Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач 26.08.2014 року звернулася до суду з даним позовом до відповідача про стягнення витрат за будівельні роботи, посилаючись у своїх вимогах на те, що з 04.03.1990 року вона проживала спільно з відповідачем, шлюб зареєстрували 15.12.1990 року. 04.03.1983 року, до одруження, її чоловік [PERSON] отримав у дар житловий будинок [ADDRESS]. За час їхнього спільного проживання у вищевказаному будинку вона та відповідач виконали наступні будівельні роботи: · зняли на стелі повністю штукатурку, перебили заново дранкою стелю, яку знову поштукатурили; - добудували, прилаштувавши до будинку, котельню, кухню та ванну; - збільшили на 20 квадратних метрів житлову площу; - переобладнали опалення; - побудували гараж на 28.7 квадратних метрів; - встановили вхідні металеві двері; - зробили переобладнання газової мережі; - на городі збудували парникову теплицю з металу та дошки площею 264, кв.м. Оскільки висновком судової будівельно-технічної експертизи від 10.09.2013 року встановлена вартість ремонтно - будівельних робіт - 51441 грн., позивач просить стягнути з відповідача ? частину вартості цих робіт, що становить 25720 грн. [PERSON] в своїх вимогах посилається на п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», відповідно до якого члени сім'ї власника житлового будинку,якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов'язок, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво. В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач просив справу розглянути без його участі, надав письмове заперечення, яким позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що позивач не надала суду жодного доказу про розмір понесених нею грошових витрат, жодного доказу, що ці роботи були проведені саме під час спільного проживання, та жодного доказу того, що будівельні роботи перевищували визначені ст.156 ЖК України витрати по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенню їх ремонту. Висновок судової будівельно-технічної експертизи від 10.09.2013 року вважає неналежним доказом. Представник відповідача, [PERSON], просила розглянути справу без її участі, позов не визнала. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст.22 КпШС України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, та ст.62 СК України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Проте, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», члени сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт житлового будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов'язок не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво. Судом встановлено, що рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 04.11.2013 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та про його поділ, поділ майна та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна житловий будинок з будівлями та спорудами [ADDRESS] визнано спільним майном подружжя. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 19.12.2013 року рішення Старобільського районного суду в цій частині скасовано, і відмовлено в задоволенні вимог про визнання спірного будинку спільним майном подружжя і визнання за [PERSON] права власності на ? частину житлового будинку з будівлями та спорудами. Рішення набрало законної сили. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вищезазначеними рішеннями встановлено, що сторони з 15.12.1990 р. по 15.01.2013 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно з договором від 04.03.1983 року [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з будівлями та спорудами [ADDRESS] та є його власником. Відповідно до висновків судової будівельно - технічної експертизи №246/23 від 10.09.2013 року вартість ремонтно-будівельних робіт, проведених в будинку після 15.12.1990 року і по теперішній час, становить 24 325 грн. Також була добудована пристройка літер «а» вартістю 6750 грн., гараж літер «г» вартістю 10260 грн., теплиця літер №3 вартістю 10106 грн. Загальна вартість виконаних робіт та побудованих будівель становить 51441 грн. (вартість ремонтно-будівельних робіт - 24325 грн., вартість добудов-27116 грн.). Отже, зазначені обставини про проведення сторонами в період шлюбу ремонтно-будівельних робіт в будинку, що належить відповідачу, на суму 24325 грн. та добудов на суму 27116 грн. не підлягають доказуванню і заперечення відповідача щодо неналежності доказу, висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10.09.2013 року, є безпідставним. Згідно з ч.3 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведеного ремонту. Як роз'яснено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року, на яку посилається і позивач, члени сім'ї власника жилого будинку мають право на відшкодування своїх затрат на ремонт житлового будинку, якщо ці затрати перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов'язок. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надала суду доказів того, що затрати на ремонтно - відновлювальні роботи, зазначені в позові і висновку судової будівельно-технічної експертизи, на який вона посилається, в сумі 24 325 грн. перевищували покладений на неї ст.156 ЖК України обов'язок, як члена сім'ї, по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Оскільки в період перебування у шлюбі сторони провели добудови до будинку на суму 27 116 грн. ( пристройка літер «а» вартістю 6750 грн., гараж літер «г» вартістю 10 260 грн., теплиця літер №3 вартістю 10106 грн.), половина затрат, що становить 13558 грн., підлягає відшкодуванню позивачу. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом задоволені вимоги позивача на суму 13558 грн., тому на її користь з відповідача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 135,58 грн.

Outcome: partial