Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач 21.12.2016 року звернулася до суду з вищевказаним позовом (а.с.2-4), посилаючись на наступні обставини. Вона 02.07.2010 року за договором купівлі-продажу квартири придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. З часу укладення вказаного договору та по теперішній час вона не може повністю вступити у фактичне користування квартирою, так як відповідач залишилась зареєстрованою за вказаною адресою, фактично проживає у квартирі та з невідомих причин відмовляється залишати квартиру, забирати своє майно та інші матеріальні цінності. На її неодноразові вимоги щодо звільнення житлового приміщення, відповідач не реагує, пояснень не надає, погрожує тим, що сама нікуди з квартири не піде, відмовляється звільнити квартиру та передати квартиру у її-позивача повне розпорядження. Вона мешкає у м. Києві, у неї склались обвини за яких вона вимушена продати вказану квартиру, так як їй потрібні грошові кошти за місцем постійного перебування. Жоден з потенційних покупців не може хоча б оглянути квартиру. Крім того, ніхто не хоче купувати квартиру з зареєстрованими сторонніми особами. Тому вона просить суд усунути перешкоди у користуванні нею квартирою № 31 в будинку № 36 по вул. Шевченка в м. Нікополі Дніпропетровської області, позбавивши відповідача права користування вказаною квартирою та виселити з квартири [ADDRESS]. Представник позивача за договором № 09/13-16 від 13.09.2016 року [PERSON] у судовому засіданні обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Суду пояснив, що позивач за договором купівлі-продажу квартири є власницею спірної квартири, умови договору позивачем дотримані та виконані, грошові кошти за квартиру передані відповідачу, але до теперішнього часу позивач не може повністю вступити у володіння та користування спірною квартирою, розпорядитися нею, так як відповідач безпідставно відмовляється звільнити квартиру, не пускає позивача в квартиру. Ще до звернення до суду з даним позовом позивач намагалася вирішити спір мирним шляхом з відповідачем, просила звільнити квартиру, але та відмовлялася, посилаючись на те, що у позивача нічого не вийде, її ніхто не виселить, вона буде там жити. Відповідач з незрозумілих причин відмовляється залишити квартиру, у звязку з чим позивач не може потрапити до квартири. Під час розгляду в суді даної справи, сторони спілкувалися в телефонному режимі, відповідач пропонувала позивачу назад викупити квартиру, але не погоджувалася на запропоновану ціну. До теперішнього часу відповідач квартиру не звільнила. Зазначив, що договір купівлі-продажу квартири не оспорювався. Також вказав, що між позивачем та відповідачем не було домовленості щодо користування квартирою. Відповідач у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.63). Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Як установлено в судовому засіданні, [PERSON], згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2010 року (а.с.9,10), продала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно п.3.1.1. договору, [PERSON] була зобовязана передати квартиру покупцю (позивачу) у стані, що відповідає санітарним нормам щодо житлових приміщень й умовами договору. Згідно п.3.3.2. договору, покупець зобовязаний прийняти квартиру у стані, що відповідає санітарним нормам щодо житлових приміщень й умовами договору. Згідно п.п.3.4.1., 3.4.2. договору, покупець має право вимагати передачі квартири у стані, що відповідає санітарним нормам щодо житлових приміщень й умовами договору, виконання інших обовязків за договором. Згідно п.4.1. договору, сторони домовилися, що під передачею квартири за цим договором слід вважати символічну передачу продавцем покупцю ключів від квартири, яка продається, свідчить про те, що передача квартири відбулася. Згідно п.5.1. договору, право власності на квартиру виникає у покупця з моменту державної реєстрації договору. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 728 (а.с.9-11,16-22). Право власності на вказаний обєкт нерухомості зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за № 79297336 від 01.02.2017, номер запису про право власності: 16863297; дата, час державної реєстрації: 10.10.2016; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: р/н728, виданий 02.07.2010, видавник: Приватний нотаріус [PERSON]; форма власності: приватна; розмір частки: 1/1, власник: [PERSON] (а.с.11,16-22,24). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області станом на 30.12.2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], [INFO], з 05.10.1999 року (а.с.14). Ніякої домовленості між позивачем та відповідачем щодо користування квартирою не існує, доказів іншого суду не було представлено. З часу укладення договору купівлі-продажу від 02.07.2010 року квартири [ADDRESS] і по теперішній час відповідач залишається проживати у спірній квартирі, відмовляється її звільнити, забирати свої речі, передати квартиру у повне розпорядження позивачу, тобто відповідач самоправно займає спірну квартиру після її продажу позивачу. Відповідач не є членом сімї власника квартири, проте залишається зареєстрованою у спірному приміщенні, в добровільному порядку з реєстраційного обліку в квартирі не знімається. Суд вважає, що вказаними діями відповідача порушуються права позивача, як власника, щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. Позивач позбавлена права на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном. У добровільному порядку вирішити спір не вдається. Згідно ч.1 ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Протокол ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладене, обставини справи, те, що відповідач перешкоджає позивачу як власнику вільно володіти, користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, доказів щодо домовленості між ним та власником житла суду не предявлено, суд вважає за необхідне позов задовольнити. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., сплачений останньою при подачі позову (а.с.1).

Outcome: approved