Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач 19.12.2018 року звернулась до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що з 26 вересня 2009 року вона перебуває в шлюбі з [PERSON] . 18 липня 2018 року між сторонами був укладений шлюбний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., який було зареєстровано у відповідному реєстрі за № 2999. Позивач вважає, що положення пунктів 4 та 5 Договору порушують її права, ставлять її вкрай невигідне положення та суперечать вимогам чинного законодавства. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] . заявлений позов підтримали в повному обсязі, просять суд визнати частково недійсним, з моменту вчинення, Шлюбний договір між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений Бойко Л.Л. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2999 від 18.07.2018 року, а саме пункт 4, пункт 5 вказаного договору. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлений позов не визнали в повному обсязі. В письмовому відзиві на позов та в судовому засіданні відповідач та його представник зазначили, що за час спільного подружнього життя сторонами було придбано значну кількість нерухомого майна, та в день укладення Шлюбного договору сторонами було укладено ще 5 правочинів , якими вони розпорядились спільним майном. Шлюбним договором сторони лише визначили правовий статус майна, яке і так належало відповідачу. Вважають, що укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюбний договір відповідає вимогам статей 64, 93, 97 СК України та ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки норми сімейного й цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначенні цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу. Критерієм правозгідності (правомірності) шлюбного договору є, по-перше, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та, по-друге, дотримання моральних засад суспільства ( постанова Верховного Суду України від 28 січня 2015 р. по справі № 6-230 цс 14). Також представник відповідача [PERSON] зазначив, що правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені ст. 217 ЦК України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому ( постанова Верховного Суду від 12 березня 2018 р. по справі № 910/22319/16 ). Вважає, що умови викладені в п.п.4,5 Шлюбного договору є істотними, а тому неможливо визнавати їх недійсними без визнання недійсним всього договору. Просять суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов є мотивованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі зареєстрованому 26 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 619.\~ 18 липня 2018 року між сторонами був укладений шлюбний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований у відповідному реєстрі за № 2999. Відповідно до п.4 п.4 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року «подружжя домовилося про непоширення дії статті 60 Сімейного Кодексу України на нерухоме майно хоч і набуте подружжям під час шлюбу, яке вважатиметься особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно придбане та зареєстроване, а саме власністю чоловіка (Відповідача у справі) є: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Площею 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Площею 0,21 га, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] , цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого підсобного господарства. Також власністю відповідача за шлюбним договором є побутова техніка, кухонне начиння, меблі, інші речі що знаходяться за адресами вказаного нерухомого майна. Пункт 5 Договору теж вказує, що «...подружжя домовилися про непоширення дії статті 60 Сімейного Кодексу України на транспортні засоби та нерухоме майно, що набуте Подружжям, а саме: нерухоме та рухоме майно, що підлягає державній реєстрації, особисті майнові права, які будуть придбані подружжям після укладення шлюбного договору, побутова техніка, кухонне приладдя, меблі, картини, інші речі, що будуть знаходитися за адресами такого нерухомого майна та вважатимуться особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я придбані та/або зареєстровані і розпорядження таким майном та особистими майновими правами здійснюється на його власний розсуд...». Суд вважає, п.4 Шлюбного договору в дійсності ставить позивача [PERSON] в край невигідні умови з наступних підстав. Даним пунктом визнано право власності на спільно нажите нерухоме майно за відповідачем [PERSON] . Разом з тим даним договором за позивачем не визнано право власності на жодне нерухоме майно. Суд критично ставиться до пояснень відповідача та його представника про те, що в день укладення даного договору було укладено, ще декілька правочинів. Проаналізувавши вказані правочини, суд зазначає, що жодним з цих правочинів позивачу не було передано у власність нерухоме майно, навпаки одним з договорів позивач подарувала квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] відповідачу. [PERSON] правочинами відповідач подарував 1/2 частину квартири [ADDRESS] в м [ADDRESS] Києві спільній дитині сторін [PERSON] [INFO] . Іншим договором за позивачем визнано її право власності на її 1/2 частину в квартирі [ADDRESS] придбаній під час шлюбу. Також суд критично ставиться до тверджень представника відповідача [PERSON] про те, що шлюбним договором лише визначено правовий режим майна нажитого сторонами під час шлюбу, як то передбачено ст.97 СК України, з наступних підстав. Стаття 97 СК України передбачає, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Частиною другою визначено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Однак визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка дано в ст.57 СК України, та майно визначене в п. 4 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року не відповідає вимогам даної статті, оскільки дане нерухоме майно було придбано під час шлюбу та лише оформлене на одного з подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Суд також критично ставиться до тверджень представника відповідача [PERSON] про те, що неможливо визначити вкрай невигідне положення сторони без оцінки майна, оскільки як вже зазначалось вище, за спірним договором нерухоме майно було передано тільки відповідачу, позивач не отримала жодного об`єкту нерухомого майна. Також положення п.4 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року прямо суперечать вимогам ч. 5 ст. 93 СК України, яка передбачає, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Оскільки право власності на майно, передане відповідачу за п.4 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року, відповідно до ст.182 ЦК України підлягає обов`язковій державній реєстрації. Також даній нормі суперечить і п.5 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року. Щодо заперечень представника відповідача [PERSON] . про неможливість визнання окремих пунктів договору, без визнання недійсним всього договору, оскільки дані пункти є важливими, суд зазначає наступне. Стаття 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки п. п.4 та 5 Шлюбного договору від 18 липня 2018 року\~ жодним чином не пов`язані з виконанням інших частин договору та як вбачається з матеріалів аналогічні правовідносини були вирішенні сторонами шляхом укладення інших правочинів, в судовому засіданні крім представника відповідача, жодна із сторін не заявила в категоричній формі про те, що без даних умов договір не був би укладений, суд вважає, що дані умови хоч і були істотними, але не впливали бажання сторін укласти Шлюбний договір від 18 липня 2018 року. Виходячи з викладеного суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення.

Outcome: approved