Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 29 жовтня 2015 року звернулася до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові, обґрунтовуючи свої вимоги, вказала, що шлюб із [PERSON] уклала 21 квітня 1998 року у виконавчому комітеті Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №03. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина - [PERSON] - [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися через негативне та агресивне ставлення з боку відповідача та безвідповідальність до сім»ї. Шлюбні відносини припиненні з липня 2015 року. З цих підстав просила шлюб розірвати та неповнолітню доньку та неповнолітнього сина залишити проживати із нею. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши до суду письмову заяву від 25 грудня 2015 року, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати без її участі. Відповідач в судове засідання також не з'явився, надавши до суду письмову заяву від 05 січня 2016 року, в якій зазначив, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить справу розглядати без його участі. Суд, дослідивши позовну заяву позивача, а також письмові докази, що є у справі, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 21 квітня 1998 року у Виконавчому комітеті Лисогірської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис № 03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], повторно виданим 29 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідач надав до суду письмову заяву від 24 січня 2016 року, в якій вказав, що визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову, яке (визнання) має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі (п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» та п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Судом на підставі пояснень позивача, викладених у позовній заяві, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Стосовно визначення місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили, що неповнолітні діти будуть проживати з позивачем (це вбачається з позову позивача та з письмової заяви відповідача про визнання цього позову). Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved