Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в грудні 2013р. звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], малолітньої [PERSON], [PERSON], Личаківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області та просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме квартирою № 93 в будинку № 6 по вул. Шафарика П. у м. Львові; виселити останніх із вказаного приміщення та зобовязати Личаківський РВ ГУ ДМС України у Львівській області зняти їх з реєстраційного обліку у цій квартирі. В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.09.2013р., який видано на підставі акта державного виконавця про реалізацію арештованого майна є власником трьохкімнатної квартири загальною площею 66,2 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Шафарика, 6/93. Придбала вказану квартиру для власного проживання, однак в ній зареєстровані та проживають відповідачі, які є її попередніми власниками і які відмовляються в добровільному порядку виселитись з неї. Через вказану обставину у неї наявні перешкоди в користуванні власним майном, з приводу чого просила виселити відповідачів, визнати їх такими, що втратили право на житло та зняти їх з реєстрації в примусовому порядку. Позивач [PERSON] в травні 2014р. предявила позов до відповідача [PERSON], Личаківського ВДВС ЛМУЮ, ПП «СП «Юстиція» про визнання прилюдних торгів недійсними, який ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 26.05.2014р. (а.с.69 т.1) обєднано в одне провадження із первісним позовом. У встановленому законом порядку заявою від 27.06.2014р. (а.с.73-74 т.1) уточнила свої вимоги та в кінцевому просила визнати недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), а саме трьохкімнатної квартири [ADDRESS], проведені 09.09.2013р. Львівською філією ПП «СП «Юстиція»; визнати недійсним протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) Львівської філії ПП «СП «Юстиція» № 03./030/13/і-1 від 09.09.2013р.; визнати недійсним акт державного виконавця про реалізацію арештованого майна від 18.09.2013р., складений старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ [PERSON] та визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане 30.09.2013р. приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] на імя [PERSON] В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 09.09.2013р. Личаківським відділом ДВС ЛМУЮ через ПП «СП «Юстиція» була продана квартира [ADDRESS], яка належала їй на праві приватної власності для погашення кредитної заборгованості перед ПАТ «Державний ощадний банк України». Переможцем торгів стала відповідач [PERSON] Станом на час проведення прилюдних торгів в квартирі була зареєстрована малолітня [PERSON], 19.10.2012р.н., однак всупереч вимогам закону державний виконавець, передаючи квартиру на реалізації не отримав попереднього дозволу органу опіки та піклування щодо вчинення правочину відносно майна, право користування яким мала неповнолітня. Вважаючи, що прилюдні торги проведенні всупереч інтересам малолітньої, а також з посиланням на те, що звіт про оцінку майна на момент проведення прилюдних торгів втратив свою чинність просила суд визнати їх недійсними, а також визнати недійними протокол проведення прилюдних торгів, акт державного виконавця про реалізацію арештованого майна та свідоцтво про право власності на квартиру. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2014р. (а.с.110-112 т.1) позов [PERSON] задоволено в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2015р. (а.с.226-230 т.1) рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2014р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цього позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.08.2015р. (а.с.40-42 т.2) рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2014р. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2015р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи, не уточнюючи зміст позовних вимог, представник позивача [PERSON] згідно належної довіреності від 10.04.2015р. [PERSON] в судовому засіданні вимоги своєї довірительки підтримав з наведених вище мотивів та просить їх задовольнити. Проти обґрунтованості позовних вимог [PERSON] заперечив. Вважає, що процедура проведення прилюдних торгів під час реалізації спірної квартири дотримана в повному обсязі. [PERSON] в такому випадку є добросовісним набувачем, внаслідок чого вимога про визнання їх недійними не підлягає до задоволення. При цьому, факт реєстрації в спірній квартирі малолітньої [PERSON] не може бути підставою для задоволення вимоги про визнання прилюдних торгів недійсними, оскільки на момент проведення реєстрації квартира перебувала в іпотеці, а згідно умов іпотечного договору, вчинення таких дій можливе лише після попередньо отриманої згоди іпотекодержателя. Враховуючи, що банком така згода не надавалась реєстрація малолітньої в спірній квартирі є незаконною, що виключало необхідність отримання згоди органу опіки та піклування для передачі квартири на примусову реалізацію. Акт державного виконавця за своєю правовою природою лише фіксує певну дію, внаслідок чого не може визнаватись недійсним. Свідоцтво про право власності отримано позивачем за первісним позовом теж законно, в результаті чого воно не підлягає скасуванню, а вимога про скасування реєстрації права власності підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тому, позовні вимоги [PERSON], вважаючи їх безпідставними, просить залишити без задоволення. Позивач [PERSON] під час нового розгляду справи у встановленому законом порядку заявою від 03.11.2015р. (а.с.80 т.2) уточнила власний позов, доповнивши його вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6363313 від 30.09.2013р. Ухвалою суду від 17.12.2015р. (а.с.170 т.2) провадження у справі за позовом [PERSON] в частині вимог до ПП «СП «Юстиція» закрито у звязку з ліквідацією юридичної особи без правонаступництва. В судовому засіданні повноважний представник позивача [PERSON] згідно належної довіреності від 18.06.2014р. [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримав, а також додатково пояснив, що окрім відсутності дозволу органу опіки та піклування, а також реалізації квартири за звітом, який втратив чинність, під час проведення прилюдних торгів було допущено ще одне порушення, а саме до участі в прилюдних торгах був допущений лише один учасник відповідач [PERSON], в той час як згідно вимог закону такі могли бути проведені виключно у випадку наявності щонайменше двох учасників. За наявності всіх цих порушень в сукупності, просить визнати недійними прилюдні торги та протокол їх проведення. Оскільки інші вимоги є похідними від вимоги про визнання прилюдних торгів недійсними, а свідоцтво про право власності спрямоване на виникнення в особи права на здійснення державної реєстрації, вважає що вони можуть визнаватись недійсними і тому, такі вимоги також просить задовольнити. Тим самим, виключається можливість визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, проведення примусового виселення та знання їх з реєстрації, і тому, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ЛМР ЛМР згідно належної довіреності від 16.04.2015р. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав. Оскільки для вчинення правочину відносно нерухомого майна, право власності або користування яким мають неповнолітні висновок органу опіки та піклування є обовязковим, який в даній ситуації не надавався, вважає прилюдні торги недійсними, і тому позов про визнання їх такими просить задовольнити в повному обсязі. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. Повноважний представник третьої особи за позовом [PERSON] ПАТ «Державний ощадний банк України», який діє в порядку передоручення згідно належної довіреності від 17.06.2015р. [PERSON] проти обґрунтованості даного позову заперечив з аналогічних підстав, що і представник відповідача [PERSON] Просить в задоволенні такого позову відмовити. Інші відповідачі та треті особи за первісним та зустрічним позовами в судове засідання не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особо ПН ЛМНО [PERSON], а також представник Личаківського ВДВС ЛМУЮ попередньо скеровували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с.58, 77, 93, 111 т.2). Останній, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Від решти учасників процесу клопотань про розгляд справи у їх відсутності не надходило, причини неявки суду не повідомлялись. За погодженням зі сторонами, на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб які не зявились. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, беручи до уваги висновки суду касаційної інстанції, які стали підставою для направлення справи на новий розгляд та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а позов [PERSON] задовольнити частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.09.2013р. Львівською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» проведено прилюдні торги з реалізації квартири (предмета іпотеки) № 93 в будинку № 6 по вул. Шафарика у м. Львові, яка належала [PERSON] Згідно протоколу № 03/030/13/і-1 від 09.09.2013р. (а.с.150 т.2), переможцем прилюдних торгів визнано [PERSON], цінова позиція якої становить 320 400 грн. На підставі акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна (а.с.153 т.2), [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру від 30.09.2013р. та проведено державну реєстрацію права власності (а.с.5, 6 т.1). Згідно належним чином завірених копій матеріалів виконавчого провадження (а.с.114-167 т.2), реалізація вказаної вище квартири проводилась в межах процедури виконавчого провадження про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за кредитним договором в розмірі 274\~710,99 грн. Закон України «Про виконавче провадження» визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обовязки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст. ст. 1, 2, 6, 12 Закону). Питання щодо здійснення підготовки державним виконавцем та проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а також реалізації арештованого майна визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮУ від 02.04.2012р. № 512/5, яка розроблена на виконання Закону України «Про виконавче провадження» і визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону, інших нормативно-правових актів підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-174цс12 сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч. ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). При цьому підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в указаному Міністерстві 2 листопада 1999 року за № 745/4038, яке було чинним і на підставі якого проведено прилюдні торги, дійсність яких є предметом дослідження у даній справі. Частиною 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними ст. 58 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Частинами 2-4 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право сторін виконавчого провадження оскаржити результати оцінки майна та порядок їх оскарження до передачі майна на реалізацію. У разі коли сторона виконавчого провадження не реалізувала своє право оскарження звіту субєкта оціночної діяльності в передбачений законом строк, цей звіт про оцінку майна набуває чинності і є підставою для реалізації майна з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною у звіті (ч. 5 ст. 58, ч. 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку). Пунктом 3.2 Тимчасового положення передбачено, що спеціалізована організація проводить прилюдні торги за заявкою державного виконавця, в якій серед іншого зазначається початкова вартість майна, що виставляється на торги, за експертною оцінкою. Разом із тим відповідно до ч. 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності субєктом господарювання. Після закінчення цього строку звіт втрачає чинність і оцінка майна проводиться повторно. На основі аналізу ч. 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», п. 3.2 Тимчасового положення, Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-147цс14 в постанові від 01.10.2014р. дійшов висновку про те, що звіт про оцінку майна є чинним, якщо від дня його підписання до дня проведення прилюдних торгів пройшло не більше шести місяців. Після збігу цього строку обовязковою умовою призначення і проведення прилюдних торгів є отримання нового звіту про оцінку майна. Проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який втратив чинність, є порушенням частини пятої ст. 58 Закону України та підставою для визнання таких торгів недійсними. Аналогічні висновки Верховного Суду України викладені в його постановах № 6-124цс15 від 22.10.2014р., № 6-205цс14 від 24.12.2014р., № 6-227цс14 від 24.12.2014р., 6-18цс15 від 04.03.2015р., № 6-42цс15 від 15.04.2015р., № 6-85цс15 від 22.04.2015р. При цьому, в останній постанові зазначено, що проведення прилюдних торгів із реалізації майна за ціною, визначеною відповідно до звіту про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна. В іншій постанові від 25.11.2015р. № 6-1749цс15 ВСУ зазначив, що проведення прилюдних торгів за звітом, який втратив чинність є підставою для визнання їх недійсними виключно за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Як вбачається із висновку про вартість майна квартири [ADDRESS] (а.с.138 т.2), такий складено 01.11.2012р. і станом на дату його складання вартість квартири становила 427\~200 грн., в той час як оспорювані прилюдні торги проведено лише 09.09.2013р., тобто по спливу більш як 4 місяці із моменту втрати ним чинності. Самі ж прилюдні торги, що відбулись 09.09.2013р. не були першими, а були повторними. Згідно акту державного виконавця про уцінку арештованого майна (а.с.147 т.2), перші прилюдні торги, призначені на 22.02.2013р. не відбулись у звязку з відсутністю зареєстрованих покупців, внаслідок чого вартість квартири уцінена на 25 %, після чого передана на реалізацію за ціною 320 400 грн., за якою і була придбана позивачем [PERSON] Сама ж уцінка проведена державним виконавцем 16.08.2013р., що також поза межами строку дії звіту. Тяжкість наведених вище порушень, а саме проведення прилюдних торгів по спливу більш як 4 місяці з моменту закінчення дії звіту, а також проведення уцінки за нечинним звітом всупереч обовязку отримання нового звіту, дає підстави для висновку про те, що в процесі здійснення примусової реалізації та порушення порядку такої реалізації права та законні інтереси позивача [PERSON] зазнали протиправних обмежень, зокрема в частині визначення справедливої стартової ціни нерухомого майна. Для захисту прав [PERSON] від цих порушень, враховуючи наведені вище обставини, вимогу про визнання прилюдних торгів недійсними слід визнати обґрунтованою та задовольнити. Оскільки оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах відбувається у спосіб підписання сторонами протоколу проведення прилюдних торгів, одночасно із задоволенням вимоги про визнання недійсними таких торгів, даним судовим рішенням слід також визнати обґрунтованою та задовольнити вимогу про визнання недійсним протоколу проведення прилюдних торгів. В свою чергу, мотиви зустрічного позову про інші порушення порядку проведення прилюдних торгів, а саме про відсутність дозволу органу опіки та піклування та про наявність лише одного покупця є невірними, такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права і не впливають на висновки суду про необхідність задоволення наведених вище позовних вимог. Так, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Батьки зобовязані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток ч. 1 ст. 176 СК України. Як видно із зазначених норм закону, пріоритетне право дитини на житло реалізовується внаслідок виконання її батьками обовязку передати у користування дитини відповідне майно. Держава, в особі органу опіки та піклування в даному випадку здійснює контролюючі функції за дотриманням батьками такого обовязку, в тому числі у спосіб надання відповідного дозволу на здійснення правочину відносно нерухомого майна, право користування яким мають діти. Так, згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописку (а.с.60 т.1), з 16.11.2012р., тобто на момент проведення прилюдних торгів в квартирі зареєстрована та проживала малолітня [PERSON] [INFO] Власником цієї квартири згідно реєстраційного посвідчення від 01.12.1997р. та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.67, 68 т.1) на момент реєстрації дитини, одноосібно була [PERSON] Неповнолітня [PERSON], як це вбачається з довідки про склад сімї та прописку є онукою власника. Згідно свідоцтва про народження (а.с.59 т.1), батьками неповнолітньої є [PERSON] та [PERSON] При цьому, в спірній квартирі зареєстрований лише батько дитини [PERSON], а мати [PERSON] не зареєстрована. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2940цс15 сформулював правову позицію від 20.01.2016р., в якій зазначив, що підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. Розглядаючи вказану справу, Верховний Суд України в свої постанові доповнив правові висновки, викладені в постановах, прийнятих 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Вказана правова позиція хоч і винесена в межах розгляду справи, предмет спору в якій не є аналогічним із даною справою, проте в ній чітко окреслено обставини, наявність яких є підставою для визнання правочину недійсним. Оскільки в справі яка розглядається боржник у виконавчому провадженні, власник спірної квартири [PERSON] згідно із законом не несе безпосереднього обовязку із забезпечення малолітньої [PERSON] житлом, примусове відчуження цієї квартири і не отримання у звязку з цим попередньої згоди органу опіки та піклування не може вважатись абсолютним порушенням прав та законних інтересів дитини і відповідно, не є абсолютною підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Також, невірним є покликання позивача [PERSON] як на підставу свого позову на вимоги п. 4.5.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яким встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». В постанові № 6-174цс12 від 13.02.2013р. Верховний Суд України зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими визначається порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна. Підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, про що йдеться в цій постанові і про що судом згадувалось вище, є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в указаному Міністерстві 2 листопада 1999 року за № 745/4038. Оскільки вказана інструкція не встановлює правил проведення прилюдних торгів, невиконання її вимог не є підставою для задоволення такого роду позовів, що не позбавляє сторону виконавчого провадження оскаржити дії, рішення чи бездіяльність державного виконавця до суду. Однак, як зазначено в постанові ВСУ від 24.12.2012р., прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-116цс12, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічно, не заслуговують на увагу мотиви позову [PERSON] про порушення порядку проведення прилюдних торгів у звязку з допуском до них лише одного учасника. Як вбачається з мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.07.2013р. (а.с.61-65 т.1), рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.11.2011р., яке набрало законної сили, з [PERSON], [PERSON] стягнуто солідарно на користь АТ «Ощадбанк» 274\~710,99 грн. заборгованості за кредитним договором № 3067 від 12.03.2009р. В якості забезпечення виконання грошового зобовязання за вказаним кредитним договором, боржником в якому виступала [PERSON], між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір від 12.03.2009р. (а.с.168-170 т.1), предметом якого є квартира [ADDRESS]. За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обовязки субєктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до ч. 1 ст. 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Положеннями ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно з частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. В постанові від 18.11.2015р. Верховний Суд України на основі аналізу наведених норм закону під час розгляду цивільної справи № 6-28цс15 зазначив, що відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», а в іншій постанові від 16.12.2015р., прийнятій у цивільній справі № 6-1460цс15 Верховний Суд України вказав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про іпотеку», за якими можна провести торги за наявності одного учасника. Тому, виключно факт проведення прилюдних торгів за звітом, який втратив чинність є підставою для визнання їх, а також протоколу їх проведення недійсними. Інші мотиви позову на увагу не заслуговують. Що стосується інших вимог зустрічного позову, в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до\~ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження»,\~реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного у ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Пленум ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в абзаці 3 п. 30 Постанови № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що у разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені. Відтак, наслідком задоволення позовних вимог про визнання прилюдних торгів недійсними не є поновленням права власності боржника на майно, що було предметом продажу, а повернення його до організатора, у якого настає обовязок з проведення відчуження такого майна відповідно до вимог чинного законодавства. Крім цього, Верховний Суд України в постанові від 18.11.2015р. під час розгляду цивільної справи № 6-1884цс15, зробив правовий висновок про те, що наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі-продажу продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобовязальних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція в цивільному законодавстві передбачає не лише права, а й обовязки для кожної із сторін недійсного договору. Праву однієї сторони завжди відповідає обовязок цієї сторони повернути другій стороні все одержане за недійсним правочином. Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що вимога повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. В постанові № 6-1884цс15 від 18.11.2015р. Верховний Суд України зазначив сторін правочину, укладеного на прилюдних торгах, між якими виникають реституційні правовідносини, з одного боку це переможець торгів, а з іншого орган ДВС або спеціалізована організація (в залежності від умов договору на реалізацію нерухомого майна, який укладено між органом ДВС та організатором). Боржник стороною такого договору не є. Беручи до уваги те, що наслідком визнання недійсними результатів прилюдних торгів не може бути поновлення права власності боржника на відчужене майно, позовні вимоги про визнання недійсними акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна та свідоцтва про право власності, а також скасування державної реєстрації права власності не підлягають задоволенню, оскільки в протилежному випадку поновлюється право власності попереднього власника, чого в принципі бути не може. Крім цього, акт державного виконавця, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів та витяг з державного реєстру прав власності за своєю правовою природою є засобами фіксації певної події, що відбувається під час проведення прилюдних торгів та подальшого відчуження. Тобто, такі документи не є домовленістю сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення їх цивільних прав та обовязків. Вони не є правочинами, а тому, і не можуть визнаватись недійсним, і підстави для їх скасування в судовому порядку норми цивільного законодавства не передбачають. Що стосується первісного позову, часткове задоволення зустрічного позову виключає можливість його задоволення. Після скасування договору купівлі-продажу укладеного на прилюдних торгах, будь-які цивільно-правові вимоги сторони цього договору, окрім реституційної припиняють своє існування. Факт проживання відповідачів за первісним позовом в квартирі після скасування результатів прилюдних торгів жодним чином не може та не обмежує прав покупця, яким є лише право предявлення реституційної вимоги до сторони оспорюваного договору, а за відсутності в часі порушеного права, судовому захисту воно не підлягає. Тому, в задоволенні такого позову належить відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір за предявлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними в розмірі 243,60 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.56 т.1). підлягає відшкодуванню на користь [PERSON] При цьому, оскільки порушення порядку проведення прилюдних торгів допущено Личаківським ВДВС ЛМУЮ та ПП «СП «Юстиція», саме вони повинні нести солідарний обовязок з повернення сплаченого судового збору. Враховуючи, що зустрічний позов в частині вимог до ПП «СП «Юстиція» закрито у відповідності до вимог п. 7 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, 121,80 грн. сплаченого судового збору підлягає поверненню позивачу за його заявою за правилами п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Інша частина сплаченого судового збору в розмірі 121,80 грн., у відповідності до вимог ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] ВДВС ЛМУЮ. На підставі наведеного та

Outcome: partial