитним договором між банком та позичальником чітко визначені умови відповідальності за повне або часткове невиконання сторонами умов договору. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Заперечуючи проти позову, представник відповідача надав суду довідку ПАТ КБ «Приватбанк» від 07.09.2016 року, яка містить «виписку по картці/рахунку № 5577212916220166 і додатковим рахункам договору» на імя [PERSON]. У вказаному витягу описаний рух по рахункам відповідача за період з 01.01.2010 року по 07.09.2016 року. При зворотному хронологічному порядку транзакцій та дій по рахункам відповідача [PERSON] у графі «Картка» зазначені різні номери, зокрема: 5577212916220166, 5168742351513175, 5168742329503076, 4149437839278130, 5211537332572697. Однак, біля кожного номеру картки зазначений однаковий (єдиний) номер «угоди» SAMDN50OTC003735778, що свідчить про єдиний грошовий рахунок виданих відповідачеві банківських пластикових або «віртуальних» (без видачі пластикової карти) карток. Про цей факт свідчить також взаємозалежність балансу карток з проведеними транзакціями. Так, 31.10.2014 року після списання відсотків за використання кредитного ліміту у сумі 210,18 грн. по картці № 5577212916220166 на рахунку цієї картки значиться баланс мінус 8000,19 грн. При цьому, 25.11.2014 року [PERSON] було здійснення поповнення картки № 5168742329503076 на суму 400 грн. і баланс рахунку став дорівнювати 7600,19 грн. Всі наступні транзакції по різним карткам змінювали баланс інших рахунків у чіткій відповідності до сум транзакції. Вказане свідчить про єдиний рахунок і баланс вказаних у довідці платіжних карток. Крім того, транзакції у довідці, що надана представником відповідача відповідає зазначеним діям у довідці-розрахунку, що була надана позивачем на підтвердження позовних вимог. Так, перша видача готівки по рахунку була здійснена 16.11.2012 року у сумі 500 грн. (з урахуванням комісії 525 грн.). Дана транзакція відображена у розрахунку заборгованості (а.с.5) та у витягу від 07.09.2016 року по картці № 5211537332572697. Надалі всі транзакції по карткам у витягу відповідають транзакціям у розрахунку боргу [PERSON] Отже, з урахуванням викладеного, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит. Оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що відповідач скористався кредитними коштами у розмірах зазначених позивачем у розрахунку суми боргу. Посилання представника відповідача щодо того, що [PERSON] кредитними коштами не користувався та їх не отримував, спростовується письмовими доказами по справі, довідкою з витягом по картковим рахункам відповідача та розрахунком заборгованості. Проте, свої зобовязання [PERSON] за договором виконав не у повному обсязі. Загальна сума боргу відповідача станом на 08.11.2016 року складає 24768,76 грн., з яких - 7327,66 грн. тіло кредиту; - 3301,62 грн. нарахованих процентів за користування кредитом ; - 12483,82 грн. пені; - 500 грн. штрафу (фіксована складова); - 1155,66 грн. штрафу (процентна складова). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплавом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як зазначено у виписці по картці та у розрахунку суми боргу 23.03.2016 року відповідачем було здійснено поповнення готівкою картки на суму 600 грн. Вказане свідчить про визнання відповідачем боргу та з 23.03.2016 року перебіг строку позовної давності був перерваний, що унеможливлює застосування інституту ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмову у задоволенні позову. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що відповідач грубо порушив умови договору, тому з останнього на користь банку слід стягнути заборгованість у визначеному розмірі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню також сплачена сума судового збору у розмірі 1600 грн.

Outcome: approved