Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із позовною вимогою про визнання правочинів, направлених на зміну власника квартири [ADDRESS] недійсними, а саме: визнати недійсною довіреність на вчинення відчуження квартири [ADDRESS] від імені [PERSON] [PERSON], видану на [PERSON] і [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 17 за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, буд. 9 від 28.03.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; Також просить витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON] квартиру № 17 за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, буд. 9; виселити [PERSON], [PERSON] та інших осіб, що проживають у вказаній квартирі з квартири № 17 за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, буд. 9; визнати недійсними договір іпотеки від 22 березня 2016 року за № 117 та договір про внесення змін № 1 до вищезазначеного іпотечного договору від 22.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 09.04.2016 року, реєстровий номер 168, які укладені між [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON] судові витрати, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини. У 2008 році [PERSON] [PERSON] придбав у власність квартиру № 17 за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, буд. 9. У 2016 році від свого знайомого позивач дізнався про те, що його майно належить іншій особі. Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна 28 березня 2014 року відбулась реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2014 року,посвідченому приватним нотаріусом [PERSON]. При цьому від імені позивача [PERSON] [PERSON], як продавця, дії вчиняла [PERSON] на підставі довіреності від 19 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом м. Кишинів, Республіка Молдова, [PERSON]. Надалі 31 березня 2014 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір позики грошових коштів, в якості забезпечення за яким вони уклали договір іпотеки (без випуску заставної), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 31.03.2014 року за реєстровим №466. 12 вересня 2014 року, на підставі вищезазначеного договору іпотеки право власності на спірну квартиру набув [PERSON]. Подалі, 22.03.2016 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] за договором купівлі-продажу від 22.03.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] В той же день, 22 березня 2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики і договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], предметом іпотеки за яким надана квартира позивача за адресою: [ADDRESS]. В спірній квартирі зареєстрований та проживають [PERSON], [PERSON], а також інші особи. Позивач ніколи не підписував довіреності на продаж свого майна, про що свідчить відповідь нотаріуса та висновок експертизи. Таким чином[ADDRESS] за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, буд. 9 вибула із власності позивача незаконним шляхом, та це не відповідає волевиявленню законного власника, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В ході розгляду справи судом було витребувано від приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу [PERSON] копію договору купівлі-продажу від 28.03.2014 року, за яким [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] та копії всіх документів, які були підставою для укладення зазначеного договору; від приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу [PERSON] копію договору іпотеки від 31.03.2014 року, за яким квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку [PERSON] та копії всіх документів, які були підставою для укладення зазначеного договору іпотеки та переходу до [PERSON] права власності на предмет іпотеки; від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] копію договору купівлі-продажу від 22.03.2016 року, за яким [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та копії всіх документів, які були підставою для укладення зазначеного договору; копію договору іпотеки від 22.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий номер 117, відповідно до якого іпотекодавцем є [PERSON], а іпотекодержателем є [PERSON] та копії всіх документів, які були підставою для укладення зазначеного договору; копію договору про внесення змін №1 до вищезазначеного іпотечного договору від 22.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 09.04.2016 року, реєстровий номер 168, та копії всіх документів, які були підставою для укладення зазначеного додаткового договору; від Приморського районного відділу в м. Одесі Головного управління ДМС в Одеській області відомості, стосовно осіб, зареєстрованих за адресою: [INFO]. 10 жовтня 2018 року до судового засідання прибула представник позивача адвокат [PERSON], яка підтримала в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] [PERSON], просила суд їх задовольнити з підстав, що викладені у позові. Також до суду зявилася відповідач [PERSON], яка визнала позовні вимоги [PERSON] [PERSON] в повному обсязі та надала суду пояснення, згідно яких на прохання відповідачки [PERSON] між нею та позивачем був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири. Від імені позивача [PERSON] [PERSON] як продавця дії вчиняла [PERSON] на підставі довіреності від 19 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом м. Кишинів, Республіка Молдова, [PERSON]. Відповідач [PERSON] також був присутній підчас укладення договору купівлі-продажу, надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 200000 доларів США. 31 березня 2014 року відповідач [PERSON] уклала із відповідачем [PERSON] договір позики зазначених грошових коштів, в якості забезпечення