Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач 19.11.2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення боргу за розпискою обґрунтовуючи свої вимоги тим, що надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 160000,00 грн., що було оформлено 23.03.2012 року письмовою розпискою строком користування до 23.07.2012 року на умовах строковості та зворотності. Проте, після настання строку повернення грошових коштів, відповідач останні добровільно не повернув, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом в якому просив стягнути з відповідача суму боргу та відсотки за користування коштами у розмірі 202325, 47 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору 2023,25 грн., та 15000,00 грн. витрат на правову допомогу. 12.03.2015 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначив, що при подачі позову до суду бралась за основу дата 17.11.2014 року, однак, зважаючи, що від цієї дати пройшов значний проміжок часу, позивач перерахував суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції, а також три проценти річних станом на 12.03.2015 року (а.с. 30-31). У судовому засіданні 15.04.2015 року представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 15.04.2015 року заперечував проти позову, подав письмові заперечення (а.с. 34), у яких зазначив, що розпискою визначені умови повернення боргу, а саме, після продажу відповідачем магазину у строк до 4 місяці до 23.07.2012 року. Оскільки магазин відповідачем на сьогоднішній день не проданий, то на думку відповідача не настало й прострочення виконання грошового зобов'язання. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 23.03.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від позивача грошові кошти в борг в сумі 160000,00 грн. та зобов'язався їх повернути до 23.07.2012 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідач 23.03.2012 року написав розписку, згідно якої повинен був повернути позивачу вказану суму до 23.07.2012 року (а.с. 5 - копія розписки). У встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання. Судом встановлено, що позивач повністю виконав умови договору позики та надав відповідачу кошти на умовах їх повернення у строки погоджені сторонами, а відповідачем порушено умови договору позики та не повернуто кошти позивачу. Станом 10.11.2014 року, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка складається: з урахуванням індексу інфляції за 2013 рік (100,5%) 160000,00 грн. х 100,5 / 100% = 800. Отже, за 2013 рік у зв'язку з інфляційними процесами в державі, позичені кошти знецінені на 800,00 грн., за повідомленням Державної служби статистики України індекс інфляції за перших 10 місяців 2014 року становить 116,5%. 160000,00 грн. х 119,0 / 100% = 30400 грн., отже за 10 місяців 2014 року у зв'язку з інфляційними процесами в державі, позичені кошти знецінились на 30400,00 грн. Таким чином, у зв'язку з інфляцією, за період прострочення боргу, грошові кошти знецінились на суму 31200,00 грн. Розрахунок 3 % річних розпочинається: з першого дня прострочення заборгованості 24.07.2012 року по 10.11.2014 року і становить 839 календарних днів. Таким чином, 160000,00 грн. х 3 х 846 : 365 : 100 = 11125,47 грн. Таким чином, загальна сума боргу в гривні становить 202 325,47 грн. Враховуючи, що розрахунок заборгованості проведений станом на 10.11.2014 року, позивач здійснив перерахунок суми заборгованості станом на 12.03.2015 року, відповідно до якого у відповідача перед позивачем існує заборгованість у розмірі 225424,65 грн., яка складається з:160000,00 грн. - сума основного боргу; 52800,00 грн. - збитки від інфляції; 12624,65 - три проценти річних (а.с. 30-31 - розрахунок суми боргу). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими, оскільки відповідач не виконав грошові зобов'язання передбачені договором позики у встановлені договором строки, тому остання має бути стягнута у примусовому порядку. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн., з огляду на наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. Так, ст. 1 Закону встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на корить якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Однак, позивачем та його представником суду не надано доказів, що представник позивача [PERSON] має право надавати правову допомогу, не надано доказів, що ним оплачено податок з доходів, не надано графік роботи по наданню правової допомоги в судовому порядку, а також тарифів на надання таких послуг. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на правову допомогу, оскільки останні не підтверджені належними доказами. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2254,25 грн. сплачену позивачем згідно квитанції від 17.11.2014 року (а.с. 2), та квитанції від 11.03.2015 року (а.с. 29).

Outcome: partial