Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач 30 січня 2017 року звернулася в суд з позовом про визнання права власності на майно, в якій посилається на те, що будинковолодіння № 31 по вул. Франка в с. Мишин, Коломийського району Івано-Франківської області належало на праві власності колгоспному двору, головою якого був її батько- Обрізків [PERSON]. Станом на 01 липня 1990 року у вказаному будинковолодінні були зареєстровані та проживали [PERSON] голова двору, його дружина [PERSON] та діти- Обрізків ([PERSON]) [PERSON] та [PERSON] Дане господарство належало їм на праві спільної сумісної власності і кожному з них належало по 1/4 частині вищевказаного будинковолодіння. 09 червня 2010 року померла [PERSON]. 01 березня 2016 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, згідно якого він все своє майно заповів їй. Після смерті батьків єдиним спадкоємцем за законом є позивач по справі, оскільки її брат- відповідач [PERSON] відмовляється від спадщини на її користь. Однак вона не взмозі оформити спадщину, оскільки частки в майні колгоспного двору не виділено, тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Просить суд визнати за нею право власності на будинковолодіння за адресою вул.. Франка, 31 в с. Мишин, Коломийського району. В судове засідання, позивач не зявилася, подала до суду письмову заяву з проханням розглядати справу без її участі, позов підтримала в повному обсязі і просить його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не зявилися, подали до суду письмові заяви, в яких позовні вимоги визнали повністю і проти задоволення позову не заперечують, просять справу розглядати без їх участі. Відповідно до ст.. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою сторін фіксування судового засідання не проводилося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з підстав викладених позивачкою у позовній заяві. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів. Судом встановлено, що будинковолодіння № 31 по вул. Франка в с. Мишин, Коломийського району Івано-Франківської області належало на праві власності колгоспному двору, головою якого був [PERSON] Станом на 01 липня 1990 року у вказаному будинковолодінні були зареєстровані та проживали [PERSON] голова двору, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 09 червня 2010 року померла [PERSON]. 01 березня 2016 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, згідно якого він все своє майно заповів позивачці по справі- Ясінській С.Ф. Спадщину прийняла позивач, звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом відмовлено в оформлення права на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу. Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, оскільки позивач, внаслідок того, що частки в майні колгоспного двору не виділено не може отримати відповідне свідоцтво в нотаріальній конторі, право власності може бути визнане судом. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача. На підставі ст.ст. 328, 376, 392, 1234, 1222, 1268 ЦК України та

Outcome: approved