Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач 29 лютого 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що відповідно до договору міни від 09 грудня 1994 року позивач є власником квартири [ADDRESS]. Тривалий час позивач разом зі своєю родиною: дружиною - [PERSON], матір`ю [PERSON], донькою [PERSON], онукою [PERSON], сином - [PERSON], невісткою [PERSON], онуком [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано на [PERSON], на підставі договору дарування. В 1994 році за усною домовленістю позивач дозволив відповідачу тимчасово проживати в спірній квартирі до того часу як у власника не з`явиться потреба у користуванні своїм майном, при обов`язковій умові, що відповідач негайно звільнить житло. Чоловіком доньки відповідача [PERSON] - [PERSON] є [PERSON], який є власником домоволодіння, котре знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В останній час понад три роки позивач разом зі своєю дружиною мають бажання переїхати до квартири [ADDRESS], оскільки вся їх родина не може нормально проживати в одному будинку, оскільки побутові умови вкрай не відповідають всім потребам, безпосередньо житлова площа не відповідає кількості осіб, що проживають за даною адресою. Крім того, відповідачка не дотримується умов проживання у багатоквартирну будинку, за комунальні послуги вже тривалий час не сплачує, квартира постійно перебуває в антисанітарному стані. Позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні майном, а саме, квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення; стягнути судові витрати. Від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я», про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило. З письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], на підставі дублікату договору міни, виданий 04.07.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. (а.с.10-11). Встановлено, що у спірній квартирі на теперішній час проживає відповідач, яка у 1994 році за усною домовленістю та згодою позивача на тимчасове проживання, вселилася до спірної квартири до того часу як у власника не з`явиться потреба у користуванні своїм майном, при обов`язковій умові, що відповідач негайно звільнить житло. На теперішній час відповідач не бажає виселятись з квартири, чим порушує права позивача, як власника житла, який бажає проживати в квартирі зі своєю дружиною, оскільки в домоволодінні в якому він проживає побутові умови вкрай не відповідають всім потребам, безпосередньо житлова площа не відповідає кількості осіб, які проживають в будинку. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу у спосіб, визначений договором або законом. Конституцією України ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Враховуючи те, що відповідач проживає в спірній квартирі без законних підстав, суд вважає, що таке проживання є перешкодою для позивача в користуванні власним майном, позивач має право вимагати усунення такої перешкоди і вимагати виселення відповідача з належної йому на праві власності квартири без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню та відповідач має бути виселений з квартири [ADDRESS]. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені ним по оплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved