Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.11.2013 року звернувся у суд з позовом, уточненим 16.01.2014 року, до відповідача [PERSON], в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення останнього житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач фактично не проживає у вказаному житловому будинку, а до цього проживав і був зареєстрований як чоловік його дочки. Проте він, як власник будинку договір найму з відповідачем, що не являється членом його сім'ї, не укладав. Таким чином зазначає, що відповідач чинить йому перешкоди, зокрема порушує його право власності щодо вказаного житлового будинку, тобто право вільно ним володіти, користуватись і розпоряджатись, так як добровільно не може звільнити житлове приміщення, знятися з реєстрації. Оскільки відповідач добровільно не може виселитись із належного йому на праві власності житлового будинку і тим самим усунути йому перешкоди щодо вільного володіння, користування та розпорядження таким житловим будинком, він був змушений звертатись до суду із даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак до початку розгляду справи судом по суті подав заяву вх. № 681 від 21.02.2014 року (а. с. 30), в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 3) та уточненій позовній заяві (а. с. 21), а справу розглянути у його відсутності за наявними у ній доказами. Не заперечував щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення за результатами розгляду. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлявся про знаходження на розгляді у суді даної цивільної справи, а також про дату, час та місце судового засідання у такій справі, про що свідчить оголошення у пресі - газеті «Високий замок» (а. с. 29). Він у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. З огляду на вказане, у відповідності до ч. 1 ст. 224 та ч. 1 ст. 225 ЦПК України, з урахуванням позиції позивача [PERSON], викладеної у згаданій вище заяві, ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Таким чином, у судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень вказаного Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу даної цивільної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи та давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що уточнені позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 25.06.1988 року Виконавчим комітетом Сколівської районної Ради народних депутатів Львівської області з відповідною відміткою КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за № 97 від 25.06.1988 року (а. с. 5). У вказаному житловому будинку після набуття права власності, а саме з 18.08.1997 року і по даний час зареєстрований, однак не проживає фактично відповідач [PERSON], що підтверджується копію будинкової книги для прописки громадян (а. с. 6-9). Згідно інформації Сколівського РС ГУДМС України у Львівській області вих. № 1186 від 13.11.2013 року (а. с. 13) останній зареєстрований у [ADDRESS]. Згідно акта обстеження домогосподарства позивача від 24.10.2013 року (а. с. 10), відповідач [PERSON] у домогосподарстві по [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР із змінами та доповненнями власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР із змінами та доповненнями, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. З огляду на вказане, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, а тому виникнення права членів сім'ї власника житла на користування ним та обсяг цього права залежить від виникнення у власника житла права власності на нього. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідним від права самого власника. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є членом сім'ї (батьком, сином тощо) позивача [PERSON], який став власником житлового будинку на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25.06.1988 року і таке його право зареєстроване у встановленому законом порядку. Відповідач не оспорював право власності позивача на підставі зазначеного свідоцтва і таке не визнане недійсним у визначеному законом порядку. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON], як власник житлового будинку по [ADDRESS], позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися ним, а відповідач [PERSON], неодноразово попереджався про необхідність виселитись та знятися з реєстрації за вказаною адресою у місце свого фактичного проживання - [ADDRESS]. Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що уточнені вимоги позивача [PERSON] є підставними та обґрунтованими, доведені матеріалами справи і підлягають до задоволення у повному обсязі. Зокрема, відповідача [PERSON] слід зобов'язати усунути перешкоди у користуванні позивачем [PERSON] належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення відповідача за вказаною адресою.

Outcome: approved