Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.09.2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Красноармійської міської ради, про позбавлення батьківських прав, зазначивши на підтвердження своїх позовних вимог, що з відповідачем по справі вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 01.08.2012 року. Від спільного життя у них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 17 липня 2013 року з відповідача на її користь на утримання дитини були стягнуті аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.06.2013 року, до досягнення сином повноліття. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 17 жовтня 2013 року з відповідача на її утримання були стягнуті аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення сином [PERSON] трьох років, а саме до [INFO], починаючи з 21.06.2013 року. Незважаючи на рішення суду, відповідач зобов'язання щодо сплати аліментів не виконує, з його провини утворився борг з виплати аліментів. Рішенням суду від 16 червня 2014 року з відповідача на її користь стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів на її утримання у розмірі 7508,34 грн., та пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина у розмірі 7338,22 грн. Незважаючи на всі судові рішення відповідач навмисно не виконує їх, аліментів на утримання сина не сплачує, ніде не працює, переховується від неї та від державного виконавця. Ніякої участі у вихованні сина і у його забезпеченні не приймає, раніше він був засуджений за ст. 164 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів. За весь час відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною, приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитина взагалі не бачить свого батька. З самого народження син проживає разом з нею в квартирі її матері [PERSON], що підтверджується відповідною довідкою та актом обстеження умов проживання. У відповідності з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно перебування її та дитини, а з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом. У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов'язками на її думку, принижує гідність, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. У відповідності з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України містить перелік підстав для застосування до винної особи такого виду відповідальності, як позбавлення батьківських прав. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В подальшому позивач заявила клопотання про розгляд справи у її відсутність. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник органу опіки та піклування виконкому Красноармійської міської Ради позовні вимоги не підтримала, вважає необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка по справі [PERSON] - її дочка, а відповідач [PERSON] - її цивільний чоловік. До народження дитини дочка з [PERSON] проживали разом в квартирі по вул. Таманова. Приблизно за місяць до народження дитини її дочка переїхала жити до неї, а відповідач кудись зник. З пологового будинку він дочку з онуком не забирав. Приблизно через місяць він з»явився, зареєстрував дитину на себе, але жодним чином не допомагав у вихованні сина, вночі до нього не підходив. Потім почав збігати в с. Удачне, повертався пізно. Коли дочка казала, що потрібні гроші на годування сина, то він займав гроші у своєї матері та давав [PERSON] Остаточно він уїхав в листопаді 2013 року, останній раз привозив дитяче харчування сину в січні 2014 року, де він зараз знаходиться, їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він на роботі спочатку познайомився з [PERSON], потім до них прийшла працювати [PERSON] Між [PERSON] та [PERSON] склалися близькі стосунки, у них народилася дитина. Але після народження дитини він практично не бачив [PERSON], останній раз бачив його приблизно рік тому, потім ще спілкувався через інтернет. Зі слів [PERSON], йому відомо, що [PERSON] до них не приходить, долею дитини не цікавиться. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється сусідкою матері позивачки [PERSON] - [PERSON] [PERSON] вона знає з того часу, як у них з [PERSON] народився син, вони прожили разом приблизно місяць. В листопаді 2013 року, коли він робив у неї вдома ремонт, то на її запитання, чому він не йде до сина, [PERSON] відповів, що син ще малий и зараз він йому ще не потрібен. Заслухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], заслухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що сторони по справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах з 01.08.2012 року. Від спільного життя у них народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 17 липня 2013 року з відповідача на користь [PERSON] на утримання дитини були стягнуті аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.06.2013 року, до досягнення сином повноліття (а.с. 9). Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 17 жовтня 2013 року з відповідача на утримання [PERSON] були стягнуті аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно, до досягнення сином [PERSON] трьох років, а саме до [INFO], починаючи з 21.06.2013 року (а.с. 10). Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2014 року з відповідача на користь [PERSON] стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів на її утримання у розмірі 7508,34 грн., та пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина у розмірі 7338,22 грн. (а.с. 17). Постановою слідчого СВ Красноармійського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 02.06.2014 року кримінальне провадження відносно [PERSON] за ст. 164 ч. 1 КК України було закрито у зв»язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки в ході досудового розслідування було встановлено, що [PERSON] не був попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів (а.с. 41). Враховуючи, що рішення про стягнення з [PERSON] аліментів виносилися в заочному порядку, відсутні відомості про отримання ним копій зазначених рішень, про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів він не був попереджений, а гроші передавав зі слів свідка [PERSON] особисто [PERSON], а вона писала розписки у виконавчу служби про отримання нею аліментів, то дійсно доказів того, що він свідомо злісно ухиляється від сплати аліментів суду не надано. Крім того, не перебуваючи з позивачкою в зареєстрованому шлюбі, відповідач виявив бажання та свідомо звернувся до органів реєстрації актів цивільного стану з заявою про реєстрацію його батьком дитини, сина [PERSON], [INFO], про що було складено відповідний актовий запис 03 травня 2013 року (а.с. 7). Хоча не тривалий час, але все ж таки він проживав разом з цивільною дружиною та сином, як встановлено в судовому засіданні до листопада 2013 року. Після цього практично допомоги їм не надавав, лише зрідка привозив дитяче харчування, останній раз в січні 2014 року. З лютого 2014 року фактичне місце перебування відповідача не відомо, що підтверджується актом з місця його реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Сама по собі відсутність відповідача за місцем реєстрації та останнім місцем проживання по невідомій причині не може бути доказом того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» Виховання в сімї є -першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради від 03.11.2014 року комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що за такий короткий період з моменту народження дитини неможливо прийняти рішення, яке буде мати вирішальне значення для всієї подальшої долі дитини, тим більше без врахування думки батька. Позбавлення батьківський прав - це крайній захід впливу і підстав для його застосування у даному випадку недостатньо. Пріоритетним для дитини є збереження біологічної сім»ї. Функція державних органів - забезпечити охорону прав матері та батька, підтримати материнство та батьківство. Будь-яких переваг або позитивних змін у житті дитини з позбавленням батька батьківських прав не відбудеться. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], є недоцільним (а.с. 54-55). Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба вияви та оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. В зазначеному випадку позитивний результат у долі дитини, який мав би настати в зв»язку з позбавленням відповідача батьківських прав, не передбачається. Також судом встановлено, що жодної реальної небезпеки для життя та здоров»я дитини відповідач не створює. Позивач [PERSON] не надала суду доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Крім того, з лютого 2014 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає (а.с. 24), тобто на день розгляду справи фактично не відома доля та місце знаходження самого відповідача, а відповідно і причини, з яких він не спілкується з дитиною. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed