Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.08.2020 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи», в якому просить: стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 26.05.2020 р. по 07.08.2020 р. на підставі ст. 117 КЗпП України, що складає 84208,80 грн., та судові витрати у розмірі сплати судового збору в сумі 878,80 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 09.12.2019 р. на підставі наказу від 06.12.2019 р. № 356-к, позивача було прийнято на посаду начальника відділу адміністрування ІТ інфраструктури департаменту адміністрування ІТ інфраструктури, мереж та телекомунікацій державного підприємства «Інформаційні судові системи». 25.05.2020 р. позивачем було написано та подано до відділу кадрів та соціальних питань ДП «Інформаційні судові системи» заяву на звільнення 25.05.2020 р. з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці»), та умов колективного договору (невиконання п. 4.3., 4.12 Колективного договору), а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року. Також у заяві наявна вимога виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України та прохання щодо видачі довідки про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати на підставі ст. 49 КЗпП України. Позивач зазначає, що 25.05.2020 р. наказом відповідача від 25.05.2020 р. № 91-к, він був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Проте, відповідач, всупереч вимогам ст. 44 КЗпП України, фактично не здійснив виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку та, всупереч вимог ст. 49 КЗпП України, не задовольнив прохання, щодо видачі довідки про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Разом з тим, згідно вимог чинного законодавства про працю, відповідач при отриманні 25.05.2020 р., заяви позивача про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, а також наявну в заяві вимогою виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, був зобов`язаний не тільки видати наказ на звільнення його з займаної посади за власним бажанням 25.05.2020 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП. Натомість, вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку була виплачена відповідачем лише 07.08.2020 р., із затримкою розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивача. Позивач вважає, що вказані дії відповідача є грубим порушенням ст. 43 Конституції України та ст.ст. 44, 47, 49, 116 КЗпП України, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.08.2020 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 31.08.2020 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 24.09.2020 р. до суду від представника відповідача ДП «Інформаційні судові системи» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник зазначає, що 09.12.2019 р. позивача було прийнято на посаду начальника відділу адміністрування ІТ інфраструктури департаменту адміністрування ІТ інфраструктури, мереж та телекомунікацій Підприємства відповідно до наказу Підприємства від 06.12.2019 р. № 356-к «Про прийняття на роботу», а 25.05.2020 р., відповідно до наказу Підприємства від 25.05.2020 р. № 91-к «Про припинення трудового договору», позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці») та умов колективного договору (невиконання п. 4.3, п. 4.12 Колективного договору), а саме порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 р., з виплатою позивачу вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП України) та з виплатою позивачу грошової компенсації за невикористані щорічну основну відпустку за період роботи з 09.12.2019 р. по 25.05.2020 р. в кількості 11 календарних днів та щорічну додаткову відпустку за період роботи з 09.12.2019 р. по 25.05.2020 р. в кількості 03 календарних днів відповідно до закону України «Про відпустки» та Колективного договору державного підприємства «Інформаційні судові системи». Відповідно до розрахунку при звільненні, сума належної позивачу компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки становить 15802,64 грн. (дата звільнення: 25.05.2020 р.; період розрахунку: з 01.01.2020 р. по 30.04.2020 р.). Зазначена сума, з дотриманням ст. 116 КЗпП України, яка визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, була нарахована на картковий рахунок позивача в день звільнення - 25.05.2020 р. Розрахунок вихідної допомоги, належний до виплати позивачу, був розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (зі змінами), за період з 01.03.2020 р. по 30.04.2020 р., та зроблений 25.05.2020 р., тобто у день звільнення позивача. Нарахована вихідна допомога становить 91499,94 грн., до виплати (після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) - 73657,45 грн. Відповідно до відомості нарахування коштів № 3088 та платіжного доручення № 238412 від 07.08.2020 р., вихідна допомога в сумі 73657,45 грн. направлена на картковий рахунок позивача в АТ «Укрсиббанк» 07.08.2020 р. Таким чином, як вказує представник відповідача, 25.05.2020 р., згідно з поданою заявою, позивача було звільнено з займаної посади та, відповідно, здійснено повний розрахунок по заробітній платі. Враховуючи викладене, ДП «Інформаційні судові системи» вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 03.12.2020 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач повністю підтримує заявлені позовні вимоги, просить задовольнити та стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 26.05.2020 р. по 07.08.2020 р. на підставі ст. 117 КЗпП України, що складає 84208,80 грн., та судові витрати у розмірі сплати судового збору в сумі 878,80 грн. Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, як заперечення проти позовних вимог, позивач вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують позовних вимог. 08.12.2020 р. до суду від представника відповідача ДП «Інформаційні судові системи» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач повністю підтримує доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 09 грудня 2019 року [PERSON] було прийнято на посаду начальника відділу адміністрування ІТ інфраструктури департаменту адміністрування ІТ інфраструктури, мереж та телекомунікацій Державного підприємства «Інформаційні судові системи», відповідно до наказу підприємства від 06 грудня 2019 року № 356-К. Як вбачається з матеріалів справи, наказом в.о. генерального директора В.А. Калуга ДП «Інформаційні судові системи»» від 25.05.2020 р. за № 91-К «Про припинення трудового договору» позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Статтею 36 КЗпП України закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед іншого п. 4 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до положень ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У відповідності до ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] просить стягнути з ДП «Інформаційні судові системи» середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 26.05.2020 р. по 07.08.2020 р. на підставі ст. 117 КЗпП України, що складає 84208,80 грн., посилаючись на затримку розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, що є грубим порушенням ст. 43 Конституції України та ст.ст. 44, 47, 49, 116 КЗпП України. Як вбачається із наданого відповідачем розрахунку вихідної допомоги, який був розрахований 25.05.2020 р., тобто, у день звільнення позивача, вихідна допомога становить 91499,94 грн., до виплати (після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) - 73657,45 грн. Відповідно до відомості нарахування коштів № 3088 та платіжного доручення №238412 від 07 серпня 2020 р., вихідна допомога у сумі 73657,45 грн. направлена на картковий рахунок позивача в АТ «УКРСИББАНК» 07 серпня 2020 р. Позивач погоджується з розміром нарахованої відповідачем йому суми вихідної допомоги. Факт отримання вказаної суми позивачем не оспорюється, проте позивач вказує на пропуск строків їх виплати у відповідності до ст. 116 КЗпП України. Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати йому вихідної допомоги. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 р. у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, ДП «Інформаційні судові системи» при отриманні 25.05.2020 р. заяви позивача на звільнення 25.05.2020 р. з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, був зобов`язаний не тільки видати наказ на звільнення позивача з займаної посади за власним бажанням 25.05.2020 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Разом з тим, встановлено, що відповідач 25.05.2020 р. вказаних дій щодо виплати вихідної допомоги не вчинив та здійснив виплату вихідної допомоги лише 07 серпня 2020 р., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме копіями виписки з карткового рахунку позивача, відомістю про нарахування коштів №3088 та платіжним дорученням № 238412 від 07.08.2020 р. Про вказані обставини щодо виплати вихідної допомоги позивачу 07 серпня 2020 р. також зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву. При цьому, заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву як на підставу своїх заперечень вказав на те, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Окрім того, як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер, а тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього закону не застосовані. Разом з тим, суд звертає увагу відповідача на те, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»). Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону). Згідно з пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. При цьому, вимогу про стягнення на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсації за несвоєчасно виплачену вихідну допомогу та/або компенсації за несвоєчасно виплачений середній заробіток, позивач у позовній заяві не заявляє. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як встановлено судом, виплата вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку була виплачена ДП «Інформаційні судові системи» позивачу [PERSON] лише 07 серпня 2020 р., із затримкою розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, а тому позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є обґрунтованими. Порядок розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачений постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи, наданої ДП «Інформаційні судові системи» від 25.05.2020 р. № 51/20, розмір заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням складає: 37515,00 грн. у березні 2020 р. за 21 робочий день та 30500,00 грн. у квітні 2020 р. за 21 робочих днів, а всього на суму 68015,00 грн. за 42 робочі дні. Середньоденна нарахована заробітна плата позивача за останні повні два місяці складає 1619,4 грн. в день, із розрахунку: 37515,00 грн. (повна зарплата за березень 2020 р.) + 30500,00 грн. (повна зарплата за квітень 2020 р.) = 68015,00 грн. / 42 роб. дні = 1619,40 грн., а час розрахунку при звільненні, враховуючи межі заявлених позовних вимог, слід рахувати за період з 26 травня 2020 р. по 07 серпня 2020 р., що становить 51 робочий день. Отже, середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги становить: 1619,40 * 51 = 82589,40 грн. За таких обставин, оскільки з вини відповідача порушено, визначені ст. 116 КЗпП України строки виплати позивачу належних йому сум при звільненні, відповідач зобов`язаний у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати цієї суми, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги в розмірі, що становить 82589,40 грн. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial