Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивач 26 травня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с. 1). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.06.1996 року, видане виконкомом міської ради народних депутатів. На підставі договору дарування від 13.02.2016 року позивач отримав у дар 3/4 частини вищевказаної квартири від [PERSON]. За даною адресою зареєстрований, але не проживає відповідач, який понад два роки фактично не проживає за вказаною адресою, його особистих речей в будинку не має. Посилаючись на викладені у позові обставини позивач просить суд зобов'язати відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради провести дії щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки не повідомляв. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавав. Крім того, до суду повернуся конверт з відправленням, що направлявся відповідачу із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача з позовом до суду є захист інтересів власника, пов'язаних із реалізацією складової частини змісту права власності - права користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.06.1996 року, видане виконкомом міської ради народних депутатів та договору дарування від 13 лютого 2016 року належить [PERSON] (а.с.8,9). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. Встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але фактично не проживає тривалий час, а саме: з 2015 року, [PERSON], [INFO], його особистих речей в квартирі не має (а.с. 6,7). Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Але, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст..3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що вимоги позивача щодо зобов'язання зняття з реєстраційного обліку відповідача, є такими, що не підлягають задоволенню, так як лише позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації. Отже, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, що суперечить вимогам норм матеріального права викладених вище. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст..88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що судові витрати відшкодуванню не підлягають, так як у задоволенні позовних відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed