Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] від імені та в інтересах якого діє представник [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про продовження строків для відчуження земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва іноземним громадянином. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що на підставі розпорядження Новоукраїнської районної державної адміністррації №438-р від 27.04.2005 року, позивач [PERSON] набув право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,5655 гектарів, розташованої на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, кадастровий номер [NUMBER], про що йому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 21.12.2005 року. В 2013 році позивач переїхав на постійне місце проживання до м. Красноярськ Красноярського краю (РФ), а 17.04.2015 року набув громадянства Російської Федерації. При переїзді ним було втрачено правовстановлюючі документи на земельну ділянку для відновлення яких позивачу знадобився певний час, з врахуванням віддаленості його проживання. На даний час він вирішив відчужити земельну дялянку та звернувся до нотаріуса , але як виявилось пропустив встановлений законом строк на відчуження, тому звернувся з позовом до суду. Ухвалою суду від 21.11.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до підготовчого засідання на 14.12.2018 року. 14.12.2018 року від представника позивача надійшло до суду клопотання про проведення підготовчого засідання без його участі, представник відповідача не з'явився по невідомим суду причинам. Підготовче засідання відкладено на 28.12.2018 року. 28.12.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 28.01.2019 року. 28.01.2019 року судове засідання відкладено на 15.02.2019 року та 21.02.2019 року через неявку представника відповідача, який не з'явився до суду по невідомим суду причинам. Причини неявки не повідомили. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, додавши, що однією з причин пропуску строку на відчуження позивачем земельної ділянки став конфікт України з Росією, зокрема проведення воєнних дій, а тому позивач тривалий час не приїздитьдо України, для здійснення своїх прав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. 18.02.2019 року надіслали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Щодо задоволення позовних вимог не заперечують. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. За змістом ст. ст. 41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності на землю належить до основних конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні правовідносини: Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO] переїхав на постійне місце проживання до м. Красноярськ Красноярського краю (РФ), та 17.04.2015 року набув громадянства Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта [NUMBER] (а.с. 6-8). Попередньо, до 2013 року позивач проживав в Україні та був громадянином України. В матеріалах справи маються підтверджуючі документи того, що позивачу на праві приватної власності на землю, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,5655 гектарів, розташована на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, кадастровий номер [NUMBER]. Дана земельна ділянка набута за часів громадянства України та належить йому відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 21.12.2005 року Новоукраїнською районною державною адміністрацією. В 2016 році позивач зареєстрував право власності на вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується витягом державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2018 року за №142644052 (а.с. 9). Як вже зазначалось попередньо, на час отримання державного акту на право приватної власності на землю позивач був громадянином України. Проте, з 2013 року виїхав проживати до Російської Федерації та в 2015 році став громадянином РФ, що підтверджується копією його пасторта серії [NUMBER] виданого 17.04.2015 року (а.с. 6-8). Згідно з ч.1 ст. 3 Земельного кодексу України відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частиною 5 ст. 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Також ч.2 ст. 81 цього Кодексу дозволяється іноземним громадянам та особам без громадянства набувати права власності на земельні ділянки лише несільськогосподарського призначення. Водночас ч.4 ст. 81 Земельного кодексу України, встановлено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Так, згідно статті 81 цього Кодексу землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Особливостей (уточнень) щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення особами, які отримали у власність ці ділянки за часів перебування у громадянстві України, а згодом змінили таке громадянство, статті 22, 81 та інші Земельного кодексу України не містять, саме такі роз'яснення надано в листі Міністерства юстиції України №С-14667-23 від 09.06.2009 року. Разом з тим слід зазначити, що статтею 145 цього Кодексу встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. Відповідно до норм ст. 127 ЦПК України, суд наділено повноваженнями щодо поновлення чи продовження строків, встановлених законом, за умови визнання причин його пропуску поважними. Таким чином, після отримання в 2015 році громадянства Російської Федерації позивач [PERSON] мав би протягом року відчужити належні йому земельну ділянку громадянину України, але як пояснив його представник в суді, він не приїздить тривалий час до України через військовий конфлікт України та Росії (АТО). На даний час позивач має намір добровільно відчужити належну йому земельну ділянку, але згідно роз'яснень нотаріуса виявилось, що ним пропущено, встановлений законом однорічний строк на відчуження, оскільки від набув громадянства Російської Федерації 17.04.2015 року, то зазначена земельна ділянка підлягала відчуженю 17.04.2016 року (а.с. 13). Відповідно до пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про ринок земель не допускається купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. На даний час закон про ринок земель не прийнятий, а тому наразі відсутнє законодавче врегулювання порядку відчуження земель з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», а також відсутній ринок земель вказаного цільового призначення. Відповідно до п.«е» ст. 140 ЗК України, невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений однорічний строк, є підставою примусового припинення права власності. Однак коментована ст. 145 ЗК України передбачає, що не може бути припинено право власності на земельну ділянку у випадку, коли громадянин України, що має у власності земельну ділянку, згодом змінить громадянство. У відповідності до норм ч. 2 ст. 145 ЗК України, у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Відповідач - Новоукраїнська міська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області не зверталась до суду з позовом про примусове відчуження вказаної земельної ділянки, і на даний час не заперечує проти продовження позивачу терміну на добровільне відчуження вказаної земельної ділянки про що зазначили в заяві. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Таким чином, враховуючи, що у відповідності ст. 145 ЗК України (коментар), право власності на земельну ділянку не може бути припинене, у випадку коли громадянин України, що має у власності земельну ділянку змінив громадянство, примусове відчуження даної земельної ділянки за рішенням суду не було, тому випливає, що позивач може лише самовільно відчужити земельну ділянку, оскільки право власності на майно громадян є непорушним і особа на власний розсуд може розпоряджатись своїм майном, а оскільки позивач є іноземним громадянином та чинним законодавством не врегульовані правовідносини щодо продажу земельних ділянок товарного сільськогосподарського призначення, які є власністю позивача, як іноземця, який в терміни визначені чинним законодавством не зміг відчужити належні йому земельні ділянки, беручи до уваги, що законодавством не встановлено заборони на продовження строку для укладення договору відчуження земельної ділянки іноземцем, суд вважає, що продовження строку для відчуження землі позивачем не суперечить діючому законодавству та не порушує прав та інтересів інших осіб. На підставі викладеного, ст.ст. 41, 64 Конституції України, ст. 81, 145,152 Земельного Кодексу України, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,

Outcome: approved