Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 02 липня 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з розрахунком пені, втрат від інфляції, трьох відсотків річних. Свої уточнені позовні вимоги позивач [PERSON] обгрунтовує тим, що 12 вересня 2009 року він передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США. Повернення боргу вчасно не відбулося. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.10.2010 року по справі №2-4782/10 в якому зазначено: стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 10000,00 доларів США. Повернення боргу було здійснено відповідачем 04.10.2018 року в національній валюті за курсом станом на 2009 рік в 80000,00 грн. Проте на момент погашення заборгованості відповідачем не було сплачено 3% річних, пеню та витрати від інфляції. Оскільки у добровільному порядку повернення коштів не відбулося, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] 3% річних у розмірі 22795,00 грн., пеню у розмірі 180835,24 грн., втрати від інфляції 152580,65 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи у його відсутність, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідая [PERSON] не з`явився, проте адвокат Тонкошкур І.В., який діє в його інтересах, надав заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача, просить розглянути справу у його відсутність та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.10.2010 року по справі №2-4782/10 з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму боргу у розмірі 10000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення було еквівалентно 80000,00 грн. Проте своєчасно рішення суду виконано відповідачем не було, відповідно до роздруківки по картці позивача повне погашення боргу відповідачем було здійснено 04.10.2018 року. Частинами 4,6\~ст.82 ЦПК України\~передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з несвоєчасною сплатою боргу, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] 3% річних у розмірі 22795,00 грн., пеню у розмірі 180835,24 грн., втрати від інфляції 152580,65 грн. згідно наданих до суду розрахунків. Згідно частини другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й рішення суду щодо стягнення боргу, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також\~з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Згідно частини першоїстатті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, відповідач [PERSON] має прострочене грошове зобов`язання перед позивачем, не виконане вчасно відповідно до заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.10.2010 року по справі №2-4782/10. З огляду на те, що відповідачем порушено строк виконання вказаного в рішенні суду грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зістаттею 1\~Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до\~статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»і ндекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й виплати встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені\~наказом Державного комітету статистики Українивід 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі №753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі №461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі №761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625\~ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Відповідач [PERSON] знав про грошове зобов`язання, адже данний факт ним не оспорювався та порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК України Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року №6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другоюстатті 625 ЦК Українисум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію висловлено щодо застосування положень статті 625\~ЦК України Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18, який відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України\~правильно врахував суд першої інстанції. Позивач [PERSON] навів розрахунок суми заборгованості: 3% річних у розмірі 22795,00 грн.,та втрат від інфляції 152580,65 грн. Наданий до суду розрахунок позивача є законний, обґрунтований та доводами сторін не оспорюється. Отже, в цій частині позовні вимоги позивача є доведеними, такими, що грунтуються на дійсних обставинах справи та чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог відносно стягнення з відповідача [PERSON] пені за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 180835,24 грн., суд зазначає наступне. Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так, представником відповідача [PERSON] , адвокатом Тонкошкур І.В. було заявлено про застосування строків позовної давності стосовно усієї частини позовних вимог. Як передбачено\~п.1\~ч.\~2\~ст.258\~ЦК України,\~позовна давність\~в один\~рік застосовується,\~зокрема,\~до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 180835,24 грн. слід відмовити у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Дана правова позиція узгоджується з висновком, висловленим у Постанові Верховного Суду України від 10.10.2018 року по справі №369/10890/15-ц. Щодо заяви представника відповідача щодо застосування строків позовної давності відносно всієї частини позовних вимог, суд зазначає наступне. Так,\~загальна\~позовна\~давність\~встановлюється\~тривалістю\~у\~три\~роки\~(стаття\~257\~ЦК), а для окремих видів\~ вимог\~ законом \~може\~ встановлюватися\~спеціальна\~позовна\~давність:\~скорочена\~або\~більш\~тривала\~ порівняно\~із\~загальною\~позовною\~давністю\~. Відповідно\~до\~частини\~п`ятої\~статті\~261\~ЦК\~за\~зобов`язаннями\~з\~ визначеним\~ строком\~ виконання\~ перебіг\~позовної\~давності\~починається\~зі\~спливом\~строку\~виконання\~. Суд відхиляє доводи представника відповідача, що позивач пропустив строк позовної давності за усією частиною позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно дост.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Положеннями ч.1ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3. ч. 4 ст.\~267\~ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 Рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Із матеріалів справи вбачається, що позивач у 2018 році дізнався про порушення свого права, а тому доводи скарги про те, що [PERSON] пропущено строк звернення до суду із позовом, спростовуються матеріалами справи, оскільки він звернувся до суду з позовною заявою 02.07.2019 року, а тому відповідно до\~ст.257 ЦК України\~строк звернення із позовом до суду не пропущено і поновленню цей строк не підлягає. Таким чином, оскільки про порушення свого права позивач дізнався лише у 2018 році, трирічний строк позовної давності на день звернення до суду не сплив, тому наведені з цього приводу доводи скарги є необґрунтованими. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України\~передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог\~ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п. 268). ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тож у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір, сплачений позивачем під час подання позовної заяви до суду у розмірі 3802,00 грн.

Outcome: partial