Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач 30.03.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи позов тим, що 12.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та відповідачем [PERSON], укладений кредитний договір № СМ-SМЕВ00/147/2007 (далі Договір), згідно умов якого банком надано позичальнику кредитні кошти в сумі 133000,00 доларів США, що підтверджується кредитною заявкою, з кінцевим терміном повернення 11.10.2014 року. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути позивачу кредитні кошти у строки, зазначені в Кредитному договорі (зокрема, в п.п. 1.6 Договору), а також сплатити відповідну платню за кредитом, в порядку та на умовах, що визначені в Договорі (зокрема, в п.п. 1.4, 1.5 Договору). Згідно з п.п. 1.5.1. Договору погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватися відповідачем щомісяця у розмірі та строки визначені кредитним договором. Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника [PERSON], між позивачем та відповідачем [PERSON], 12.10.2007 року укладено договір іпотеки №РМ- SМЕВ00/147/2007, відповідно до якого відповідач передав Банку в іпотеку, належне на праві власності (на підставі Рішення постійно діючого третейського суду від 09.10.2007 року, зареєстрованим в ВК «ВООБТІ» за реєстровим №1553) нерухоме майно, а саме - виділену в натурі частку підвального приміщення, що складається з приміщення №142-2 - торгівельний зал, загальною площею 83,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і складає 3/10 частки. Відповідно до п.1.1 Договору іпотеки, встановлено що даний Договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (Позивача), що випливають з Кредитного договору № СМ-SМЕВ00/147/2007 від 12.10.2007 року. Також встановлено, що оскільки відповідач є одночасно і позичальником і іпотекодавцем, отже ознайомлений зі змістом основного зобов'язання, яке забезпечено іпотекою, та не має претензій до умов Договору, а також дає свою згоду на забезпечення іпотекою обов'язків за кредитним договором. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. Відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та плати за користування кредитом не виконав належним чином, тому станом на 16.03.2015 року у нього перед позивачем виникла заборгованість в загальній сумі 139983,46 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 3025890,73 грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 120595,40 доларів США, що еквівалентно 2606797,28 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 19388,06 доларів США, що еквівалентно 419093,45 грн.; а також пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 11044501,19 грн. Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до суду з позовом для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів та просив звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву в якій просила суд, справу розглядати у її відсутність, також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити та в разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку. За наведених обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність учасників процесу в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 12.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») та відповідачем [PERSON], укладений кредитний договір № СМ-SМЕВ00/147/2007, згідно умов якого банком було надано позичальнику кредитні кошти в сумі 133000,00 доларів США, що підтверджується кредитною заявкою, з кінцевим терміном повернення 11.10.2014 року (а.с. 6-9, 17, 26-55). Відповідно до умов вказаного договору, відповідач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути позивачу кредитні кошти у строки, зазначені в Кредитному договорі (зокрема, в п.п. 1.6 Договору), а також сплатити відповідну платню за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначених в Договорі (зокрема, в п..п. 1.4, 1.5 Договору). Згідно з п.п. 1.5.1. Договору погашення відповідної частини кредиту та нарахованих відсотків повинно здійснюватися відповідачем щомісяця у розмірі та строки визначені кредитним договором. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника [PERSON], між позивачем та відповідачем [PERSON], 12.10.2007 року було укладено договір іпотеки №РМ- SМЕВ00/147/2007, відповідно до якого відповідач передав Банку в іпотеку, належне на праві власності (на підставі Рішення постійно діючого третейського суду від 09.10.2007 року, зареєстрованим в ВК «ВООБТІ» за реєстровим №1553) нерухоме майно, а саме - виділену в натурі частку підвального приміщення, що складається з приміщення №142-2 - торгівельний зал, загальною площею 83,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і складає 3/10 частки (а.с. 10-16, 19-23). Відповідно до п.1.1 Договору іпотеки, встановлено що даний Договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (Позивача), що випливають з Кредитного договору № СМ-SМЕВ00/147/2007 від 12.10.2007 року. Також встановлено, що оскільки відповідач є одночасно і позичальником і іпотекодавцем, отже ознайомлений зі змістом основного зобов'язання, яке забезпечено іпотекою, та не має претензій до умов Договору, а також дає свою згоду на забезпечення іпотекою обов'язків за кредитним договором. Відповідно до п.6.2 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати іпотекодавцем іпотекодержателю будь - якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов'язань за п. 5 Договору. Згідно із п.4.4 Договору іпотеки, вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем та становить 894794,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 177186,93 грн. Взятих за договором обов'язків відповідач [PERSON], належним чином не виконав, що призвело до утворення у нього перед позивачем заборгованості в розмірі 14070391,90 грн. (а.с. 41). Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1054 ЦК України, яка вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань щодо сплати коштів за кредитним договором позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону. Пунктом 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», № 1304-VII від 03.06.2014 року, передбачено, що протягом дії цього Закону: - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку Проте даним Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних відносин, в тому числі і тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на предмети забезпечення, тобто за своїм змістом Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться, отже чинність на час вирішення спору даного Закону сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. У цьому зв'язку суд враховує також те, що нерухоме майно, яке надане в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором не є житловим приміщенням. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3654,00 грн., тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved