Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.12.2020 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 21.03.2011 року по 04.08.2020 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 119 с/к від 04.08.2020 року його було звільнено у зв`язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я з виплатою допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та з виплатою допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків за стаж роботи у вугільній промисловості, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України. Відповідач заборгував йому заробітну плату, яка складається з вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку за стаж роботи у вугільній промисловості, вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку за станом здоров`я, допомоги по тимчасовій непрацездатності та заробітної плати, які не виплатив до теперішнього часу. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по вихідній допомозі у розмірі 34 666 грн. 17 коп., середній заробітку за час затримки розрахунку у розмір 31 568 грн. 22 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 1300 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04.12.2020 року прийнято цивільну справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просить суд слухати справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги визнаються частково, а саме відповідно до довідки № 471 від 21.12.2020 року заборгованість із заробітної плати, яка складається з вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку за станом роботи у вугільній промисловості, вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку за станом здоров`я, допомоги по тимчасовій непрацездатності частково сплачена та складає 31 716 грн. 71 коп. Стосовно позовної вимоги відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заперечують, оскільки відповідно довідки № 430 від 20.11.2020 року середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 306 грн. 17 коп. з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів. Крім того, період з якого необхідно здійснювати розрахунок середнього заробітку з 05.08.2020 року, а саме з наступного дня після звільнення. Просять суд відмовити в задоволені позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати сум у розмірі 2 949 грн. 46 коп. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 26 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 21.03.2011 року прийнято до ВП «Шахта «Курахівська» «ДП «Селидіввугілля» гірничим робітником очисного забою 4 - го розряду з повним робочим днем в шахті, відповідно до наказу № 41 с/к від 21.03.2011 року. Згідно запису № 32 трудової книжки серії [NUMBER] , 04.08.2020 року [PERSON] звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров`я з виплатою допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та з виплатою допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків за стаж роботи у вугільній промисловості, відповідно до наказу № 119 с/к від 04.08.2020 року. Як вбачається з довідки № 471 від 21.12.2020 року, виданої ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля», станом на 21.12.2020 року заборгованість [PERSON] по заробітній платі, яка складається з вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку за станом роботи у вугільній промисловості, вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку за станом здоров`я, допомоги по тимчасовій непрацездатності за періоди: допомога з т/н за квітень 2019 року - 1642 грн. 90 коп.; допомога з т/н за липень 2019 року - 544 грн. 94 коп.; допомога з т/н за жовтень 2019 року - 544 грн. 94 коп.; допомога з т/н за листопада 2019 року - 1286 грн. 11 коп.; допомога з т/н за січень 2020 року - 544 грн. 94 коп.; допомога з т/н за лютого 2020 року - 432 грн. 43 коп.; допомога з т/н за квітень 2020 року - 1233 грн. 51 коп.; вихідна допомога за серпень 2020 року - 25 486 грн. 94 коп., загальна сума становить 31 716 грн. 71 коп. (суми зазначені після утримання ПДФО та військового збору). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по вихідній допомозі у розмірі трьохмісячного середнього заробітку за станом роботи у вугільній промисловості, вихідній допомозі у розмірі місячного середнього заробітку за станом здоров`я та допомоги по тимчасовій непрацездатності листам непрацездатності, вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість у розмірі 31 716 грн. 71 коп. (з урахуванням виплаченого станом на 21.12.2020 року та з урахуванням утриманих податків). Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Згідно довідки № 471 від 21.12.2020 року, виданої ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата складає 380 грн. 34 коп. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто, день звільнення [PERSON] це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Отже, оскільки останнім днем роботи [PERSON] був «04 серпня 2020 року», тому суд вважає необхідно здійснити розрахунок середнього заробітку з наступного дня після його звільнення 05.08.2020 року. Згідно листів N 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році», № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2020 році» та № 3501-06/219 від 12.08.2020 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» кількість робочих днів позивача з 05.08.2020 року (наступний день після звільнення) по 03.02.2021 року (день ухвалення судового рішення) виходячи із зазначеного листи складає 126 днів, тому сума середнього заробітку за затримку розрахунку складає 47 922 грн. 84 коп. з розрахунку 380 грн. 34 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 126 (кількість робочих днів з наступного дня після звільнення по день ухвалення рішення). Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, а саме у розмір 31 568 грн. 22 коп., тобто в межах заявлених вимог позивача. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суд звертає увагу, що в довідці ДП «Селидіввугілля» № 471 від 21.12.2020 року зазначена заборгованість по вихідній допомозі у розмірі трьохмісячного середнього заробітку за станом роботи у вугільній промисловості, вихідній допомозі у розмірі місячного середнього заробітку за станом здоров`я та допомоги по тимчасовій непрацездатності листам непрацездатності у розмірі 31 716 грн. 71 коп., як невиплачена з відрахуванням податку й інших обов`язкових платежів, тому суд вважає за можливе зазначити у резолютивній частині рішення суму, що підлягає стягненню, розраховану з утриманими прибутковими податками та інших обов`язкових платежів. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 1300 грн. 00 коп., суд встановив наступне. Право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України. За приписами статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд звертає увагу, що позивачем надано: договір про представництво інтересів особи в суді (надання правничої допомоги від 12.11.2020 року, укладений між адвокатом Варцаба О.Д. та [PERSON] про надання юридичних послуг; акт виконаних робіт № 06-ц/п-20 від 01.12.2020 року, з якого вбачається, що позивач [PERSON] та адвокат [PERSON] підписали зазначений акт про надання правової допомоги та за даним актом підлягає сплаті сума у розмірі 1300 грн. 00 коп., також в даному акті зазначили, що виконавець своїм підписом свідчить про оплату замовником всієї суми наданих послуг. Таким чином, суд дослідивши матеріали справи, встановив, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а саме з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1300 грн. 00 коп. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, від сплати судового збору звільняються. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач [PERSON] у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 840 грн. 80 коп., згідно до ставки судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду (01.12.2020 р.). Враховуючи те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та оскільки позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial