Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ), звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ( [ADDRESS] ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним. 04 березня 1994 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів міста Києва за актовим записом 393. 22 червня 2004 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, на ім`я Позивача було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності серія [NUMBER] , виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 1076-С/КІ від 14.06.2004 року, зареєстрованого в КП КМБТІРПВОНМ 23.06.2004 року та записаного у реєстрову книгу № 401268 за реєстровим № 44124. 14 липня 2020 року Деснянським районним у місті Києві ВДРАІДС ЦМУ МІО (м. Київ) шлюб між сторонами було розірвано. Наразі сторони справи не є подружжям, не проживають разом, спільного господарства не ведуть. З травня 2020 року в квартирі [ADDRESS] Відповідач не проживає, оскільки створив сім`ю з іншою особою. Наразі Відповідач фактично мешкає у [ADDRESS] у квартирі його батьків. Належного Відповідачу майна у квартирі [ADDRESS] не має. Перед розірванням шлюбу, а саме 26 червня 2020 року, Позивач та Відповідач уклали Договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений ПНКМНО Парфеньонок Т.С. за реєстраційним номером 819. За умовами п.1.4. зазначеного Договору в порядку поділу майна сторін в особисту приватну власність Позивача перейшло право на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.5.6 Договору про поділ спільного майна подружжя Відповідач зобов`язався знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] у строк до 14 липня 2020 року. Тобто вбачається, що Відповідач взяв на себе зобов`язання знятися з реєстраційного обліку по квартирі [ADDRESS] , але умови Договору відверто проігнорував, наміру виконувати п.5.6. Договору не має. Так. на момент подання даного позову в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 3 (три) особи: 1) [PERSON] , що підтверджується її паспортом; 2) [PERSON] , донька сторін, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 20.10.2020 року № 54286104; 3) [PERSON] (Відповідач). Щодо надання доказів в підтвердження факту реєстрації Відповідача у квартирі Позивача, то остання самостійно їх надати не мас змоги у зв`язку із тим, що за вимогами ст. 11-3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» органу реєстрації заборонено передавати дані з реєстру третім особам без письмової згоди на це самої особи. Зважаючи на наведене, така інформація буде витребовуватися Позивачем через подання відповідного клопотання. Водночас, інших осіб окрім Позивача, Відповідача та їхньої доньки, які б могли бути зареєстрованими у квартирі [ADDRESS] , не існує. Реєстрація Відповідача за адресою проживання Позивача, яка є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , перешкоджає повноцінній реалізації нею права власності, а саме: заважає на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, що призводить до порушення права власності Позивача. Разом з тим, реєстрація місця проживання Відповідача за адресою проживання Позивача є порушенням Відповідачем умов п.5.6 Договору про поділ .ш чого майна подружжя від 26.06.2020 року. Таким чином, зважаючи на відмову Відповідача добровільно знятися з реєстраційного обліку по квартирі [ADDRESS] , зважаючи па порушення Відповідачем умов Договору про поділ спільного майна подружжя від 26.06.2020 року, приймаючи до уваги відсутність в Договорі про поділ спільного майна подружжя від 26.06.2020 року санкцій за не зняття Відповідача реєстраційного обліку по квартирі Позивача, Позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звертається до суду з позовом про визнання Відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням для того аби в подальшому на підставі відповідного рішення суду зняти Відповідача з реєстраційного обліку по квартирі [ADDRESS] в примусовому порядку. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 14 липня 2020 року Деснянським районним у місті Києві ВДРАІДС ЦМУ МІО (м. Київ) шлюб між сторонами було розірвано. Позивач та Відповідач уклали Договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.С. за реєстраційним номером 819. За умовами п.1.4. зазначеного Договору в порядку поділу майна сторін в особисту приватну власність Позивача перейшло право на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.5.6 Договору про поділ спільного майна подружжя Відповідач зобов`язався знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] у строк до 14 липня 2020 року. Тобто вбачається, що Відповідач взяв на себе зобов`язання знятися з реєстраційного обліку по квартирі [ADDRESS] З травня 2020 року в квартирі [ADDRESS] Відповідач не проживає Належного Відповідачу майна у квартирі [ADDRESS] не має. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинить, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 346 ЦК України, Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; …8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що Відповідач не мешкає за адресою: [ADDRESS] , не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги, в даному житлі особистих речей немає, він там тільки зареєстрований, крім того враховуючи втрату ним права власності на дане житло, суд вважає, що Відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Допустимість доказів встановлено ст.78 ЦПК України, згідно з якою, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: approved