Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 01 серпня 2014 року звернувся до Володарського суду Київської області з названим позовом, в якому зазначив, що між кредитною спілкою «Тринадцята зарплатня» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 06/04/08 від 11.04.2008 року про отримання нею кредитних коштів в сумі 500 000 гривень для власних потреб строком на три місяці до 11.07.2008 року та сплати процентів у розмірі 72% річних. Оскільки [PERSON] не виконувала умови договору [PERSON] як поручитель по договору поруки, передав (продав) для погашення кредиту, процентів, пені квартиру [PERSON] загальною площею 284 кв.м, на суму 1 142 600,00 гривень, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири від 03.09.2008 року. Позивач [PERSON] вважає договір-купівлі продажу квартири недійсним, тому просить суд визнати договір купівлі-продажу житлового приміщення (квартири) від 03.09.2008 року укладений між [PERSON] та [PERSON], яка розташована за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце судового засідання була повідомлена, про те повідомлення були повернуті за терміном зберігання, за адресою, яку зазначив позивач. Представники третіх осіб ВАТ КБ «Надра» та КС «Тринадцята зарплатня» в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. По справі встановлено, що між кредитною спілкою «Тринадцята зарплатня» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 06/04/08 від 11.04.2008 року про отримання нею кредитних коштів в сумі 500 000 гривень для власних потреб строком на три місяці до 11.07.2008 року та сплати процентів у розмірі 72% річних. Як зазначив [PERSON], оскільки [PERSON] не виконувала умови договору він, як поручитель по договору поруки (а.с.10), передав (продав) для погашення кредиту, процентів, пені квартиру [PERSON] загальною площею 284 кв.м, на суму 1 142 600,00 гривень, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири від 03.09.2008 року (а.с.44). Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.12.2014 року, щодо об'єкта нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS], власником вказаної квартири є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2008 року та вказана квартира є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 03.09.2008 року (а.с.50-53) та іпотекодержателем є ВАТ КБ «Надра». Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Доказів позивачем та його представником щодо вчинення правочину внаслідок помилки не надано, та не спростовується в судовому засіданні як підстава визнання договору купівлі-продажу недійсним, враховуючи те, що договір купівлі-продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчений. Відповідно до п. 4 договору зазначено, що продаж кватрири за домовленістю вчинено за 1 142 600 гривень, які сплачуються покупцем [PERSON] продавцю [PERSON] одночасно з підписанням цього договору. Та відповідно до п. 5 договору зазначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Згідно п. 17 договору вказано, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характер фіктивної та удаваної угоди. Договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.44). Судом не можуть бути прийняті твердження представника позивача, що дана квартира продана для погашення зобов'язань за кредитним договором № 06/04/08 від 11.04.2008 року (а.с.4), так як додаткових угод між КС «Тринадцята зарплатня» та [PERSON] в судовому засіданні не досліджувалось та представником позивача не надано, враховуючи що договір купівлі-продажу укладено між [PERSON] та фізичною особою [PERSON], окрім того не надано доказів про отримання кредитною спілкою у власність квартири чи надходження до КС «Тринадцята зарплатня» коштів в сумі 1 142 600 гривень за продану квартиру, тому не може домовленість сторін про продаж квартири не може вважатись погашенням боргу саме за кредитним договором від 11.04.2008 року. Окрім того, представник позивача не надав доказів на підтвердження повноважень [PERSON] на вчинення від імені КС «Тринадцята зарплатня», укладення договорів купівлі-продажу чи інших договорів на погашення коштів за кредитним договором № 06/04/08 від 11.04.2008 року, а на усних поясненнях представника позивача даний факт стверджуватись не може, так рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, окрім того наведені позивачем та представником позивача факти та досліджені в судовому засіданні письмові докази не стверджують погашення боргу позичальником та поручителем кредитній спілці. За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не базується не законі, доказів щодо помилкового укладення договору купівлі-продажу не надано, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed