Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач 14.11.2018 р. звернулась в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі, в якому народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем розірвано 30.03.2011 р., малолітня дитина залишена проживати з нею. З 2008 р. позивач із сином проживають в Італії, де позивач працює, а син навчається, однак кожного року вони приїжджають на літні канікули в Україну. З 2016 р. відповідач усунувся від виконання своїх обов’язків по вихованню дитини, не спілкується з нею, не піклується про її здоров’я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не цікавиться її вихованням, не проявляє щодо неї батьківської турботи і піклування. Просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина. Представник позивача – адвокат Атаманюк Б.М. у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з’явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судове засідання не з’явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути в його відсутності, надав суду висновок комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 28.09.2018 р. про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина. Заслухавши вступне слово представника позивача, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що у шлюбі сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30.03.2011 р., яке набрало законної сили з 12.04.2011 р. Вказаним судовим рішенням визначено місце проживання малолітньої дитини з матір'ю (а.с.5). Згідно акту обстеження умов проживання від 18.07.2018 р. малолітній [PERSON] зареєстрований разом із матір’ю [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.6). Малолітній [PERSON] навчається та проживає з матір'ю в Італії, що підтверджується їхніми посвідками на проживання, довідкою з місця проживання та про склад сім'ї, довідкою з місця навчання сина сторін, посвідченнями особи (а.с.10-16). Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що кожного року позивачка із сином приїжджають на літні канікули в Україну, батько хлопчика вже кілька років не появляється, не спілкується з дитиною. Відповідно до висновку № 11-18/02-20 від 28.09.2018 р. комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина (а.с.7-8). Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов’язків по вихованню малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а саме: не спілкується з ним у обсязі, необхідному для його нормального розвитку та самоусвідомлення, не піклується про його здоров’я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не цікавиться його навчанням, не проявляє щодо нього батьківської турботи і піклування, не надає йому належного матеріального утримання. Таким чином, відповідачем, який усунувся від виконання обов’язків щодо виховання та розвитку свого сина, порушено право останнього на належне батьківське виховання. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов’язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов’язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст.18 Конвеції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов’язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з вимогами ст.150 СК України батьки зобов’язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім’ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов’язані піклуватися про здоров’я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов’язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов’язані поважати дитину. Статею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом; дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов’язків щодо неї; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Згідно вимог ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов’язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов’язків по вихованню дитини. З огляду на встановлені судом обставини, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог, які підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, що визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності; – суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав, який підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 18, 27 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.),ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст. 150, 152, 155, 164 ч.1 п.2 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved