Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Щипицина І. В. пред`явив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 26 жовтня 2017 року в розмірі 5507,53 доларів США, з яких: 5 тисяч доларів США борг за договором позики та 507,53 - три проценти річних від простроченої суми зобов`язання, за період з 11 листопада 2017 року до дня ухвалення рішення у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 26 жовтня 2017 року відповідач [PERSON] позичив у позивача 5000 доларів США, які зобов`язався повернути до 10 листопада 2017 року, про що власноручно написав розписку. На неодноразові прохання та вимоги позивача повернути йому кошти, відповідач не реагував, відтак, станом на березень 2021 року заборгованість відповідача [PERSON] складає 5000 доларів США, та три проценти річних від простроченої суми заборгованості становить 507,53 долари США. Окрім цього просить стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1501,56 гривень, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 гривень. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 грудня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак, його представник адвокат Щипицина І. В. надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала , що заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Відзиву на позов не подавав. Відповідно до\~ст.\~280\~ЦПК України\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов:\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання;\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин;відповідач\~не подав\~відзив;\~позивач не\~заперечує проти\~такого вирішення\~справи. За положеннями\~ч.\~2\~ст.\~281\~ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Судом установлено: Згідно розписки\~від 26 жовтня 2017 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 (п`ять тисяч ) доларів США, які зобов`язався повернути до 10 листопада 2017 року. (а. с. 17 ) Позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідача [PERSON] про повернення коштів, про що свідчить претензія від 10 червня 2020 року надіслана відповідачеві із вимогою про повернення заборгованих коштів в розмірі 5000 доларів США за договором позики від 26 жовтня 2017 року. (а. с. 18-19) Однак, відповідач у добровільному порядку не повернув позичену ним суму коштів Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно із вимогами ч. 2 ст. 526 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які взяті у борг відповідачем [PERSON] підлягали поверненню 10 листопада 2017 року, про що відповідач власноручно зазначив у розписці від 26 жовтня 2017 року. Згідно наданого стороною позивача розрахунку, 3% річних від суми боргу 5000 доларів США становить 507,53 долари США. Розрахунок здійснений за формулою (3% х 5000 доларів США (сума боргу) х 1235 (кількість днів прострочення) : 365 (днів) = 507,53 доларів США. Таким чином, з урахуванням суми основного боргу за розпискою від 26 жовтня 2017 року яка становить 5000 доларів США, а також враховуючи розмір 3% річних від простроченої суми, що складає 507,53 долари США, загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] станом на 29 березня 2021 року становить 5507,53 долари США. Відповідачем [PERSON] не надано суду жодних доказів на спростування зазначених у позові обставин. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити. Вимогами ст.141\~ЦПК України\~передбачено,\~що судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи\~у разі\~задоволення позову\~покладаються на\~відповідача,\~тому із\~відповідача на\~користь позивача\~підлягає до\~стягнення судовий\~збір в\~розмірі 1501,56\~гривень сплачений\~ним при\~зверненні із\~позовом до\~суду.\~(а.\~с.\~8) Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2500 гривень, суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Із матеріалів цивільної справи убачається, що 05 листопада 2019 року між [PERSON] та адвокатом Щипициною Іриною Володимирівною укладено договір №0511/19-ФО-ККА про надання правничої допомоги, із додатками до нього за №2 від 09 червня 2020 року та № 3 від 20 липня 2020 року. Факт понесення позивачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2500 гривень підтверджується квитанцією від 23 липня 2020 року.(а. с. 25) За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що вимоги про стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 гривень є підставними та підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved