Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.05.2019 року звернувся у суд із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] та трьої її малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою судді від 15.05.2019 року, після отримання судом у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду тавідкрито провадження у справі, визначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 01.07.2019 року, з повідомленням учасників справи. Ухвалами від 01.07.2019 року та від 04.09.2019 року підготовче засідання у справі відкладалось. Ухвалою підготовчого судового засідання у даній справі від 31.10.2019 року підготовче провадження закрито, а справа призначена до судового розгляду по суті. Судовий розгляд справи по суті відбувся 05.12.2019 року. Позов обґрунтовано тим, що відповідач є колишньою позивача і була зареєстрована у належному позивачеві разом із третіми особами на праві спільної часткової власності квартирі з їх дозволу. 04.11.2013 року шлюб між сином позивача та відповідачем у справі було розірвано, а [INFO] син позивача помер. Позивач стверджує, що відповідача разом із його трьома малолітніми внуками з 2013 року фактично постійно не проживають у такому будинку, виїхали на постійне місце проживання до матері відповідачки в іншу місцевість. Натомість позивач у такому будинку зареєстрований та проживає, а такі дії відповідача разом із її малолітніми дітьми чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Відтак позивач, виходячи з положень ст. ст. 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 317-319, 321, 405 ЦК України, був змушений звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрав спосіб захисту - визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позивач та його уповноважений представник у підготовчому засіданні та у судовому засіданні при розгляді справи по суті позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, надали пояснення, аналогічні наведеним у позові. Відповідач та її уповноважена представник у підготовчому засіданні та у судовому засіданні при розгляді справи по суті проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 04.09.2019 року (а. с. 58-59). Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Хітарська сільська рада Сколівського району Львівської області явку належно уповноваженого представника у підготовче та судове засідання не забезпечила, про причини неявки такого представника суд не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву не подала. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] у підготовчому засіданні та у судовому засіданні при розгляді справи по суті позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, аналогічних наведеним [PERSON] у його позові, письмових пояснень на позовну заяву не подавала. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] .. [PERSON] та [PERSON] у підготовче засідання та у судове засідання при розгляді справи по суті не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомляли, письмових пояснень на позовну заяву не подавали. Належно уповноважений представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області - Коциба Р.Б. у підготовчому засіданні та у судовому засіданні при розгляді справи по суті при ухваленні рішення поклався на розсуд суду, письмових пояснень на позовну заяву не подав. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіряючи порушення прав позивача цивільного характеру, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, позивач разом із третіми особами у справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру, виданого 10.12.1997 року Сколівською міською радою Львівської області, зареєстрованого 18.12.1997 року Стрийським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 812 (копія міститься у справі, а. с. 5), Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованими 24.01.2019 року, індексні номери 153788913 та 153800456 (копії містяться у справі, а. с. 6, 7). Позивач проживає у вказаній квартирі, де також проживала та залишається зареєстрованою його колишня невістка - [PERSON] , [INFO] , а також її малолітні діти - дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] . Встановлено, що відповідач проживала та була зареєстрованою у належній позивачеві та третім особами у справі на праві спільної часткової власності квартирі з листопада 2009 року, після укладення шлюбу з сином позивача - [PERSON] , за згодою позивача та інших співвласників цієї квартири, що стверджується будинковою книгою для прописки громадян (копія міститься у справі, а. с. 11-21). Встановлено й те, що заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленим 04.11.2013 року у цивільній справі № 453/1447/13-ц, провадження № 2/453/525/13, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (копія міститься у справі, а. с. 25), шлюб між сином позивача та відповідачем у справі розірвано. [INFO] син позивача та колишній чоловік відповідача у справі - [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 23.11.2017 року Сколівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області (копія мітиться у справі, а. с. 9). Як вбачається із належно засвідчених копій свідоцтв про право на спадщину за законом серії ННХ № 169846, серії ННХ № 169847 та серії ННХ № 169848, посвідчених 01.11.2019 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюком В.І. та зареєстрованих у реєстрі за № 564, № 565 та № 566 (а. с. 110, 114, 118), а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49482967 від 01.11.2019 року (а. с. 112, 116, 120), малолітні діти сина позивача та колишнього чоловіка відповідача у справі - дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] , є спадкоємцями у рівних частинах частки свого батька у квартирі [ADDRESS] , про що здіснили відповідну реєстрацію своїх прав на нерухоме майно. Отже, малолітні діти відповідача у справі, а внуки позивача у справі, мають зареєстроване у встановленому порядку право спільної часткової власності на квартиру, питання про втрату права на користування житловими приміщеннями у котрій йдеться у пред`явленому позові. Судом встановлено, що іншого житла, придатного для проживання, малолітні діти відповідача у справі, а внуки позивача у справі, не мають, а тимчасово залишаються проживати у житловому будинку [ADDRESS] , котрий належить їх бабці по матері і де їх мати (відповідачка у справі) фактично проживає. У свою чергу, відповідачка у справі стверджує, що не має можливості проживати за зареєстрованим місцем свого проживання, яке одночасно є зареєстрованим місцем проживання своїх малолітніх дітей, а саме у спірній квартирі, оскільки позивач чинить їм для цього усілякого роду перешкоди та не впускає її до цієї квартири. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження поважності причин непроживання відповідача разом з малолітніми дітьми у спірній квартирі, а з пояснень сторін у справі можна дійти висновку, що вони не проживають там саме через неприязні стосунки з позивачем, що неможна вважати неповажними причинами, оскільки перешкоди у проживанні чиняться відповідачу саме позивачем. За таких встановлених обставин справи, стверджувати про відсутність відповідача та її трьох малолітніх дітей у спірній квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин, у суду достатніх підстав немає. Крім того суд звертає увагу на те, що в силу ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Про зазначене також йдеться у ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи ту обставину, що малолітні діти відповідача у справі, у зв`язку із прийняттям спадщини після смерті свого батька, є поряд із позивачем та третіми особами у справі, співвласниками квартири [ADDRESS] , де залишаються зареєстрованими разом із своєю матір`ю, а та, у свою чергу, вправі розпоряджатися цією часткою у власності дітей на свій розсуд в інтересах дітей до досягнення ними повної цивільної право і дієздатності, то суд переконаний, що позбавлення цих дітей їх права на користування спірним житловим приміщенням буде суперечити у першу чергу вищенаведеним принципам непорушності права приватної власності, як і існуючим нормам національного Закону, що їх встановлює. Щодо позбавлення такого права відповідача, яка не є власником (співвласником) спірної квартири, то суд, виходячи із положень ч. ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, вважає також неможливим до досягнення дітьми чотирнадцяти років і вільного вибору ними самими свого місця проживання і реєстрації. Відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за їх безпідставністю. Одночасно, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача не підлягає до стягнення також і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: dismissed