Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач 19.11.2018 року звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості», Державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольги Іванівни, який був уточнений 11.01.2019 року (а.с.93-95), про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольги Іванівни (індексний номер: 43758816 від 30.10.2018 року 11:46:28) про державну реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк». В обґрунтування позову зазначила, що 13.09.2006 року між позивачем, [PERSON] , та ПАТ Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір, предметом якого є двохкімнатна квартира, заг. пл.. 43,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2006 року. 15.11.2018 року позивач отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої дізналась, що вказана квартира перейшла у власність Акціонерного товариства «Укрсоцбанк». Підставою внесення запису про право власності за банком було рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольги Іванівни (індексний номер: 43758816 від 30.10.2018 року 11:46:28). Вважає, що рішення державного реєстратора підлягає скасування з огляду на наступне. Окрім вказаної квартири позивачці на праві власності належала 1/2 частина квартири [ADDRESS] Утім, 29.10.2018 року за рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шкоди Тетяни Миколаївни (індексний номер: 43747283 від 29.10.2018 року 17:35:21) право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.11.2018 року. Таким чином, на момент реєстрації відповідачем права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» двохкімнатна квартира, заг. пл.. 43,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , залишалась єдиним місцем постійного проживання позивачки. Вказувала, що на момент здійснення спірної реєстрації діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно якого не могло бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно яке було предметом застави та єдиним постійним місцем проживання позичальника (майнового поручителя). Тому вважає що дана реєстрація має бути скасована. Ухвалою суду від 21.11.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 22.11.2018 року позивачкою було подано заяву, якою вона усунула недоліки, встановлені в ухвалі суду від 21.11.2018 року. Ухвалою суду від 30.11.2018 року провадження по справі було відкрито. Разом з позовом представником позивача було подано до суду клопотання про забезпечення позову, згідно якого просив накласти арешт на квартиру [ADDRESS] . Сторона позивача вважає, що існують ризики подальшого відчуження спірної квартири, що зробить неможливим або утруднить у майбутньому рішення суду. Ухвалою суду від 04.12.2018 року було забезпечено позов до розгляду справи по суті шляхом накладення арешту на [ADDRESS] , загальною площею 111 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09.01.2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника банку про зустрічне забезпечення позову. До суду 29.12.2018 року надійшов відзив на позов. згідно якого представник банку заперечував проти задоволення позовних вимог та, окрім того, просив закрити провадження у справі. У судовому засіданні 21.01.2018 року суд протокольно прийняв до розгляду заяву сторони позивача про зміну підстав позову. Розгляд справи був відкладений на 18.03.2019 року. До суду 04.02.2018 року надійшов відзив представника банку на заяву про зміну підстав позову (а.с.114-117), згідно якого також заперечував проти заявлених позовних вимог. Посилався на те, що з позивачкою було укладено окремі два кредитні договори. По кредитному договору №2006/13-2.06/777 предметом іпотеки є квартира за адресою [ADDRESS] . За кредитним договором №2008/13-1-08/80 предметом іпотеки є 1/2 частина квартири, яка належить [PERSON] , та 1/2 - [PERSON] іпотечної квартири [ADDRESS] . Враховуючи наявність по двом кредитним договорам, банк перереєстрував право власності на обидва предмета іпотеки. Звернув увагу на те, що позивачка оскаржує обидві реєстрації права власності за банком та у разі задоволення позовних вимог по обом цивільним справам, позивачці знову будуть належати обидва об`єкта нерухомості. Вважає, що зазначене є зловживанням позивачки своїм правом на звернення до суду. Посилались на те, що позивачкою не було надано жодного належного доказу відсутності у неї іншого житла, а на відповідача чинним законодавством не покладено обов`язку перевірки наявності іншого житла. Вважають, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути підставою для визнання спірного рішення державного реєстратора, оскільки ані державного реєстратора, ані іпотекодержателя не віднесено до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення. Примусове стягнення на предмет іпотеки не здійснювалось, а банк придбав право власності на спірну квартиру у добровільному порядку на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. За викладених обставин просив відмовити у позові. Ухвалою суду від 18.03.2019 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 14.05.2019 року. У судовому засіданні 14.05.2019 року позивач та його представника - адвокат Лоскутов С.П. (по ордеру від 15.11.2018 року) уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник позивачки у судовому засіданні вказував, що дійсно у позивачці було дві квартири, які передані в іпотеку банку. Проте, квартира [ADDRESS] була зареєстрована за банком 29.10.2018 року, а 30.10.2018 року банком було зареєстровано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , що залишилась єдиним житлом позивачки. Не заперечував, що в суді є також інша справа за позовом [PERSON] , проте він заявлений із інших підстав. Позивачка у судовому засіданні підтримала пояснення свого представника. Представник банку - Борщенко К.Ю. у судовому засіданні заперечував у задоволенні позовних вимог за обставин, викладених у відзиві від 04.02.2018 року. Посилався на те, що на час здійснення реєстрації у позивачки було інше нерухоме майно (також іпотечне), тому вважає, що положення законодавства про мораторій на дані правовідносини не розповсюджується. Крім того, реєстрація права власності на спірну квартиру було здійснено в добровільному порядку, а не в примусовому (за рішенням суду), в рамках відповідного іпотечного договору. Інші відповідачі у судове засідання не з`явились, були сповіщенні про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли. Суд, за згодою осіб, які були присутні в судовому засіданні, з урахуванням ст.. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представника Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості», державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольги Іванівни, сповіщеної належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутній в судовому засіданні, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 13.09.2006 року між позивачем, [PERSON] , та ПАТ Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір, предметом якого була двохкімнатна квартира, заг. пл.. 43,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2006 року (а.с.13-14). Предмет іпотеки було передано у забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №2006/13-2.06/777 від 13.08.2006 року, укладеного між банком та позивачкою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2010 року (справа №2-12374/10 було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №2006/13-2.06/777 від 13.08.2006 року у розмірі 1 309 078, 42 грн.. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.10.2014 року (справа №522/13064/14-ц) було задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та у рахунок погашення боргу за кредитним договором №2006/13-2.06/777 від 13.08.2006 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільні справа №522/6197/18 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору та припинення іпотечного договору, яка згідно ухвали суду від 12.12.2018 року була залишена без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. У подальшому, вказана квартира, заг. пл.. 43,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перейшла у власність Акціонерного товариства «Укрсоцбанк». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.01.2019 року, підставою внесення запису про право власності за банком було рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольги Іванівни (індексний номер: 43758816 від 30.10.2018 року 11:46:28) (а.с.58-60). Також судом встановлено, що позивачці на праві власності належала 1\\2 частина [ADDRESS] , заг. пл..114,6 кв.м., у будинку [ADDRESS] , яка предметом іпотечного договору від 20.02.2008 року, серія та номер 311, іпотекодержатель АКБ «Укрсоцбанк». Власником іншої 1\\2 частини квартири [ADDRESS] був [PERSON] . У подальшому право власності на вказану квартиру перейшло також до АКБ «Укрсоцбанк». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, підставою внесення запису про право власності за банком є рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шкода Тетяни Миколаївни (індексний номер: 43747283 від 29.10.2018 року 17:35:21). У провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л.М. перебуває на розгляді справа 522/19990/18 за позовом [PERSON] до Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості», Державний реєстратор прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шкода Тетяна Миколаївна, Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», третя особа [PERSON] , про скасування рішення, та за позовом [PERSON] до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шкода Тетяна Миколаївна, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення державного реєстратора № 43747283 стосовно реєстрації права власності [ADDRESS], заг. пл..114,6 кв.м., у будинку [ADDRESS] , за АТ «Укрсоцбанк». Із зазначеними діями (рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шарандак Ольги Іванівни (індексний номер: 43758816 від 30.10.2018 року 11:46:28) Позивачка не згодна, посилаючись на те, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304, яким встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника, яке відповідає наступним критеріям: таке майно виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом, виданим в іноземній валюті; використовується, як місце постійного проживання позичальника або є об`єктом незавершеного будівництва за умови, що у позичальника на праві власності не має іншого нерухомого майна; площа такого майна не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для будинку. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Пунктом 4.5 іпотечного договору обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема пунктом 4.5.3 визначено «шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Станом на час укладення між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» іпотечного договору від 13.09.2006 року частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» діяла в наступній редакції: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки». Отже, передбачений вищевказаною нормою закону договір про задоволення вимог іпотекодеожателя повинен був відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п`ятої Цивільного кодексу України. З урахуванням наведеного та виходячи з умов договору іпотеки, сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ст. 37 Законом України «Про іпотеку». 07.06.14 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до п.1 ст.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є спеціальним тимчасовим законом, мета якого захист прав позичальників за кредитними договорами, які забезпечені єдиним житлом, та не змогли виконати свої зобов`язання перед кредитною установою внаслідок економічної кризи, різкого та значного зміною курсу національної валюти - гривні по відношенню до валюти кредитного договору. Під згодою власника на відчуження житлової нерухомості, необхідно розуміти таку згоду, яку він надав вже після набуття чинності цього Закону. Відповідно до ст.4, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Суд вказує на те, що положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника, незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення. Оскільки [ADDRESS], заг. пл.. 43,2 кв . м. , що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , має площу менше ніж 140 м. кв., використовується як постійне єдине житло позивачкою, що не спростовано стороною відповідача; не має іншого нерухомого житлового майна, та зазначена квартира виступає як забезпечення зобов`язань позичальника, позивача у справі, за кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, то на цей випадок розповсюджується мораторій застосований ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Отже, приписи ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» з 07.06.2014 року діють з урахуванням норм закону «Про мораторій...», в силу чого, по відношенню до нерухомого майна - [ADDRESS], заг. пл.. 43,2 кв . м ., що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , іпотечний договір серія та номер 2007, виданий 13.09.2006 року та наявні у ньому застереження не можуть бути правовою підставою для реєстрації права власності на зазначене майно за іпотекодержателем (відчуження майна) без згоди його власника - іпотекодавця. Згідно пункту 1 частини 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спосіб захисту права запропонований позивачем: скасування рішення про державну реєстрацію визначений як ефективний, що узгоджується з правовою позицією постанови Верховного Суду України від 12.06.2012р. по справі № 6-32цс13: «Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.». Згідно ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази,що стосуються предмета спору,з власної ініціативи лише у випадках,коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена,а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved