Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати його добросовісним набувачем нежитлової будівлі літ. «2Б-6» зі всіма обєктами, функціонально повязаними з цим нерухомим майном, цегляну, загальною площею 6180,9 кв.м, що розташована за адресою Харківська область, м.Харків, вул.Академіка Павлова, буд.120, а також зобовязати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні ПАТ «ВіЕйБі Банк» вказаним нерухомим майном. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та НТПП «Дінас» 12.06.2007р., 13.08.2008р. та 30.01.2009р. в забезпечення кредитних договорів були укладені договори іпотеки, предметом яких була вказана нежитлова будівля. У звязку із виникненням заборгованості за кредитними договорами позивач 23.05.2014р. на підставі ст.ст.35, 37 Закону України «Про іпотеку» звернув стягнення на предмет іпотеки і взяв його на баланс. В свою чергу, право власності НТПП «Дінас» на вказану нежитлову будівлю виникло на підставі рішення Господарського суду Харківської області у справі №11/177-07 від 15.01.2008р., яким за НТПП «Дінас» визнано право власності на спірну нежитлову будівлю. За апеляційною скаргою [PERSON]С, [PERSON], [PERSON], [PERSON] постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016р. рішення Господарського суду Харківської області у справі №11/177-07 від 15.01.2008р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову НТПП «Дінас» відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016р. залишено без змін. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22.09.2016р. у справі №643/8914/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнано незаконним володіння ПАТ «ВіЕйБі Банк» нежитловою будівлею літ. «2Б-6» по вул.Академіка Павлова, 120 в м.Харкові, витребувано вказане нерухоме майно з володіння ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь позивачів у вказаній справі, скасовано рішення державних реєстраторів, на підставі яких було зареєстровано право власності за НТПП «Дінас» та ПАТ «ВіЕйБі Банк». Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.07.2017р. зазначене рішення було скасовано та у задоволенні позову відмовлено. Позивач просить визнати його добросовісним набувачем спірного нерухомого майна посилаючись на те, що про права третіх осіб на це майно він не знав і не міг знати, всі документи, які підтверджують право власності, на момент укладення договорів іпотеки були надані НТПП «Дінас» і перевірені позивачем та нотаріусом. Посилаючись на те, що неодноразові звернення до суду [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] створюють перешкоди у користуванні нерухомим майном, позивач просить суд зобовязати цих осіб не чинити перешкод у користуванні вказаним майном. Представник позивача ПАТ «ВіЕйБі Банк» - [PERSON] в судовому засіданні 24.04.2018року позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених вище. В наступне судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача НТПП «Дінас» [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, подав відзив на позов в якому просить у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що рішення Господарського суду Харківської області від 15.01.2008р., яким за НТПП «Дінас» визнано право власності на спірну нежитлову будівлю, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову НТПП «Дінас» відмовлено. Таким чином, у НТПП «Дінас» не виникло право власності на нерухоме майно яке було передано в іпотеку, відповідно, і не могли бути вчинені такі дії. Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні у майбутньому, то вказана вимога є абстрактною та не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів судом. Представник третьої особи Національного банку України [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, подав письмові пояснення, в яких просить позов задовольнити з тих підстав, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» має статус добросовісного набувача на нерухоме майно. Крім того зазначив, що між Національним банком України та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладений кредитний договір (договір рефінансування) №43 від 13.10.2014р., та з метою забезпечення цього договору рефінансування укладено іпотечний договір від 13.10.2014р., посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] за р.№1327, предметом якого є нежитлова будівля літ. «2Б-6» по вул.Академіка Павлова, 120 в м.Харкові. Відповідачі: Харківська міська рада, [PERSON]С, [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи слухання були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не зявився, подав до суду письмові пояснення в яких просить задовольнити позов з тих підстав, що на момент укладення іпотечних договорів НТПП «Дінас» мало зареєстроване право власності на майно, що підтверджувалось правовстановлюючим документом. У позивача ПАТ «ВіЕйБі Банк» на час укладення вказаних договорів були відсутні підстави для сумнівів у дійсності та правомірності прав власності НТПП «Дінас» на предмет забезпечення. Тому, ПАТ «ВіЕйБі Банк» не знав, не міг знати та не мав змоги перебачити про наявність перешкод до вчинення вказаних правочинів, а тому позивач є добросовісним набувачем нежитлового приміщення. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. 15 червня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та Науково-технічним приватним підприємством «Дінас» укладено кредитний договір № 124. В забезпечення виконання цього договору між ними 12 червня 2007 року укладено договір іпотеки з подальшими змінами та доповненнями від 11 вересня 2008 року, відповідно до умов якого Науково-технічне приватне підприємство «Дінас» передав ПАТ «ВіЕйБі Банк» в іпотеку нежитлову будівлю літ. «2Б-6» зі всіма обєктами, функціонально повязаними з цим нерухомим майном, цегляну, загальною площею 6180,9 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, № 120 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 15 січня 2008 року у справі № 11/177-07. 30 липня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дінас-Сервіс» укладено кредитний договір № 329 із подальшими змінами та доповненнями, відповідно до якого товариству надано грошові кошти у сумі 1200000,00 доларів США зі строком користування до 27 грудня 2013 року та в забезпечення виконання цього договору між банком та Науково-технічним приватним підприємством «Дінас» 13 серпня 2008 року укладено договір іпотеки з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до якого підприємство передав банку спірну нежитлову будівлю, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 15 січня 2008 року у справі № 11/177-07. У звязку із виникненням заборгованості за зазначеними кредитними договорами рішенням Вищого Кредитного комітету ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 23 травня 2014 року щодо погашення заборгованості за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначене майно взято на баланс ПАТ «ВіЕйБі Банк». 13 жовтня 2014 між Національним банком України та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладений кредитний договір (договір рефінансування) №43 та з метою забезпечення цього договору рефінансування укладено іпотечний договір від 13.10.2014р. посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] за р.№1327, предметом якого є спірна нежитлова будівля. Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.11.2015року, в рахунок погашення заборгованості в сумі 19538196 ,18грн. за кредитним договором №1858/08 від 03.09.2008року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], звернуто стягнення на предмет іпотеки нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м.Харків, вул. Академіка Павлова, 120, шляхом визнання права власності за «ВіЕйБі Банк». Рішенням господарського суду Харківської області від 15.01.2008року у справі №11/177-07 позов задоволено, визнано право власності на нежитлову будівлю літ. «2Б-6» загальною площею 6180,90кв.м, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 120 за Науково-технічним приватним підприємством «Дінас». Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 рішення Господарського суду Харківської області у справі №11/177-07 від 15.01.2008р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову НТПП «Дінас» відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 у справі №11/177-07 залишено без змін. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22.09.2016 у справі №643/8914/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, позов задоволено, а саме: визнано незаконним володіння ПАТ «ВіЕйБі Банк» нежитловою будівлею літ. «2Б-6», загальною площею 6180,9 кв.м., що розташована за адресою: м.Харків, вул.Академіка Павлова, 120; витребувано з чужого незаконного володіння ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] спірну нежитлову будівлю; скасовано рішення державного реєстратора № 15534964, від 3.09.2014 року, на підставі якого зареєстровано право власності ПАТ «ВіЕйБі Банк» на спірну нежитлову будівлю (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 451609763101); скасовано рішення про державну реєстрацію від 29.01.2008 року, на підставі якого зареєстровано право власності НТПП «Дінас» на спірну нежитлову будівлю (реєстраційний номер майна 21931795). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03.07.2017р. вказане рішення від 22.09.2016р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» станом на момент прийняття рішення у цій справі, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, акти прийому нерухомого майна до експлуатації. За ч.3 ст.18 Закону України «Про основи містобудування» станом на момент прийняття рішення закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється. Згідно ст.14 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать, зокрема, проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством. За п.1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим Постановою КМУ від 22.09.2004 №1243 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об`єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об`єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Вказаним Порядком передбачено затвердження акту державної приймальної комісії органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та встановлено обов`язок здійснити реєстрацію в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт. За п.п. 1.6, 6.1 Наказу Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002р. «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об`єкти. Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію. Як вбачається з наведених вище норм, право власності на новостворений об`єкт у цьому випадку виникає з моменту державної реєстрації, якій передує прийняття нерухомого майна до експлуатації на законних підставах. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016р., залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017р. рішення Господарського суду Харківської області у справі №11/177-07 від 15.01.2008р., яким було визнано право власності за НТПП «Дінас», скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову НТПП «Дінас» відмовлено саме з підстав відсутності доказів прийняття спірного нерухомого майна в експлуатацію. Позивачем ПАТ «ВіЕйБі Банк» також не надано доказів прийняття спірного нерухомого майна в експлуатацію. Таким чином, право власності НТПП «ДІНАС» було набуте незаконно. Крім того, як вбачається з доданих документів, позивачу ПАТ «ВіЕйБі Банк», на момент укладення іпотечних договорів з НТПП «Дінас», було відомо про те, що спірна нежитлова будівля є новоствореним обєктом нерухомого майна та відповідно до вимог законодавства підлягає обовязковому введенню в експлуатацію, але введена в експлуатацію у встановленому законодавством порядку не була. Доводи позивача про те, що на момент укладення договорів іпотеки рішення Господарського суду Харківської області від 15.01.2008 у справі №11/177-07 скасоване не було, а отже НТПП «Дінас» було законним власником предмету іпотеки, спростовуються висновками правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 10.06.2015р. у справі №6-449цс15 та від 24.06.2015р. у справі №3-231гс15, відповідно до якої якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Отже, в частині визнання добросовісним позивачем, позивач обрав невірний спосіб захисту цивільного права. В частині вимог позивача про зобовязання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні майном, суд виходить з наступного. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, за змістом ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Як випливає з вказаних норм, умови подання негаторного позову такі: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою, тощо); у позові має чітко та конкретно визначитися дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця). Отже, зміст негаторного позову становлять вимоги позивача (власника або іншої особи, уповноваженої законом чи договором) про усунення порушень, не пов'язаних з позбавленням права володіння. Захист прав і охоронюваних законом інтересів за негаторним позовом здійснюється судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права. Якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, у резолютивній частині рішення необхідно чітко визначити дії, які повинен вчинити відповідач щодо усунення порушень права власника, і строк виконання цих дій. В позовній заяві позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні спірною нежитловою будівлею. Але не зрозуміло при цьому конкретних порушень, які вчиняються відповідачами, а також дій, які мають бути ними виконані по відношенню до позивача щодо усунення порушень його прав. За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004). В рішенні Європейського суду з прав людини від 15.01.2009 у справі «[PERSON] проти України» зазначається, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, було ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій із сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті Першого протоколу до Конвенції. Втім, у разі ухвалення рішення на користь позивача в цій частині, є обґрунтовані сумніви щодо реальності виконання такого рішення у звязку з відсутністю чіткого визначення дій відповідачів, які вони мають вчинити, чи від вчинення яких вони мають утриматись. Позивач посилається на те, що його права порушуються неодноразовими зверненнями відповідачів до суду з приводу спірного майна. Але право на судовий захист гарантується Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод». Згідно з рішенням Конституційного суду України від 25.12.1997 у справі № 9-зп за конституційним зверненням громадян [PERSON], [PERSON] та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. Також, як зазначив Європейский суд з прав людини, кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його цивільних прав та обовязків. Таким чином, у статті 6 § 1 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» представлено право на суд, разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства). З огляду на викладене, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та відмовляє в його задоволенні в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed