Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ПАТ «Азот» (18030, м. Черкаси, вул.. Першотравнева, 72) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивує тим, що в період з 20 вересня 2011 року по 30 жовтня 2017 року він знаходився у трудових відносинах із ПрАТ «Азот». 30 жовтня 2017 року, згідно Наказу № 807-вк від 27.10.2018 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України. При звільненні з роботи відповідач нарахував, але не виплатив йому після утримання всіх необхідних податків і зборів заробітну плату: за лютий 2017 року в розмірі 1381 грн.90 коп., за березень 2017 року в розмірі 2664 грн. 00 коп., за квітень 2017 року в розмірі 5562грн.19 коп., за травень 2017 року в розмірі 626 грн.24коп., а всього в сумі 10233 грн.33коп., про що згодом йому на його заяву відповідач надав довідку за № 350 від 06.04.2018 року. Згодом, 24 лютого 2020 року на його картковий рахунок, відкритий в АТ «Сбербанк» надійшли грошові кошти на суму 10356грн.73 коп., походження яких йому відомо не було. В цей же день між ним та адвокатом було укладено договір від 24.02.2020 року про надання правової допомоги. Для зясування обставин руху коштів по картковому рахунку сторона позивача 26.02.2020 звернулась до відділення АТ`Сбербанк» в м. Черкаси і в той же день отримала виписку до угоди № 17287649 за період з 24.02.2020 року по 24.02.2020 року, з якої видно, що , окрім інших надходжень, на його картковий рахунок в АТ «Сбербанк» 24 лютого 2020 року було зараховано суму 10233,33грн., як «заробітна плата та аванси». Зазначена сума повністю співпадає із розміром заборгованості відповідача перед ним по несплаченій заробітній платі при звільненні, зазначеному у довідці відповідача № 350 від 06.04.2018 року. У відповідності до умов договору про надання правової допомоги від 24.02.2020 року № б/н на адресу відповідача адвокатом Савченко В. в. рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення було направлено адвокатський запит від 28.02.2020 року за № 2802/20 про надання інформації, документів або їх копій стосовно звільнення з роботи, заробітної плати і її нарахування, наявності/відсутності заборгованості по заробітній платі, розміру, строків, розрахункових документів , які можна використати як докази у даній справі. 31 березня 2020 року стороною позивача було отримано рекомендоване поштове відправлення з відповіддю на адвокатський запит із наказом про припинення трудового договору № 807-ВК від 27.10.2017 року та довідками за № 313,314, 315 від 16.03.2020 року про наявність/відсутність заборгованості по заробітній платі із зазначенням їх сум, на підставі яких ґрунтується розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Одночасно, стороною позивача в порядку збирання доказів 02.03.2020 року отримано відомості відносно нього із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 - «Індивідуальні відомості про застраховану особу» на ім`я [PERSON] . Зазначені індивідуальні відомості підтверджують факт перебування його у трудових відносинах з відповідачем з вересня 2011 року по жовтень 2017 року та нарахування йому заробітної плати, зокрема, за серпень 2017 року в сумі 7797,23 грн. та вересень 2017 року в сумі 6014,96 грн., що має значення для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що загальна сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача як середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31 жовтня 2017 року і по день фактичного розрахунку 24 лютого 2020 року, включно, входячи з середньоденного заробітку в сумі 332,45 грн. і 580 денного прострочення становить 192821,00 грн. Відносно судових витрат зазначає, що на день подання позову він витратив 1928, 21грн. на сплату судового збору та 7357,00грн. витрат на професійну правову (правничу) допомогу адвоката. Просить стягнути з ПАТ «Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 192821 грн.; стягнути на його користь судові витрати в сумі 1928,21 грн. та витрати на професійну правничу допомогу. 14 квітня 2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, в зв`язку з наданням позивачу термін для усунення недоліків. 27 квітня 2020 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання з викликом сторін. Позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Представник позивача - адвокат Савченко В. В. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задоволити. Зазначив, що [PERSON] в 2018 року звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, але ухвалою йому було відмовлено у видачі судового наказу.Апеляційним судом дана ухвала була залишена без змін. Представник відповідача ПАТ «Азот» за дорученням Брайон Ю.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що при ухвалені рішення про стягнення середнього заробітку необхідно враховувати співмірнсть завданих збитків, позивач на протязі 2,5 років не звертався до суду за захистом своїх прав, лише при виплаті заробітної плати він звернувся до суду. Заявлена сума перевищує більш ніж в 18 разів. ПАТ «Азот» сплачувало заборгованість по заробітній платі по мірі своєю можливості. Також, заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу.Також, надали суду відзив на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача,представника позивача, представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що в період з 20 вересня 2011 року по 30 жовтня 2017 року [PERSON] знаходився у трудових відносинах із ПрАТ «Азот». 30 жовтня 2017 року, згідно Наказу № 807-вк від 27.10.2018 року, [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України. Відповідно до Довідки № 313 від 16.03.2020 року - заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на день звільнення 30.10.2017 року складала: за лютий 2017 року - 1381 грн.90 коп., березень 2017 року - 2664 грн.00 коп., квітень 2017 року - 5562 грн.19 коп., травень 2017 року - 625 грн. 24 коп. Загальна сума заборгованості - 10233 грн. 33 коп. Повний розрахунок заборгованості по заробітній платі [PERSON] було проведено 20.02.2020 року в сумі 10233грн. 33 коп. Заборгованість по заробітній платі станом на 21.02.2020 року відсутня. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд у постанові №134/1781-16ц від 05.12.2018р. дійшов висновку, що аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а отже при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.. 117 КЗпПУкраїни відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захистправа працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі 761/9584/15-ц зазначила, що відповідно до частини першої ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до п. 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, суд вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Судом встановлено, що позивач звернувся з даним позовом у квітні 2020 року, тобто зі спливом трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 30 жовтня 2017 року року. Також, судом встановлено, що в грудні 2018 року [PERSON] звертався до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ПАТ «Азот» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Ухвалою від 18 грудня 2018 року йому було відмовлено у видачі судового наказу, в зв`язку з тим, що доказів про нездійснення ПАТ «Азот» розрахунку із заявником по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, що існувала станом на 30.03.2018 року, [PERSON] не надано. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2016 - 2019 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Отже з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі, що дорівнює розміру наявної заборгованості, тобто в сумі 192821,00грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. За таких обставин позовні вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають частковому задоволенню на загальну суму 60000,00грн. Також, оскільки, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов`язкових платежів, то при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець має право здійснити відрахування податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України. Що стосується вимоги позивача про стягнення з ПАТ «Азот» витрат на професійну правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст.. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відносно витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 7357 грн.00коп., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК). Відповідне клопотання обгрунтоване представником ПрАТ «Азот» в відзиві на позовну заяву. Відповідно до п.2 ч. 2. ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл вказаної категорії судових витрат є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення позивачем таких витрат. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було надано: Договір про надання правової (правничої) допомоги від 24 лютого 2020 року, укладеним між адвокатом Савченко В. В. та [PERSON].; Ордер серії ЧК № 002283; Акт приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 07 квітня 2020 року, відповідно до якого адвокат відповідно до умов Договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 24.02.2020 року фактично надав, а Клієнт фактично приняв правову (правничу) допомогу, а саме: консультація клієнта, зясування фактичних обставин, правовий аналіз наданих клієнтом документів, узгодження правової позиції в розмірі 1051,00 грн.; збір доказів: складання та направлення адвокатського запиту відповідачу, правовий аналіз відповіді ПАТ «Азот» на адвокатський запит, отримання виписки АТ «Сбербанк» в розмірі 1051,00 грн.; підготовка (складання) та подання до Придніпровського районного суду м. Черкаси позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні разом із додатками в розмірі 4204, 00грн., складання заяви до Придніпровського районного суду м. Черкаси про слухання справи без виклику сторін за наявними у справі доказами в розмірі 525, 50 грн., складання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат в розмірі 525,50 грн. А всього зазначено загальну суму до сплати в розмірі 7357,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 1000 грн.00 коп., оскільки 1000 гр. є співмірним із складністю та категорією даної справи, обсягом та часом виконаних робіт, часу судового засідання, в якому брав участь представник відповідача-адвокат та протягом якого розглянута справа. Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 1928 грн. 30 коп.(квитанція № 5434220 від 21.04.2020). А тому, суд вважає, за необхідне стягнути з ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 1928 грн. 30 коп. На підставі викладеного та,

Outcome: partial