Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.07.2019 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з травмою на виробництві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем по справі він знаходився у трудових відносинах з 03.02.1997 року до 02.06.2003 року, працюючи машиністом підземних установок третього та п`ятого розрядів з повним робочим днем в шахті, гірничим монтажником підземним п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті, був звільнений в зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я за п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. 26.01.2003 року його було травмовано на підприємстві під час виконання трудових обов`язків, а саме внаслідок падіння куска породи він отримав удар голови та шийного відділу хребта, мені було встановлено діагноз: струс головного мозку з явищами лікворо-судинної дисциркуляції, внутрішньочерепної гіпертензії, закритий перелам остистого відростка, забійна рана голови. За даним фактом був складений акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 від 29.01.2003 року та Акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 29.01.2003 року № 13. Згідно довідці МСЕК від 17.10.2008 року йому встановлено 60 % втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом, він визнаний інвалідом другої групи безстроково, йому було визначено потребу в медикаментозному лікуванні за наслідками травми та санаторно-курортному лікуванні Після травмування на виробництві він тривалий час лікувався як стаціонарно, так і амбулаторно, лікування за наслідками травми продовжує і зараз. Стан його здоров`я залишається досить тяжким, в зв`язку з чим він відчуває великий дискомфорт. Він і надалі потребує лікування. Вважає, що внаслідок трудового каліцтва йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав і продовжує зазнавати дуже сильного фізичного болю і страждань, після одержання інвалідності і втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму. Все це разом вплинуло на його образ життя, на сімейний бюджет, оскільки для лікування необхідні чималі кошти. Внаслідок виробничої травми він втратив нормальні життєві зв`язки і йому доводиться приймати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї родини, він не може реалізовувати в повній мірі свої повсякденні заняття, звички та бажання. Вищевикладені обставини негативно відбиваються на душевному стані. Він відчуває душевні страждання та переживання, у нього з`явилося почуття тривоги перед майбутнім, особливо з урахуванням незворотності наслідків травмування та тяжкого стану здоров`я. У нього критичне відношення до себе, як до неповноцінного, в трудовому та соціальному відношенні, громадянина. Внаслідок травмування він вимушений був звільнитися ще у досі молодому віці (35 років) через невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, після цього вже був позбавлений можливості працювати за спеціальністю. Заподіяну мені моральну шкоду оцінюю у 100\~000 грн. Оцінюючи моральну шкоду в зазначену суму, він виходив з тривалості та глибини моральних та фізичних страждань, тяжкості захворювань, з безлічі негативних наслідків для нього, які виникли внаслідок отримання професійних захворювань та травмування на виробництві, а також незворотності значного погіршення стану його здоров`я. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» Бушинська Є.В. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні, надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що згідно Акту Н-1 визначено, що причинами настання нещасного випадку є невиконання вимог інструкції з охорони раці та невиконання посадових обов`язків з боку самого позивача. Посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи невідновного ушкодження його здоров`я та повної втрати ним у зв`язку з цим працездатності, що спричиняє йому моральну шкоду та перешкоджає звичайній організації життя, відсутні підстави для задоволення позову. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини у справі, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» з 03.02.1997 року до 02.06.2003 року, працюючи машиністом підземних установок третього та п`ятого розрядів з повним робочим днем в шахті, гірничим монтажником підземним п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті, був звільнений в зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я за п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8-10). 26.01.2003 року позивача було травмовано на підприємстві під час виконання трудових обов`язків, а саме внаслідок падіння куска породи він отримав удар голови та шийного відділу хребта, мені було встановлено діагноз: струс головного мозку з явищами лікворо-судинної дисциркуляції, внутрішньочерепної гіпертензії, закритий перелам остистого відростка, забійна рана голови. За даним фактом був складений акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 від 29.01.2003 року та Акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 29.01.2003 року № 13 (а.с. 12-15). Згідно довідці МСЕК від 17.10.2008 року позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом, він визнаний інвалідом другої групи безстроково, йому було визначено потребу в медикаментозному лікуванні за наслідками травми та санаторно-курортному лікуванні (а.с. 11). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України Про охорону праці, а саме, ч. 1 ст. 9, було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності від 23.02.2007 року були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до травмування позивача.Згідно довідці МСЕК позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом, він визнаний інвалідом 2 групи безстроково (а.с. 11). В зв`язку цим 25.07.2018 року позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування моральної шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов`язку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами статті 237-1 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що в зв`язку з травмою на виробництві та професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, був здоровою працездатною людиною, втратив згідно висновку МСЕК 60% працездатності за трудовим каліцтвом, визнаний інвалідом другої групи безстроково. Позивач, пропрацювавши тривалий час в підземних умовах, під впливом шкідливих факторів, перебуваючи в трудових відносинах з відповідачем, був визнаний інвалідом, втратив можливість забезпечувати свої потреби та потреби своєї сім`ї. Зараз функції його організму суттєво погіршилися, що відображається не тільки на можливості працювати, але і в побуті. Він вимушений лікуватися, внаслідок поганого самопочуття знижується його настрій, він почуває себе неповноцінною людиною. Внаслідок травмування\~він зазнає\~моральні страждання,\~які пов`язані\~з травмуванням,\~відчуває біль,\~розпач і\~хвилювання через\~стан здоров`я,\~негативні наслідки\~травми не\~залишають йому\~сподівань на\~одужання та\~повернення до\~попереднього образу\~життя.\~Все це\~разом має\~вплив на\~його життя\~та стосунки\~з близькими,\~у нього\~з`явилося почуття\~відчаю,\~тривоги перед\~майбутнім.\~Зазначені обставини\~негативно впливають\~на його\~душевний стан.\~Він постійно\~перебуває в\~стані тривоги\~з врахуванням\~незворотності наслідків\~трудового каліцтва,\~неможливості відновлення\~стану здоров`я. Внаслідок травмування він вимушений був звільнитися ще у досі молодому віці (35 років) через невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, після цього вже був позбавлений можливості працювати за спеціальністю. Вищезазначене законодавство, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов`язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на його відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я позивача, те, що професійна працездатність в зв`язку з трудовим каліцтвом втрачена згідно висновку МСЕК на 60 %, він визнаний інвалідом другої групи безстроково. Виходячи з викладеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 45000 грн. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial