Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 18.06.2018 р. звернулась в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] половину вартості витрачених нею коштів на утримання дитини [PERSON], [INFO], у сумі 6 400 грн., а також стягувати з відповідача на її користь щомісячно на додаткові витрати дитини [PERSON], [INFO], 1 500 грн. до досягнення ним повноліття з моменту подачі позовної заяви. В обґрунтування позову покликається на те, що перебувала в зареєстрованих шлюбних відносинах із відповідачем, у шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. З батьком дитини вона не проживає понад 4 роки, на даний час вона самостійно виховує сина та матеріально забезпечує всім необхідним. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27.11.2017 р. вирішено стягувати з відповідача на її користь на утримання малолітнього сина аліменти в розмірі 1 000 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття. Зазначає, що вона несе додаткові витрати на утримання сина, а саме купляє шкільне приладдя, продукти, одяг, ліки, несе витрати щодо оплати уроків з англійської мови, а також занять в хореографічній школі. На підставі наведеного та ст. 185 СК України просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 06.07.2018 р. у справі відкрито провадження. Позивач в судове засідання не з'явилась, 10.09.2018 р. через канцелярію суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Вказане підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 06.02.2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №611. З позовної заяви вбачається, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27.11.2017 року вирішено стягувати із [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень, щомісячно, починаючи з 03.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно із ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Як вбачається з позовних вимог, позивач [PERSON] до додаткових витрат на утримання малолітнього сина відносить витрати на лікування (бронхіт, простудні захворювання), покупку одягу, шкільного приладдя, продуктів харчування, що по суті відповідно до вищевикладеного не є додатковими витратами на утримання дитини, а відтак такі вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оскільки позивачем [PERSON] не надано належних доказів щодо підтвердження понесених додаткових витрат в розумінні ст. 185 СК України, а саме за відвідування дитиною уроків англійської мови, а також навчання в хореографічній школі, в задоволенні таких вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed