Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі свого представника, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги - адвоката [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області 11.05.2017 року з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій зазначає, що є бабусею та опікуном неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за рішенням Виконавчого комітету Енергодарської міської ради від 27.04.2017 року. Батьками неповнолітніх дітей є [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які рішенням Енергодарського міського суду від 03.03.2017 року позбавлені батьківських прав відносно дітей. З народження діти проживають з позивачем та перебувають на повному її утриманні. Відповідач [PERSON] є працездатною особою, однак матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає, самому позивачу та її чоловіку матеріально тяжко утримувати дітей, а позбавлення батьківських прав відповідача не звільняє обовязку утримувати своїх дітей. Просить суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частини від усіх заробітків (доходів) відповідача однак не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з часу звернення до суду. Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про час та місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.25), заяв про відкладення слухання справи до суду не надав. Відповідно до ст.ст.74-75 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, суд, відповідно до вимог ст.ст.169, 224\~ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків: Згідно із свідоцтвом про народження, відповідач по справі є батьком неповнолітніх дітей (а.с.6, 7, 8), рішенням суду від 03.03.2017 року відповідача позбавлено батьківських прав (а.с.9-10), рішенням Виконавчого комітету Енергодарської міської ради від 27.04.2017 року позивача призначено опікуном над неповнолітніми дітьми (а.с.11, 12, 13). Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізичного, так і духовно. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.2\~ст.166 СК України,\~особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідача позбавлено батьківських прав, однак відповідно до зазначеної норми, відповідач зобовязаний надавати матеріальну допомогу на утримання своїх неповнолітніх дітей. В матеріалах справи відсутні докази неспроможності відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання неповнолітніх дітей. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч. 3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може\~перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами.\~\~Це обмеження\~\~не\~\~поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у\~виді\~виправних\~робіт\~і стягнення аліментів на неповнолітніх\~\~дітей.\~\~У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати\~не\~може\~ перевищувати 70 відсотків. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,\~опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН\~\~20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2\~\~ст.182 СК України. Згідно ч.1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу)\~\~матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч.3 ст.183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є об'єктивним з огляду на вимоги закону та обов'язку батька, який хоча й позбавлений батьківських прав, але зобовязаний утримувати своїх дітей, у звязку з чим вимоги підлягають задоволенню. Також, позивач просила суд щоб розмір аліментів визначений судом не був меншим за 30 % прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину певного віку, однак на час постановлення судового рішення, в тому числі до ч.2 ст.182 СК України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 № 2037-VIII, було внесено зміни, відповідно до яких, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, а отже в цій частині, вимоги позивача підлягають зміні з урахуванням зазначеної норми Закону. Згідно ч.1 ст.191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно ч.3\~ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд, з урахуванням вимог п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та ч.3 ст.88 ЦПК України вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь держави розмір судового збору, який становить 640 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved