Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач 13.12.2018 р. звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Заявлений позов\~обґрунтовувала тим,\~що на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~від 26.07.2013\~р.\~вона придбала\~у відповідача\~[PERSON]\~житловий будинок\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами №\~50\~по вул.\~Царинка у\~с.\~Стриганці Тисменицького\~району Івано-Франківської\~області.\~Відповідно до\~п.9\~даного договору\~купівлі-продажу\~відповідач зобовязувався\~звільнити житловий\~будинок від\~особистих речей\~та знятись\~з реєстраційного\~обліку.\~На даний\~час [PERSON]\~не знявся\~з реєстраційного\~обліку,\~що перешкоджає\~їй як\~власнику у\~повній мірі\~розпоряджатися належним\~їй майном.\~Відповідач не\~є членом\~її сімї,\~у будинку\~з 2013\~року не\~проживає,\~забрав свої\~речі,\~місце його\~перебування невідоме.Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинковолодінні № 50 по вул. Царинка у с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області. Позивач та її представник у судове засідання не зявилися, у поданій суду заяві представник позивача\~просила справу\~розглянути у\~її відсутності,\~позов підтримала\~і просила\~його задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за адресою місця реєстрації, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи наступного. Встановлено, що позивач відповідно до укладеного між нею та відповідачем 26.07.2013 р. нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку є власником будинковолодіння № 50\~по вул.\~Царинка в\~с.\~Стриганці Тисменицького\~району Івано-Франківської\~області(а.с.6). Право власності позивача на будинковолодіння 26.07.2013 р. зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.7-8). Відповідно до п.9 зазначеного договору протягом двох тижнів з дня посвідчення договору відповідач зобовязався звільнити житловий будинок від особистих речей та знятись з реєстраційного обліку. З 2013 р. відповідач не проживає у будинку позивача, однак, залишився зареєстрованим за вказаною адресою місця проживання, дана обставина підтверджується довідкою виконавчого комітету Стриганецької сільської ради від 03.12.2018 р. № 504 (а.с.9). Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16. Зазначена норма ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України суд прийшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Судом встановлено,\~що реєстрація\~відповідача,\~який не\~є членом\~сімї позивача,\~у житловому\~будинку позивача\~порушує її\~право власності,\~створює їй\~перешкоди у\~користуванні будинком. З огляду на встановлені судом обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, що підтверджені письмовими доказами, які визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, що підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 383,\~391 ЦК України,

Outcome: approved