Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.05.2017 року звернувся до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом до [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа [PERSON], про звільнення майна з-під арешту, в якому просить суд звільнити з-під арешту усе майно належне [PERSON], накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.03.2016 року ВП №39253051. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконанні у [PERSON] відділі державної виконавчої служби перебував виконавчий лист №1512/5332/2012 виданий 20.05.2013 року Київським районним судом міста [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. 15.03.2016 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ [PERSON] було винесено постанову ВП № 39253051, якою накладено арешт на все майно [PERSON]. 31.04.2016 року [PERSON] звернулась з заявою до [PERSON] відділу державної виконавчої служби ОМУЮ з заявою про повернення виконавчого документу. 01.04.2016 року головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ [PERSON] була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві. У зазначеній постанові п.2 було скасовано заходи примусового виконання рішення, а саме: скасовано розшук автомобілю марки «Lexus», марки «GS300», реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач також зазначив, що на момент винесення зазначених постанов діяв ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІУ, 21.04.1999, в редакції від 23.12.2015 №901-V-ІІІ, відповідно до ст.50 якої встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесенім у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбаченій цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Позивач посилається на те, що саме на вказану норму закону посилається державний виконавець у постанові від 01.04.2016 року, однак арешти накладені постановою від 15.03.2016 року не скасовані, чим порушено вимоги ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження». На звернення до [PERSON] відділу державної виконавчої служби, про звільнення усього майна [PERSON] з під арешту, позивачеві було відмовлено, у в зв'язку з тим, що виконавче провадження ВП № 39253051 завершено, та не перебуває на виконанні у відділу, та по завершеному виконавчому провадження, служба скасувати арешти не може, та було рекомендовано звернутися до суду . У звязку з чим, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, письмові заперечення не надав, щодо вирішення справи поклався на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні та судовим розглядом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста [PERSON] на розгляді перебувала цивільна справа №1512/5332/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. За наслідком розгляду вказаної справи, 18.06.2012 року Київським районним судом міста [PERSON] ухвалено рішення, яке набрало законної сили 29.06.2012 року, та на підставі якого 20.05.2013 року Київським районним судом міста [PERSON] було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на [PERSON], [INFO], у розмірі 1200 гривень щомісячно, починаючи з 11.04.2012 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до 07 лютого 2026 року. На підставі виданого 20.05.2013 року Київським районним судом міста [PERSON] виконавчого листа №1512/5332/2012, в Другому [PERSON] відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №39253051. В рамках вказаного виконавчого провадження ВП №39253051, 15.03.2016 року головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] були винесені постанови, а саме: - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику [PERSON]; - постанова про розшук майна боржника, якою оголошено розшук майна транспортного засобу марки «Lexus», марки «GS300», реєстраційний номер [NUMBER], який належить боржнику [PERSON], та у разі затримання, розмістити його на арешт майданчику. Судом також встановлено, що 31.03.2016 року [PERSON] звернулась до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про припинення виконавчого провадження про стягнення аліментів з [PERSON], у звязку з тим, що заборгованості по цій справі станом на 31 березня 2016 року немає. На підставі вказаної заяви [PERSON], 01.04.2016 року головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON], в рамках виконавчого провадження ВП №39253051, було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», якою повернуто стягувачу виконавчий документ виконавчий лист №1512/5332/2012, виданий 20.05.2013 року Київським районним судом міста [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на [PERSON], [INFO], у розмірі 1200 гривень щомісячно, починаючи з 11.04.2012 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до 07 лютого 2026 року, та скасовано заходи примусового виконання рішення, а саме: розшук майна транспортного засобу марки «Lexus», марки «GS300», реєстраційний номер [NUMBER], який належить боржнику [PERSON], оголошений постановою про оголошення розшуку майна боржника від 15.03.2016 року у виконавчому провадженні №39253051. Однак, оскільки вказаною постановою не були скасовані заходи примусового виконання рішення, а саме: арешт накладений на все майно, що належить [PERSON] та заборона здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику [PERSON], накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.03.2016 року ВП №39253051, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що до спірних правовідносин підлягає до застосування Закон України «Про виконавче провадження» №606-ХІV, 21.04.1999 року в редакції від 23.12.2015 року №901-V-ІІІ. Пунктом 1 частиною 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у вказаній редакції, встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: зокрема є письмова заява стягувача. Частинами 1, 2, 3 статті 50 вказаного Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Законом України «Про виконавче провадження»,\~передбачено право стягувача звертатися до суду з метою скасування арешту та постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З урахуванням вищевикладеного, оскільки виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на все майно позивача, за заявою стягувача було повернуто виконавчий документ, та під час винесення державним виконавцем відповідної постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві не було вирішено питання про скасування вжитих заходів примусового виконання рішення арешту накладеного постановою державного виконавця, що в свою чергу передбачено ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, суд вважає, позовні вимоги позивача [PERSON] обґрунтованими та підлягаючими задоволенню, та є підстави для звільнення з-під арешту та зняття заборони відчуження стосовно усього майна, що належить [PERSON], що накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.03.2016 року, винесеної головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] у виконавчому провадженні ВП №39253051, при примусовому виконанні виконавчого листа №1512/5332/2012, виданого 20.05.2013 року Київським районним судом міста [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на [PERSON], [INFO], у розмірі 1200 гривень щомісячно, починаючи з 11.04.2012 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до 07 лютого 2026 року. Приймаючи до уваги, що позивачем не заявлені вимоги про відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до ст. 11 ЦПК України, у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідачів.

Outcome: approved