Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ), про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 14 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління ютиції у Закарпатській області, актовий запис № 567, зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 14.11.2014 року серії [NUMBER] . Від спільного подружнього життя народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх декількох років стосунки у сторін розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Вже тривалий час кожен із подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. На даний час сторони не проживають разом, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Позивач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Однак позивачем було подане клопотання про розгляд справи за його відсутності із зазначенням, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не прибула, проте через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Судове засідання у справі було призначене на 01.12.2020 року на 16 год. 10 хв., однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання рішення суду було відкладено на строк не більш як п`ять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, якою є 03.12.2020 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14 листопада 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, під актовим записом № 567, зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 14.11.2014 року серії [NUMBER] . Від спільного подружнього життя народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Протягом останніх декількох років стосунки між позивачем та відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Вже тривалий час кожен із подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. На даний час сторони не проживають разом, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Відповідно до ч. 1 ст.\~21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно\~ст. 112 Сімейного Кодексу України\~при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч. 3 ст.\~105\~Сімейного Кодексу\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51\~Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст.\~56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Як зазначено у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ч.\~4,\~5\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» у\~разі укладення\~мирової угоди,\~відмови від\~позову,\~визнання позову\~відповідачем на\~стадії перегляду\~рішення в\~апеляційному чи\~касаційному порядку\~суд у\~відповідній ухвалі\~у порядку,\~встановленому законом,\~вирішує питання\~про повернення\~скаржнику (заявнику)\~з державного\~бюджету 50\~відсотків судового\~збору,\~сплаченого ним\~при поданні\~відповідної апеляційної\~чи касаційної\~скарги. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. З огляду на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, в силу вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору, що становить 420 грн. 40 коп., а з відповідача підлягає стягнення 420,40 грн., сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом. На підставі викладеного, ст.ст.\~56,\~110, 112_Сімейного кодексу України\~та,

Outcome: approved