Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.09.2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка в тому числі діє і в інтересах малолітнього сина [PERSON] , про визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 17.09.2020 року вона придбала у відповідачів квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Після укладення договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] зобов`язалася знятися разом із сином з реєстрації за вищевказаною адресою протягом доби. Натомість до теперішнього часу відповідач не знявся з реєстрації, що перешкоджає позивачу, як власнику, вільно користуватися та розпоряджатися власністю. Відповідачі по теперішній час в квартирі не мешкають, вони не є членами сім`ї позивача та їх особистих речей в квартирі немає. Позивач просить суд усунути перешкоди в здійсненні нею права користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяву з підтримання позовних вимог та просять суд слухати справу без їх участі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач [PERSON] , яка в тому числі діє і в інтересах малолітнього сина [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явилася. У відповідності з вимогами ст. ст. 280-281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Селидівської міської ради - в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі та зазначила, що Служба у справах дітей Селидівської міської ради не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо втрати права користування житловим приміщенням [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із тим, що малолітня дитина з 17 вересня 2020 року мешкає разом із матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 22.05.2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Української міської ради № 39 від 09.09.2020 року, [PERSON] та [PERSON] надано дозвіл на вчинення правочину продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.09.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори Донецької області, [PERSON] придбала у [PERSON] , [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 21321553314138, що підтверджується витягом № 224416041 від 17.09.2020 року. Згідно довідки ОСББ «Злагода «м. Українськ», [PERSON] , 1986 року народження, та її син [PERSON] , 2008 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 17 вересня 2020 року за вказаною адресою не мешкають у зв`язку із продажем квартири. Відповідно до довідки ОСББ «Добробуд м. Українськ» № 1166 від 22.09.2020 року та акту про фактичне проживання від 22.09.2020 року, [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , мешкають без реєстрації разом із [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , починаючи 17.09.2020 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, в постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 569/1478/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/21171/14-ц. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом Відповідачі у справі не є членами сім`ї позивача, спільним побутом з ним не пов`язані, а тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Враховуючи те, що відповідачі самостійно не здійснили дії щодо зняття з реєстрації за вищевказаною адресою та враховуючи, що права малолітньої дитини не порушуються, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved