Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.05.2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить квартира за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою значиться зареєстрованими відповідач [PERSON] , який є її зятем. Однак останні з лютого 2015 року за даною адресою не мешкає, не сплачує комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в квартирі немає, і взагалі даним житлом він не цікавляться. Реєстрація за вищевказаною адресою відповідача перешкоджає їй як власнику розпоряджатися власністю та суттєво впливає на сімейний бюджет позивача в частині оплати комунальних послуг. На даний час зняття з реєстрації потребує особистої присутності відповідача, натомість його місцезнаходження не відоме, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа надійшла в провадження судді Коліщук З.М. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13.05.2020 року цивільну справу прийнято до свого провадження призначено підготовче судове засідання та розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 17.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2020 року (у зв`язку з перебуванням судді Коліщук З.М. у відрядженні. Розпорядження № 11 від 03.12.2020 року.) цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням надійшла в провадження судді Хацько Н.О. Ухвалою Селидівського\~міського суду\~Донецької області\~від 10.12.2020\~року цивільну\~справу прийнято\~до свого\~провадження та\~продовжено розгляд\~в порядку\~загального позовного\~провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву із підтриманням позовних вимог та просить суд задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 02.07.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори, [PERSON] придбала у власність у [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно до посвідки на постійне проживання серія [NUMBER] , виданої Ленінським РВ м. Донецька 12.12.2008 року, [PERSON] , [INFO] , має право на проживання в України, останнє зареєстроване місце проживання зазначено: [ADDRESS] . Відповідно до акту про не проживання від 29.04.2020 року, складеного депутатом Курахівської селищної ради в присутності двох свідків, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , натомість з лютого 2015 року за вказаною адресою не проживає Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради № 08-4/673 від 12.05.2020 року, [PERSON] , [INFO] , з 27.11.2009 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41\~Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року»,\~Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. ст. 405, 406 ЦК України). Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст.\~72\~ЖК України визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач [PERSON] не мешкають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності вищевказаного відповідача у спірному приміщенні понад один рік є поважними, в судове засідання не надано. У зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню та слід визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved