Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 вересня 2021 року звернувся до суду з позовом, який було уточнено 23 вересня 2021 року, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] . У своїй заяві позивач зазначив, що згідно свідоцтва про право власності від 09.04.2001 [PERSON] , належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У 2005 році [PERSON] та [PERSON] домовились про те, що позивач разом з сім`єю тимчасово буде проживати у вищевказаному будинку у якості квартиранта. [INFO] [PERSON] померла. Позивач заселився у вищезазначенене домоволодіння у 2006 року, де разом із сім`єю проживає і на даний час та відкрито, добросовісно ним користуєся. Про факт прийняття спадщини, після смерті [PERSON] йому не відомо. У телефонній розмові онука померлої [PERSON] повідомила його, що вона як спадкоємець за заповітом не має наміру успадковувати даний житловий будинок та не заперечує проти визнання права власності на вказаний будинок за [PERSON] . З часу смерті [PERSON] і до цього часу ніяких претензій та зауважень з приводу користування позивачем житловим будинком з господарськими будівлями на його адресу не надходило. Незважаючи на постійне проживання більше десяти років у житловому будинку, [PERSON] не може оформити право власності на будинковолодіння у зв`язку з чим просить визнати за ним право власності на вищевказане будинковолодіння, в порядку набувальної давності, оскільки ніхто на зазначене домоволодіння прав не заявляв. Для об`єктивного розгляду справи, судом було визнано яку позивача обов`язковою. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що після смерті [PERSON] йому у 2006 році сусід продав вказаний будинок, про що було складено письмовий документ і засвідчений свідками. Проте, на даний час позивач не знає де дівся письмовий документ. Право на продаж хати сусіду надав син і спадкоємець покійної [PERSON] - [PERSON] разом із своєю племінницею (онукою покійної [PERSON] ) і спадкоємицею [PERSON] . Договір купівлі-продажу нотаріально не укладали. Із спадкоємцями не мав розмови на рахунок купівлі будинку, оскільки вже віддав за нього кошти сусіду, а той в свою чергу віддав документи на хату. На даний час позивач із воєю дружиною не проживають разом, остання купила собі окремо будинок, а він залишився проживати в цьому. Місце проживання спадкоємців йому невідоме. Будинком користується більше 10 років, веде господарство. Клопотання в частині допиту свідка [PERSON] , позивач у судовому засідані зняв. Представник відповідача Пирятинської міської ради Полтавської області у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву у якій просив справу слухати у його відсутність, при винесенні рішення покладався на розсуд суду. Свідок [PERSON] , сусідка, у судовому засіданні пояснила, що їй відомо від позивача про купівлю у 2006 році хати по [ADDRESS] , оскільки в один час купували своє майно. Свідком укладення угоди вона не була, але знає, що позивач [PERSON] передавав кошти за будинок [ADDRESS] , сусіду, оскільки той був дорученою особою у спадкоємців покійної баби. З 2006 року вона не бачила щоб хтось із дітей чи онуків покійної [PERSON] приїздив у село. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, вивчивши позов, дослідивши матеріали справи, заслухавши свідка [PERSON] оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як роз`яснено в п. 9 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Із змісту ст. 344 ЦК України та роз`яснень зазначеної вище постанови Пленуму ВССУ випливає, що право власності на чуже майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуте право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику відмовлено. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, відповідно до копії свідоцтва про право власності виданого 09 квітня 2001 року на підставі рішення виконкому Харківецької сільської ради Пирятинського району Полтавської області, власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 13). Рішенням четвертої сесії сьомого скликання Харківецької сільської ради Пирятинського району Полтавської області від 17.01.2016 про перейменування вулиць і площі по населених пунктах Харківецької сільської ради площу Димитрова у с. Харківці перейменовано на площу Дружби (а.с. 15). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 40, 46). За життя 14 жовтня 1999 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Харківецької сільської ради Пирятинського району, яким все своє майно, де б воно не було з чого не складалося заповіла [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47). Заповіт на день смерті не змінено та не скасовано (а.с. 51). [PERSON] та [PERSON] 17.03.2006 подали заяви про прийняття спадщини за заповітом до Пирятинської державної нотаріальної контори у наслідок чого 17.03.2006 було розпочато спадкову справу № 117, проте свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом так і не отримали. [PERSON] від отримання належної йому частки у спадковому майні відмовився на користь [PERSON] (а.с. 42-50). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Позивач у позовній заяві зазначив, що у 2005році домовився з [PERSON] про те, що він разом з сім`єю тимчасово будуть проживати у належному їй будинку у якості квартирантів. [INFO] [PERSON] померла. Позивач заселився у вищезазначенене домоволодіння у 2006 року, де разом із сім`єю проживає і на даний час, що підтверджується довідкою виконачого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області № 18-09/343 від 16.07.2021 у будинку [ADDRESS] (а.с. 14). На замовлення [PERSON] приватним підприємством «Бюро послуг та консультацій» 18.08.2016 було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 9-12). Як було встановлено у судовому засіданні, зі слів позивача, осатнньому місце проживання спадкоємців та номера телефонів невідомі. За вищевикледних обставин, [PERSON] міг і повинен був знати, що володіє чужою річчю та про відсутність у нього законних підстав для набуття права власності на житловий будинок, який належав [PERSON] . Крім того, факт тривалого і безперервного володіння чужим майном не є підставою для визнання права власності на нерухому річ, яка завідомо для позивача належить певній особі. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. З огляду на зазначене, суд не може визнати володіння [PERSON] спірним житловим будинком добросовісним. Сам по собі факт вселення та проживання позивача в цьому будинку не свідчить про добросовісність заволодіння ним. Обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Спірний будинок з господарськими будівлями будучи спадковою масою після померлої [PERSON] був прийнятий [PERSON] та [PERSON] , оскільки останні від неї не відмовилися. Спірне майно з часу заселення позивача мало конкретних власників, сам факт користування позивачами майном, немовби, зі згоди власника не дає підстав для визнання за користувачем права власності за набувальною давністю. Крім проживання позивача [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] , інших відомостей, які б свідчили про відкритість та безперервність користування позивачем будинком матеріли справи не містять. В суді позивачем [PERSON] не доведено переконливими доказами те, що він добросовісно заволодів чужим майном - спірним будинком, тобто не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю та не мав найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без титульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання, тощо, виключає застосування набувальної давності. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Відтак, позивач, як володілець майна, повинен бути впевненим у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи, на вказані висновки Верховного Суду, викладені в постановах, виключається можливість набуття позивачем [PERSON] спірного будинку у власність за набувальною давністю, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено свідками в судовому засіданні, між позивачем та власниками з приводу будинку існували договірні відносини продавця та покупця, про що вказує в своїй позовній заяві позивач та в судовому засіданні останнім було зазначено про те, що ним сплачувались кошти за продаж будинку. Таким чином, в даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що спірний будинок неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього оформлено у встановленому законом порядку і правовстановлюючі документи є чинними. Крім того, користуючись цим будинком позивач знав про його належність іншій особі. У матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] володіє будинком [ADDRESS] , не за волею власника і не знав хто є власником майна. Не заслуговують на увагу й посилання позивача в своєму позові на відкритість і безперервність користування будинком з 2006 року, оскільки відкритість та безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Суд також звертає увагу на те, що питання з приводу купівлі-продажу будинку у позасудовому порядку не вирішувалось. Оскільки користуючись житлом, яке не є його власністю, позивач був обізнаний про власника, його володіння спірним майном не можна вважати добросовісним, оскільки позивачу було відомо, що у спірного житла були і є власники. Отже, суд вважає, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відсутні. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір - покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed