Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач 17 липня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрована відповідач, з якою у позивача склались неприязні стосунки. Відповідач у квартирі не проживає більше 10 років. Позивач просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , знявши її з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, натомість його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, натомість її представник - [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що відповідач не має змоги проживати в квартирі, оскільки позивач з 2010 року створює їй перешкоди у праві користування квартирою. Крім того, квартира була придбана позивачем у період перебування у шлюбі матір`ю відповідача, у зв`язку з чим останньою подано до суду позов про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кулінічем С.А. за реєстровим № 2790, записаного в реєстрову книгу № 570п за реєстровим № 2442-299 05 грудня 2002 року (а.с. 5-6). У вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] (власник), [INFO] , [PERSON] (дружина), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , [PERSON] (донька), [INFO] (а.с. 33). Відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2010 року, що визнається сторонами, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Приймаючи до уваги те, що шлюб, укладений між позивачем та [PERSON] (матір`ю відповідача) було розірвано 11 травня 2005 року (а.с. 10, 73), суд доходить висновку, що відповідач не відноситься до членів сім`ї позивача та втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Посилання відповідача на те, що вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] (матері відповідача), у зв`язку з чим останньою подано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відповідний позов, не підтверджено жодними доказами всупереч ст. ст. 12-13, 81 ЦПК України. Крім того, згідно інформації з АСДС позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поновлення строку позовної давності та поділ майна подружжя (205/10020/19) повернуто позивачу. За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що реєстрація відповідача у квартирі [ADDRESS] порушує права позивача, як його власника, відповідач за зазначеною адресою не проживає понад один рік, а, отже, є достатні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 771,40 грн. (а.с. 1) покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved