Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач 16.09.20 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтованим тим, що сторони уклали шлюб 27.02.17 р.. За час шлюбу у сторін народилась спільна дитина - син [PERSON] , 17 р. н.. Зазначає, що сімейне життя сторін не склалось, поступово вони втратили намір збереження шлюбу та на даний час подружніх відносин не підтримують. Просить позов задовольнити та шлюб розірвати. За ухвалою суду від 20.10.20 р. провадження у справі відкрито. Копію вказаної вище ухвали суду, копію позовної заяви та доданих до неї документів відповідачеві надіслано у встановленому законом порядку. 29.10.20 р. до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому відповідач зазначила про повне визнання позову. Копію відзиву відповідача на позовну заяву позивачем отримано під розпис 02.11.20 р.. За станом на 23.11.20 р. позивач відповіді на відзив на позовну заяву до суду не подав. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини закладення позову, взявши до уваги обставини життя подружжя, а саме: те, що сторони не проживають спільно, мають спільну неповнолітню дитину, однак, обопільно не бажають збереження свого шлюбу, а відповідач позов визнала повністю, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Як стверджується перекладом свідоцтва про одруження № 125 від 2017 р., виданого 27.02.17 р. відділом реєстрації актів цивільного стану м. Бежа, Португалія, сторони уклали між собою шлюб 27.02.17 р.; реєстраційний запис № 125 від 2017 р., зроблений відділом рацс м. Бежа. Та обставина, що у сторін є на даний час вказана вище спільна неповнолітня дитина, стверджується копією перекладу свідоцтва про народження останньої. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право», він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом. Суд у справі керується загальними правилами, визначеними у ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право». Суд враховує, що на момент подання позову про розірвання шлюбу сторони проживають на території України та обопільно визнали юрисдикцію Ковельського міськрайсуду Волинської області для вирішення спору про розірвання їх шлюбу і це відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право». У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач наміру на збереження вказаного шлюбу не має, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, їх неповнолітньої дитини, що мають суттєве значення, а тому шлюб слід розірвати. Судові витрати у справі в сумі, понесені позивачем, слід стягнути на його користь з відповідача у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved