Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивач 27.07.2017 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні. Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що він з 13.11.1995 р. до 29.06.2017 р. працював у відповідача на посаді водія. 10.04.2017 р. господарський суд Івано-Франківської області ухвалив постанову, якою визнав відповідача банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру та призначив ліквідатором арбітражного керуючого [PERSON] Вказана постанова прокуратурою Івано-Франківської області та Міністерством аграрної політики та продовольства України була оскаржена до Львівського апеляційного господарського суду, який 05.07.2017 р. ухвалив нову постанову, задовольнивши апеляційні скарги та скасувавши постанову господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 р. про визнання відповідача банкрутом, що потягло за собою скасування ліквідаційної процедури щодо Івано-Франківського ОДОСП. Проте, не дочекавшись рішення суду апеляційної інстанції, ліквідатор [PERSON] наказом № 18 від 29.06.2017 р. звільнив позивача у числі 205 штатних працівників з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення з роботи незаконним з наступних підстав: 1) у порушення вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України відповідач за два місяці не попередив його про наступне звільнення з роботи; 2) на його вимогу відповідач не видав на руки копію наказу про звільнення, чим порушив вимогу ч.2 ст.47 КЗпП України; 3) до цього часу відповідач не ознайомив його зі змістом наказу під особистий підпис, чим грубо порушив вимоги ч.4 ст.149 КЗпП України; 4) у порушення вимог ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України відповідач у день звільнення не виплатив жодних належних йому від підприємства сум, а саме заборгованості по заробітній платі з вересня 2016 р. по день звільнення, компенсації за невикористану щорічну відпустку, та не повідомив йому письмово про нараховані суми; 5) при розірванні трудового договору відповідач у порушення вимоги ст.44 КЗпП України не виплатив йому вихідної допомоги; 6) на його вимогу відповідач не видав довідки про його роботу на підприємстві із зазначенням посади, кваліфікації, часу роботи і розміру заробітної плати, чим порушив вимогу ст.49 КЗпП України. Крім того, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 р. скасовано ліквідацію відповідача. Позивач у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив справу розглянути в його відсутності, позов підтримав і просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача повторно не зявився у судове засідання, про час і місце судового розгляду відповідач повідомлений належним чином, не повідомив суду про причини неявки свого представника в судове засідання. За таких обставин суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивач [PERSON] з 13.11.1995 р. працював у відповідача на Івано-Франківському обласному державному обєднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді водія, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.26-27). Згідно наказу № 18 від 29.06.2017 р. ліквідатора Івано-Франківського ОДОСП [PERSON] позивач з 29.06.2017 р. у числі 205 штатних працівників звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства (а.с.28-33). Судом встановлено, що постановою господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 р. відповідача визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого [PERSON] Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 р. задоволено апеляційні скарги прокуратури Івано-Франківської області і Міністерства аграрної політики та продовольства України, скасовано постанову господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 р. про визнання відповідача банкрутом, що потягло за собою скасування ліквідаційної процедури щодо Івано-Франківського ОДОСП. При звільненні позивача з роботи відповідач допустив цілий ряд порушень вимог трудового законодавства, а саме: 1) у порушення ч.1 ст.49-2 КЗпП України за два місяці не попередив позивача про наступне звільнення з роботи; 2) у порушення на ч.2 ст.47 КЗпП України не видав позивачу у день звільнення копію наказу про звільнення з роботи; 3) у порушення ч.4 ст.149 КЗпП України не ознайомив позивача зі змістом наказу під особистий підпис; 4) у порушення вимог ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України у день звільнення не виплатив позивачу жодних належних йому від підприємства сум, зокрема, заборгованості по заробітній платі з вересня 2016 р. по день звільнення, компенсації за невикористану щорічну відпустку, та не повідомив йому письмово про нараховані суми; 5) у порушення ст.44 КЗпП України не виплатив позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку; 6) у порушення ст.49 КЗпП України на вимогу позивача не видав довідки про його роботу на підприємстві із зазначенням посади, кваліфікації, часу роботи і розміру заробітної плати. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача з роботи та обґрунтованість заявленої ним вимоги про поновлення на роботі. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав на ухвалу суду від 09.08.2017 р. довідки про отриманий позивачем дохід за 2017 р., суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.35-37) та визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 4174,39 грн. (4638,75 грн. за квітень 2017 р. + 3710,02 грн. за травень 2017 р. = 8348,77 : 2), а середньоденна зарплата становить 214,07 грн. (8348,77 : 39 робочих днів). При цьому тривалість робочого часу визначена листом Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік». Розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.06.2017 р. до 27.07.2017 р., коли позивач звернувся з позовом, наступний: 214,07 грн. х 21 р.д. = 4495,47 грн. З урахуванням того, що позивач мав на час звільнення 72 дні невикористаної відпустки, що підтверджується наданою ним копією наказу про звільнення (а.с.32), суд розраховує компенсацію за невикористану відпустку наступним чином: сума доходу позивача за період з 29.06.2016 р. до 31.05.2017 р., що становить 49998 грн. : кількість календарних днів (за мінусом святкових) за цей період, яка складає 326 днів = 153,37 грн. х 72 дн. = 11042,64 грн. Відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу у розмірі середньомісячної зарплати у сумі 4174,39 грн. Судом встановлено, що відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за період з 01.09.2016 р. до 29.06.2017 р. З огляду на те, що відповідач не надав на ухвалу суду від 09.08.2017 р. довідки про заборгованість по зарплаті, суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.35-37) та визначає заборгованість по зарплаті у розмірі 43856,03 грн.: 39788,70 грн. за вересень 2016 р. травень 2017 р. + 4067,33 грн. за червень 2017 р. (214,07 х 19 р.дн.) У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку аналогічний розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу і складає 4495,47 грн. Вказані суми з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків та платежів підлягають стягненню на користь позивача. З відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1320,64 грн. (640 грн. за вимогу про поновлення на роботі + 680,64 грн. за майнову вимогу). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.1, 44, 47, 49, 49-2, 116, 117, 149, 232, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»,

Outcome: approved