Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.04.2018 звернулася до суду з позовом до Круглоозерської сільської ради Голопристанского району Херсонської області, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення ХХХІІ сесії Круглоозерської сільської ради Голопристанського району Херсонської області сьомого скликання №361 від 19.03.2018 року, а також визнати незаконним та скасувати рішення тридцять восьмої сесії шостого скликання Круглоозерської сільської ради від 12.08.2015 №455 «Про визначення земельних ділянок комунальної власності, що не підлягають продажу» в частині, що стосується земельної ділянки площею 1,5316 кв.м., під базою відпочинку «Комплекс», розташованої за адресою: с. Більшовик, вул. Приморська, б/н, Голопристанського району Херсонської області. Сторони в судове засідання не зявилися, про місце, дату та час слухання справи повідомлені належними чином, відзиву на позовну заяву, до суду не надходило. Від представника відповідача на адресу суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи без участі відповідача. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З досліджених матеріалів цивільного провадження судом встановлено наступне. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 28.12.2007, посвідченим приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі №1358, позивач [PERSON], спільно із [PERSON], придбали у власність базу відпочинку «Комплекс» розташовану за адресою: с. Більшовик, вул. Приморська, б/н, Голопристанського району Херсонської області, що розташована на земельній ділянці площею 1,5316 кв. м., кадастровий №6522383500:02:002:0037, яка перебувала в оренді у попереднього власника майна (ВАТ СКТБ «Комплекс») на умовах договору оренди від 04.06.2004 року. У лютому 2018 року [PERSON], спільно із співвласником [PERSON], звернулися до Круглоозерської сільської ради з клопотанням про надання дозволу на викуп земельної ділянки площею 1,5316 кв. м., кадастровий №6522383500:02:002:0037, яка розташована за адресою: с. Більшовик, вул. Приморська, б/н, Голопристанського району Херсонської області; цільове призначення: для будівництва та обслуговування обєктів рекреаційного призначення. Рішенням XXXII сесії Круглоозерської сільради сьомого скликання №361 від 19.03.2018 у продажу землі було відмовлено з посиланням на положення ч. 1 ст. 120, ст. 86, ч. 4 ст. 88 ЗК України; на відсутність документів на підтвердження права власності на обєкти нерухомого майна з підтвердженням державної реєстрації на момент звернення з заявою, а також на рішення тридцять восьмої сесії шостого скликання Круглоозерської сільської ради від 12.08.2015 року №455 «Про визначення земельних ділянок комунальної власності, що не підлягають продажу». Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Субєктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами (п. «б» ч. 1 ст. 87 ЗК України). Виходячи з вищенаведених норм земельного та цивільного законодавства, останні прямо передбачать можливість придбання землі декількома особами у спільну часткову власність, а отже, реалізація співвласниками нерухомого майна права на отримання у власність земельної ділянки під таким майном, не передбачає попереднього виділення часток у майні в натурі. Виходячи з наведеного вище, посилання відповідача на положення ч. 1 ст. 120, ст. 86, ч. 4 ст. 88 ЗК України, як на підставу для відмови в продажу позивачеві та її співвласнику земельної ділянки під належним їм на праві спільної часткової власності нерухомим майном є необгрунтованими та такими, що суперечать положенням частин 1, 2 ст. 86, п. «б» ч. 1 ст. 87 ЗК України, ст. ст. 356, 358 ЗК України. Крім цього, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 128 ЗК України, продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані обєкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина копія документа, що посвідчує особу. Як вбачається із змісту заяви про продаж земельної ділянки від 26.02.2018 року, остання містила в собі всі відомості, передбачені ч. 2 ст. 128 ЗК України для такої заяви, та до неї було додано всі необхідні документи: копії паспортів та ідентифікаційних кодів заявників, а також докази набуття права власності на нерухоме майно копію договору купівлі-продажу від 28 грудня 2007 року з підтвердженням його реєстрації в БТІ. Відповідно до чинної редакції п. 3 ст. 3ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Відповідно до п. 8 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на грудень 2007 року) реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина. При цьому, згідно з п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на грудень 2007 року) до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація обєктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Таким чином, при звернені до Круглоозерської сільради із заявою про продаж земельної ділянки позивачем [PERSON] та [PERSON] було дотримано вимоги закону щодо надання необхідного переліку документів, а отже, відмова відповідача у продажу земельної ділянки з посиланням на відсутність підтвердження державної реєстрації права власності на момент звернення заявників є незаконною. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст.\~321\~ЦК України,\~право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні.\~Особа може\~бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Купівля земельної ділянки з земель державної або комунальної власності є одним зі способів набуття права власності на землю. Згідно з частиною другою статті 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності, на яких розташовані обєкти нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах). Викуп земельних ділянок у цьому разі здійснюється за процедурою, унормованою ст. 128 ЗК України, ч. 5 якої містить вичерпний перелік підстав для відмови в продажу земельної ділянки, якими є: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо субєкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. Таким чином, у правовідносинах по розпорядженню земельними ділянками державної та комунальної власності, повноваження власника землі обмежені правом власності особи на нерухомість, розташовану на відповідних земельних ділянках, та по суті, зобовязують власника землі здійснити її відчуження за наявності відповідного волевиявлення власника нерухомості, виконання ним вимог щодо процедури та порядку викупу та за відсутності передбачених законом підстав для відмови у продажу. Вищезазначене повністю узгоджується як з положеннями ЦК України, так і з висновками Європейського суду з прав людини, висловленими в чисельних рішеннях, прийнятих у справах про захист права власності. Таку, у практиці Європейського Суду поняття «майно» отримало досить широке тлумачення і застосування. Зокрема Суд визначив, що всі різноманітні терміни стосуються концепції власності в загальному розумінні цього слова. У рішенні по справі «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №42527/98, рішення від 12.07.2001 р., п. 83, Європейський Суд визначив, що конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також: акції компаній (пояснення Європейського суду за скаргами №8588/79 та №8589/79 «Бреймлід і Мальстром проти Швеції»); позови про відшкодування збитків за внутрішнім законодавством; рішення арбітражного органу у звязку зі спором (Справа «Грецькі нафтопереробні заводи «Стерн» проти Греції»); законні розрахунки на те, що існує певне становище (Справа «Компанії «[PERSON] девелопментс Лтд» проти Ірландії»); господарські інтереси, повязані з управлінням бізнесом, а також управління клієнтурою (ділова репутація, нематеріальні активи тощо) (Справа «Іатрідіс проти Греції», Справа «[PERSON] та інші проти Нідерландів»); право на пенсію (якщо протягом певного періоду робилися внески) (Справа «Мюллер проти Австрії») тощо. Отже, поняття «власності» і «майна» у значенні ст. 1 Першого протоколу доволі широке. Це цілий спектр економічних інтересів, які потрапляють у сферу дії права власності, включаючи рухоме і нерухоме майно, майнові та немайнові інтереси. Таким чином, маючи у власності обєкт нерухомості, розташований на сформованій земельній ділянці, позивач маю право розраховувати на певне становище, а саме на те, що відповідно до встановленої законом процедури (в даному випадку це порядок, визначений ст. 128 ЗК України), позивач матиме можливість придбати у власність земельну ділянку. Проте, перешкодою для реалізації прав позивача, є п. 1 рішення Круглоозерської сільради №455 від 12.08.2015, відповідно до якого сільська рада вирішила, що всі земельні ділянки комунальної власності не підлягають продажу, крім: земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та земельних ділянок, щодо продажу яких уже прийняті рішення. Вищевказаний пункт рішення №455 від 12.08.2015 року «Про визначення ділянок комунальної власності, що не підлягають продажу» (в частині, що стосується земельної ділянки площею 1,5316 кв. м., кадастровий №6522383500:02:002:0037 під базою відпочинку «Комплекс») є таким, що суперечать вимогам закону, оскільки: по-перше, прийнятий органом місцевого самоврядування з перевищенням повноважень, так як виходячи з положень ЗК України за власним розсудом відповідного органу вирішуються питання про продаж лише тих земельних ділянок державної або комунальної власності, щодо яких відсутні підстави для їх продажу без проведення земельних торгів (вказане твердження узгоджується, як із змістом ст. 134 ЗК, так і з положеннями ч. 1 ст. 136 ЗК України, якою передбачено право організатора земельних торгів визначати перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги); по-друге, порушує мої права, як власника нерухомості, оскільки за відсутності передбачених законом підстав позбавляє мене права на придбання земельної ділянки під нерухомим майном шляхом викупу. Відповідно до ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Outcome: approved