за яким вони уклали договір іпотеки (без випуску заставної), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 31.03.2014 року за реєстровим № 466. В подальшому їй стало відомо, що 12 вересня 2014 року, на підставі вищезазначеного договору іпотеки право власності на спірну квартиру набув [PERSON] Також в судове засідання прибув представник третьої особи [PERSON] [PERSON], який надав суду пояснення письмові пояснення та заперечував проти забезпечення позову, вважав його не обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає з підстав, викладених в письмових поясненнях. Інші відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання неодноразово повідомлялися у встановленому законом порядку, своїх представників до судового засідання не направили,поважних причин неявки в судове засідання суду не представили. Заслухавши позицію представника позивача адвоката [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. На підставі договору купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 30.04.2008 р. позивачу належала квартира за адресою: [ADDRESS], про що зроблено реєстраційний запис № 2564. Цей договір зареєстрований в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 14.05.2008 р., реєстраційний номер 10710090, номер запису 459 в книзі 662пр-18. 28.03.2014 року зазначена квартира за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченому приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], була продана відповідачці [PERSON], реєстраційний номер договору 625. Відповідно до договору купівлі-продажу спірної квартири від 28.03.2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], під час його укладення від імені [PERSON] [PERSON] як продавця дії вчиняла відповідач [PERSON] на підставі довіреності від 19 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON] (м. Кишинів, Республіка Молдова). Зазначена довіреність від 19 березня 2014 року на вчинення відчуження спірної квартири була видана від імені [PERSON] [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] в м. Кишинів, Республіка Молдова. Із матеріалів, наданих приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] в якості письмових доказів, вбачається, що підчас укладання договору купівлі-продажу від 28.03.2014 року сторонами використовувався дублікат договору купівлі-продажу від 30.04.2008 року, на підставі якого позивач був власником спірної квартири. Відповідно до відповіді нотаріуса [PERSON] № 14 від 09 грудня 2017 року на заяву [PERSON] [PERSON], нею не засвідчувалася довіреність від імені [PERSON] [PERSON] 19 березня 2013 року, а реєстраційний номер 258 не відповідає зазначеній даті. Окрім того, бланк серії АС №526885 взагалі не використовувався вказаним нотаріусом. Також нотаріус поясняє, що не може видати дублікат або копію цієї довіреності у звязку з тим, що відсутній сам факт засвідчення такої довіреності. Матеріали справи містять копію витягу з ЄРДР від 24.02.2016 року, відповідно до якого Позивач звертався з заявою про скоєння шахрайських дій відносно квартири [ADDRESS] до правоохоронних органів. На підставі вказаної заяви слідчим управлінням Головного управління Національної поліції було розпочато досудове розслідування №12016160000000120 за ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно до висновку експерта № 261-П від 25.06.2018 року про проведення почеркознавчої експертизи, яка була призначена та проведена підчас досудового розслідування кримінального провадження №12016160000000120, яке проводиться СУ ГУНП України в Одеській області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за заявою [PERSON] [PERSON], підпис в довіреності від імені [PERSON] [PERSON] 19 березня 2013 року, посвідченої публічним нотаріусом м. Кишинів [PERSON], реєстраційний номер 258, виконана не самим [PERSON] [PERSON], а іншою особою з наслідуванням почерку [PERSON] [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, вольова дія однієї сторони. На довіреність, як на цивільний правочин розповсюджуються загальні вимоги закону щодо правочинів. Відповідно до вимог ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної особи. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Всі вищезазначені обставини, відповідь нотаріуса, висновок експерта, вказують на нікчемність довіреності на вчинення відчуження квартири [ADDRESS] від імені [PERSON] [PERSON], як продавця, виданої на [PERSON] і [PERSON], як представників, що, відповідно, не породжує для сторін жодних прав та обов'язків. Таким чином, квартира вибула із власності позивача незаконним шляхом, та це не відповідає волевиявленню законного власника. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ст. 16 ЦК України одним із способів захисту прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Суди, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку п. 8 ППВСУ № 9 про невчинення чи неукладення договору не застосовується. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК у зв'язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 2 та 3 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), (постанова ВССУ від 13.05.2015 № 6-7544св15). Згідно з п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року, справа № 6-127цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України 2004 року була обов'язковою для врахування при розгляді цієї справи судами попередніх інстанцій. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. (Позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 05.09.2018 року, справа № 459/3597/14-ц, провадження № 61-4819 св 18). Таким чином, в матеріалах судової справи наявні належні та допустимі докази того, що волевиявлення учасника правочину [PERSON] [PERSON] не було, правочин від його імені було здійснено іншою особою за довіреністю, виготовленої з використанням підробленого невстановленою особою підпису позивача. [PERSON] [PERSON] не підписував довіреність і не мав наміру укладати вищевказаний договір купівлі-продажу, його укладення суперечить положенням ч. 3 ст. 207 ЦК України. Виходячи із вищенаведеного договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 28 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] повинен бути визнаний недійсним. 31 березня 2014 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір позики грошових коштів, в якості забезпечення за яким вони уклали договір іпотеки (без випуску заставної), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 31.03.2014 року за реєстровим № 466. Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 26715570 від 12 вересня 2014 року, на підставі вищезазначеного договору іпотеки [PERSON] набув право власності на спірну квартиру. 22.03.2016 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] за договором купівлі-продажу від 22.03.2016 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Також, 22 березня 2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики і договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], предметом іпотеки за яким надана квартира позивача за адресою: [ADDRESS]. Вимоги про витребування майна із незаконного володіння є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 28 березня 2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] - недійсним. Останнім власником квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 22 березня 2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] значиться відповідач [PERSON]. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Відповідно до приписів статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Відповідно до п. 22, 23 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.У звязку із цим судам розяснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна. Так, відповідно до положень статті 388 ЦК України та розяснень, наданих у п. 26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння не з його волі. Із наведеного вище вбачається, що спірна квартира вибула із володіння та користування [PERSON] [PERSON] без його відома, договорів купівлі-продажу та довіреностей він не укладав та не видавав, квартира вибула з його володіння не з його волі, а тому його вимога про витребування квартири за адресою: [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON] підлягає задоволенню. Також, позивач вимагає виселення [PERSON], [PERSON] та будь-яких інших осіб, що проживають в спірній квартирі без надання їм іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Разом з тим, оскільки вказані особи проживають у спірній квартирі, вбачається, що позивач фактично позбавляється можливості в тому числі відновлення свого порушеного права, враховуючи, що витребувавши належне йому майно, він все одно буде позбавлений реальної можливості його використання за наявності інших осіб, що проживають в квартирі. Відповідно до положень ст. 386, 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у реалізації його права власності, та разом з тим якщо такий власник має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 399 ЦК України, право володіння припиняється, зокрема, у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Таким чином з наведених правових підстав та фактичних обставин вбачається, що сама квартира підлягає витребуванню у відповідача [PERSON] на користь позивача, а тому у відповідачів [PERSON], [PERSON] та інших осіб, що з їх згоди проживають у спірній квартирі не буде будь-яких належних правових підстав для проживання у квартирі № 17 за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, буд. 9, з чого слідує, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та зазначені особи повинні вважатися такими, що без відповідної правової підстави проживають у зазначеній квартирі, а отже підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Матеріалами справи підтверджується, що 22 березня 2014 року відповідач [PERSON] уклала із відповідачем [PERSON] договір позики на суму 40000 гривень, в забезпечення якого вони уклали договір іпотеки від 22 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 117, предметом іпотеки за яким стала квартира за адресою: [ADDRESS]. 09 квітня 2016 року [PERSON] уклала із відповідачем [PERSON] інший договір позики на суму 300000 гривень, забезпеченням за яким також стала квартира за адресою: [ADDRESS], належна позивачу, про що сторони уклали договір про внесення змін №1 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] 22.03.2016 року за реєстровим номером 117. Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], будь-яких договорів іпотеки стосовно свого майна не укладав, своєї згоди та повноважень на укладення таких договорів нікому не надавав. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. п. 7, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Враховуючи наведене вище суд вважає можливим визнати недійсними договір іпотеки від 22 березня 2016 року за № 117, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] та договір про внесення змін № 1 до вищезазначеного іпотечного договору від 22.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 09.04.2016 року, реєстровий номер 168, які укладені між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідачів на користь позивача в розмірі 1929,21 грн. (521,21 грн. + 521,21 грн. + 521,21 грн. + 275,61 грн.). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Outcome: approved