Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 24 жовтня 2018 року звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики, що складає 112 560 грн. боргу по договору позики, 534,66 грн. відсотків за користування позикою та 1130,94 грн. судових витрат, що всього - 114 225,60 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 21 березня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] позичила в нього кошти в сумі 4000 доларів США, що на день укладення договору було еквівалентно 107520 грн. Позика була надана для особистих потреб, терміном на шість місяців з відсотками 0,025 за кожен місяць користування. Укладення договору позики підтверджується розпискою [PERSON] від 21.03.2017 року. Згідно вказаної розписки, відповідачка зобов'язувалась повернути йому позичені кошти після спливу шести місяців, тобто до 21 вересня 2017 року. Між тим, у визначений договором строк [PERSON] кошти та відсотки за їх користування не повернула. Коли він звернувся до відповідачки із вимогою повернути кошти, остання обіцяла повернути такі за кілька днів. Після чого, взагалі перестала відповідати на його телефонні дзвінки. На даний момент [PERSON] змінила номер, у зв'язку із чим, він позбавлений можливості будь яким чином зв'язатись з нею. Оскільки відповідачка відмовляється виконувати свої зобов'язання по договору позики добровільно, він змушений був звернутись до суду із даним позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснив, що 21.03.2017 року він позичив [PERSON] гроші в сумі 4000 доларів , які вона зобов'язувалася повернути до 21 вересня 2017 р., про що склав письмову розписку. Однак, [PERSON] не повернула йому борг за договором позики по даний час. Просить позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, хоча належно повідомлялася про час та місце розгляду справи, причину неявки не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов'язання сторін. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Судом встановлено, що 21 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] позичила у [PERSON] для особистих потреб кошти в сумі 4000 доларів США, що на день укладення договору було еквівалентно 107 520 грн., терміном на шість місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 0,025 за кожен місяць користування позикою, що стверджується письмовою розпискою /а.с.5/. Також встановлено, що [PERSON] не повернула позивачу боргу за договором позики від 21 березня 2017 року по даний час, що також підтверджується наявністю вказаної розписки у позивача. Таким чином, суд приходить до переконань про те, що відповідачка відмовляється виконувати свої зобов'язання за договором позики добровільно. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України ). Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане в гривні. Згідно з ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Разом з тим, згідно ч.2 ст.533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14). Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] борг за договором позики від 21 березня 2017 року у розмірі 109 735,74 грн., що по курсу НБУ станом на 26.12.2018 року р. становить 4000 доларів США, проценти за користування позикою у розмірі 534 грн. 66 коп., а всього - 110270 грн. 40 коп. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1130,94 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved