Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач 22.04.2020 року звернувся з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши, що з 30.05.2016 року вона працювала на посаді головного бухгалтера фінансово-економічного відділу Військової частини [NUMBER] . Наказом №55 від 16.03.2020 р. її було звільнено з 16.03.2020 р. у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, так як було порушено ч.3 ст.184 КЗпПУ щодо заборони звільнення вагітних жінок і жінок, як мають дітей віком до 3-х років, так як на момент звільнення являлась вагітною. Одночасно відповідачем було порушено ст.49-2 КЗпП України, так як про майбутнє скорочення вона не була завчасно повідомлена, бо з травня 2017 року по 15.03.2020 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-х років, на робочому місці не з`являлась. В день виходу з відпустки 16.03.2020 р. її під підпис ознайомили з наказом №453 від 15.10.2017 року про скорочення штату працівників та цього ж дня було звільнено, видано на руки трудову книжку, витяг наказу про звільнення. З 17.03.2020 року не працює. Просила поновити на посаді головного бухгалтера фінансово- економічного відділу Військової частини [NUMBER] , стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання, яке тричі відкладалось за її заявами, не прибула, своїх пояснень не надала. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню. Зазначив, що наказом №55 від 16.03.2020 р. позивача було звільнено з 16.03.2020 року відповідно до п.1 чт.40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату працівників і відсутністю вакантних посад, було проведено належні виплати. Під час перебування у військовій частині і в день звільнення 16.03.2020 року позивач не повідомила, що являється вагітною, на день звільнення її дитині виповнилось 3 роки. Вагітність підтверджено майже через місяць після звільнення (протокол УЗД від 13.04.2020 р.). Про майбутнє скорочення посади та звільнення з роботи позивача було попереджено відповідно до наказу командира ВЧ від 25.10.2017 року, про що свідчить її підпис. Також вона була попереджена листом №2014 від 06.11.2017 р. про те, що буде подана на звільнення після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку, який направлено на відому відповідачеві адресу проживання позивача. Посада позивача скорочена та введена посада помічника бази з фінансово-економічної роботи начальника відділу, штатно-посадова категорія «капітан», на яку призначення працівника ЗСУ не можливе. Позивач подала відповідь на відзив, в якій вказала, що про свою вагітність повідомляла усно, оскільки через невеликий термін вагітності довідку їй не видали. З наказом про скорочення працівників №453 від 25.10.2017 р. була ознайомлена в день звільнення 16.03.2020 р., її прізвище було дописано від руки. Протягом 3-х років до звільнення на території військової частини, в якій діє контрольно-пропускний режим, вона не з`являлась, письмового попереджання про майбутнє звільнення не отримувала. У відзиві вказано, що вказана в особовій картці її адреса: [ADDRESS] , а в картці вказана дійсна адреса: [ADDRESS] . Відповідачем подано письмові заперечення, в яких зазначено, що при видачі позивачеві трудової книжки були присутні працівники військової частини, в присутності яких позивач не повідомляла про свою вагітність, перше УЗД вона пройшла через місяць після звільнення, на момент її звільнення вакантні посади для жінок були відсутні, журнали видачі та реєстрації перепусток за три роки перевірити не можливо, оскільки такі знищуються через рік. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в задоволені позовних вимог просила відмовити. Пояснила, що при звільненні позивач про свою вагітність не повідомила, заяв про це від неї не надходило, при ознайомленні з наказом нічого не заперечила. Підтвердження про отримання позивачем повідомлення про наступне вивільнення не збереглось, вакантні місця відсутні, посада скорочена. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності звільнення позивача, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП). Наказом №55 від 16.03.2020 року командира військової частини [NUMBER] позивача було звільнено з посади головного бухгалтера фінансово-економічного відділу відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників і відсутністю вакантних посад. Звільнення працівника з ініціативи власника у випадку скорочення штату працівників передбачено ст.40 ч.1 п.1 КЗпП України, частинами 2-3 якої визначено, що звільнення з підстави, передбаченої п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу; не допускається\~звільнення працівника\~з ініціативи\~власника або\~уповноваженого ним\~органу в\~період його\~тимчасової непрацездатності\~(крім\~звільнення за\~ пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. \~ \~ \~ \~Порядок вивільнення працівників врегульовано положеннями ст.49-2 КЗпП України, відповідно до частини 1 якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. \~ \~ \~ \~Заборона звільнення вагітних жінок передбачена ст.184 КЗпП України, частиною 3 якої визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -\~частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач своє звільнення 16.03.2020 року вважає незаконним з тих підстав, що на момент звільнення вона була вагітною і про вивільнення вона була повідомлена в день виходу з відпустки по догляду за дитиною 16.03.2020 року і в цей же день її було звільнено. Відповідач заперечує позовні вимоги з тих підстав, що йому не було відомо про вагітність позивача і про наступне вивільнення вона була повідомлена вчасно. Враховуючи, що звільнення позивача відбулось з ініціативи роботодавця в зв`язку зі скороченням штату працівників, то в першу чергу судом оцінюється дотримання процедури розірвання трудового договору з вищевказаної підстави. На підтвердження своєчасності повідомлення позивача про наступне вивільнення відповідачем подано копію наказу командира ВЧ [NUMBER] від 25.10.2017 р. №453 про попередження працівників військової частини [NUMBER] про майбутнє скорочення посад (а.с.22-25), до якого додано список працівників на одному аркуші (а.с.26), в якому є запис наступного змісту «працівник ЗСУ підпис [PERSON] ). Прізвище [PERSON] позивач змінила на прізвище [PERSON] . Вказаний список є окремим додатком, дати проставлення підпису в ньому не містить. Посилання позивача на те, що з наказом про звільнення вона була ознайомлена та підпис про ознайомленням про наступне вивільнення поставила безпосередньо в день звільнення відповідачем не спростовано, доказів про те, що позивач в установленому законом порядку за два місяці була попереджена про майбутнє вивільнення, суду не представлено. Письмове попередження від 25.10.2017 року, яке, нібито, направлялось позивачеві поштою 06.11.2017 року №2014 (а.с.28), до уваги прийнято бути не може, оскільки докази направлення такого та отримання позивачем відсутні. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено дотримання процедури розірвання трудового договору з позивачем з його ініціативи в зв`язку зі скороченням штату працівників, тому таке звільнення є незаконним і працівник підлягає поновленню на попередній роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що позивачем доведено неправомірність її звільнення через порушення вимог ст.49-2 КЗпП України, то відсутня необхідність перевірки та доведення неправомірності звільнення з іншої підстави (вагітність на момент звільнення). Встановивши підставу для поновлення позивача на посаді, відповідно до ст.235 КЗпП України судом на її користь стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого, враховуючи середньоденний заробіток позивача за два останніх повних місяці її роботи, який становить 316,96 грн. (довідка №595 від 09.09.2020 року), та тривалість вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення рішення, яка становить 125 днів (березень 2020 - 11, квітень 2020 - 21, травень 2020 - 19, червень 2020 - 20, липень 2020 - 23, серпень 2020 - 20, вересень 2020 11), становить 39620,00 грн.. Вказана сума визначена без вирахування податків та загальнообов`язкових платежів, стягнення яких є обов`язком роботодавця. Враховуючи вищевказане, позовні вимоги підлягають задоволенню. Несплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір за вимогу немайнового та майнового характеру підлягає стягненню з відповідача. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved