Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач 29 травня 2019 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. Вона з 03 листопада 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2009 року було розірвано. Від цього шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з нею та повністю знаходиться на її утриманні. Зазначає, що відповідач [PERSON] бачив доньку останній раз майже два роки тому, її долею не цікавиться, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, додаткових витрат на навчання та заняття дитини не надає. Крім того вказує, що відповідач виїхав з м. Нікополя на інше місце проживання, його місцезнаходження їй невідоме. За висновком № 13 від 13 травня 2019 року Червоногригорівська селищна Рада Нікопольського району Дніпропетровської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного, просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав по відношенню до його малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року закрито підготовче провадження по вказаній справі. 23 січня 2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 74-76) з додатками, згідно якого просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним. Він не згодний з висновком Червоногригорівської селищної Ради Нікопольського району Дніпропетровської області про доцільність позбавлення його батьківських прав по відношенню до доньки та вважає його таким, що не відповідає інтересам дитини, так як цей висновок ґрунтується виключно на поясненнях позивача та членів її родини, є недостатньо обґрунтованим, оскільки засідання ради опіки відбувалося за його відсутності. Він дійсно має заборгованість по сплаті аліментів на користь позивача на утримання доньки через недостатність коштів для сплати аліментів, але прикладає усіх зусиль для її погашення. Зазначає, що небажання дитини спілкуватися з батьком не є підставою для його відсторонення від участі у спілкуванні з донькою. 13 лютого 2020 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] (а.с. 91-97), згідно якої позивачем доведено обставини свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки, тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав. Представник позивача, [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення вимог заперечував у повному обсязі, зазначив що матеріали справи не містять достатніх доказів доцільності позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його доньки. Від представника виконкому Червоногригорівської селищної ради О. Прокопенко надійшла заява в якій він просить справу слухати у його відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. (а.с.49). Представник Служби у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просить винести рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с. 122). Вислухавши сторони, допитавши у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітню доньку відповідача [PERSON] , вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 03 листопада 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2009 року було розірвано (а.с. 8, 10,11). Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 9), яка за домовленістю сторін після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з позивачем і на даний час проживає разом з нею (а.с. 12). Викладене не оспорювалося у судовому засіданні сторонами. В обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідач [PERSON] бачив доньку останній раз майже два роки тому, її долею не цікавиться, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, додаткових витрат на навчання та заняття дитини не надає. Відповідач виїхав з м. Нікополя на інше місце проживання, його місцезнаходження їй невідоме. Крім того зазначила, що за висновком № 13 від 13 травня 2019 року, Червоногригорівська селищна Рада Нікопольського району Дніпропетровської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). В матеріалах справи наявні характеристики на [PERSON] , складені Комунальним закладом загальної середньої освіти «Придніпровська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Червоногригоріської селищної ради» Нікопольського району Дніпропетровської області та Комунальним закладом «Дитячо-юнацька спортивна школа № 1» Нікопольської міської ради, Акт обстеження житлово-побутових умов неповнолітніх від 21.12.2018 року (а.с. 15-17). Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. При вирішенні справи суд керується положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Перелік підстав, з яких батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, передбачений ст.164 СК України, є вичерпним. Кожна з них має самостійний характер і підлягає окремому доказуванню. В п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до пункту 15 вищезазначеної Постанови, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). У наданому до суду Висновку № 13 від 13 травня 2019 року, Червоногригорівська селищна Рада Нікопольського району Дніпропетровської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с. 86). У вказаному висновку зазначено, що фактично дитина перебуває на повному утриманні матері. Батько має заборгованість по сплаті аліментів. З дитиною майже 2 роки не спілкується, не цікавиться її життям, здоров`ям, не приймає участі у вихованні. Жодної матеріальної допомоги на додаткові витрати для утримання, розвитку та лікування дитини не надає. Змінив місце проживання, про яке родина не має інформації. Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що позивач обірвала всі контакти доньки з ним та його рідними. З огляду на емоційний стан дитини та її відношення до нього на цей час, він прийняв для себе рішення дочекатися, коли донька підросте і буде мислити самостійно. Також зазначив, що прикладає зусиль для погашення заборгованості по сплаті аліментів на утримання доньки, крім того сама по собі заборгованість не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Згідно наданої суду інформації щодо нарахованих сум щомісячної страхової виплати, пов`язаної з нещасним випадком на виробництві (а.с. 77-79) та повідомлення начальника Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), О. Григорук, вбачається, що відповідач сумлінно ставиться до своїх аліментних зобов`язань, частина аліментів ним сплачується самостійно, заборгованість по аліментам зменшується, станом на 01.09.2020 року заборгованість становить 2 984,72 грн (а.с. 130). На момент розгляду справи у відповідача [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується квитанцією від 26.10.2020 року (а.с.131). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів щодо винної поведінки відповідача [PERSON] та свідомого нехтування ним своїх батьківських обов`язків, щодо того, що до батька дитини раніше не застосовувалися заходи попередження та впливу, що могло б бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд звертає увагу на те, що згідно з ч.6. ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, у зв`язку з чим, суд не враховує Висновок Червоногригорівської селищної Ради Нікопольського району Дніпропетровської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (NeulingerandShuruk v. Switzerland), ( заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абз. 2 п. 18 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3). Ухвалюючи рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, які є обов`язковими для виконання сторонами спору, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав є передчасними та не підлягають задоволенню. Суду не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, свідоме нехтування ним своїми обов`язками. Думка самої дитини щодо необхідності позбавлення відповідача батьківських прав також не може бути врахована судом як беззаперечна та єдина підстава для задоволення позову, оскільки не відповідає якнайкращим інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, суд, проаналізувавши обставини та матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам і поясненням сторін, свідків, встановивши під час судового розгляду відсутність вагомих та достатніх доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, при цьому таке позбавлення є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, як передчасного. Відповідно ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed