Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач 25 вересня 2018 року звернувся до суду з цим позовом і вказав, що 24 листопада 2015 року він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 7000 доларів США, що на день подачі позовної заяви до суду еквівалентно 197050 грн. В свою чергу відповідач написала позивачу про це відповідну розписку. У розписці відповідач зобов'язалась повернути борг в строк шість місяців, а саме до 24 травня 2016 року. Крім цього, відповідач також зобов'язалась сплачувати проценти в розмірі 350 доларів США щомісячно за користування коштами, які надані в борг. Свої зобов'язання за вищевказаним договором позики відповідач не виконує, неодноразові звернення позивача про повернення йому боргу ігнорує. У зв'язку з цим позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача на його користь 7000 доларів США боргу, що еквівалентно 197050 грн за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 17 вересня 2018 року; 11900 доларів США - відсотки за користування позикою, що еквівалентно 334985 грн за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 17 вересня 2018 року; 484,66 доларів США - 3% річних, нарахованих відповідно до статей 625, 1050 ЦК України, що еквівалентно 13643,17 грн за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 17 вересня 2018 року. Крім цього, позивач просив стягнути на його користь з відповідача понесені ним судові витрати у виді судового збору та витрат на правничу допомогу (а.с.2-6). У своєму відзиві на позов представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 6800 доларів США, що на день підготовки позову (17 вересня 2018 року) еквівалентно 191420 грн. При цьому представник відповідача не заперечував щодо факту отримання відповідачем 24 листопада 2015 року у борг від позивача 7000 доларів США з виплатою відсотків як зазначено в борговій розписці. Відповідно до цієї розписки сторони погодили строк повернення основного боргу до 24 травня 2016 року з виплатою щомісячно п'яти відсотків, тобто 350 доларів США. У разі неможливості повернення боргу в якості застави відповідач залишила належну їй частку житлового будинку по [ADDRESS], оформивши генеральну довіреність на позивача. У разі, якщо відповідач не поверне борг в строк до 24 травня 2016 року, вона надала позивачу право продати належний їй житловий будинок по ціні, не нижче ринкової. Після продажу цього будинку позивач забирає 7000 доларів США з відсотками, а решту грошей передає відповідачу. Відповідач також передала позивачу всі правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. В частині виплати відсотків відповідач виконала своє зобов'язання в повному обсязі, а саме 24 грудня 2015 року [PERSON] передано 400 доларів США; 24 січня 2016 року - 300 доларів США; 24 лютого 2016 року - 350 доларів США; 24 березня 2016 року - 350 доларів США; 24 квітня 2016 року - 350 доларів США; 24 травня 2016 року - 250 доларів США. В частині повернення основного боргу, то відповідач виконала цю вимогу частково, а саме передала позивачу 200 доларів США. Тому на час подачі позову до суду сума основного боргу складає не 7000 доларів США, а 6800. Представник відповідача вказав, що відповідно до довіреності, яка була надана відповідачем позивачу і яка була дійсна до 24 липня 2016 року, позивач мав повне право розпорядитися належним відповідачу майном та зобов'язаний був це зробити. Не вчинивши так, позивач фактично допустив прострочення кредитора відповідно до статті 613 ЦК України. В свою чергу боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Тому нарахування позивачем відсотків та 3% річних за період з 24 травня 2016 року по 13 вересня 2018 року є неправомірним та безпідставним. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 6800 доларів США, що еквівалентно 191420 грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1909,87 грн. В решті ж позовних вимог відмовити (а.с.31-34, 49-52). В позовній заяві, яка була подана 28 листопада 2018 року, в новій редакції позивач уточнив свої позовні вимоги і просив стягнути з відповідача на його користь 6800 доларів США. Крім цього, вказав, що домовленостей щодо розміру та порядку сплати процентів з 24 травня 2016 року до дня фактичного погашення боргу між сторонами не було. Позиченими коштами відповідач безпідставно користується з 23 червня 2016 року по час розгляду справи в суді, а тому позивач має право вимагати сплати йому відсотків за весь час користування коштами. У зв'язку з цим позивач просив також стягнути з відповідача на його користь нараховані в порядку статті 1048 ЦК України відсотки за період з 23 червня 2016 року по 27 листопада 2018 року в сумі 2487,14 доларів США, що еквівалентно 69901,81 грн, а також 3% за цей же період в сумі 496,01 доларів США, що еквівалентно 14052,62 грн. Крім цього, позивач просив стягнути на його користь судові витрати у виді судового збору в сумі 2750,75 грн та витрати на правничу допомогу (а.с.61-66). В судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги, які були викладені в позовній заяві в новій редакції підтримали повністю та просили їх задовольнити з викладених в ній підстав. Окрім цього, представник позивача просив також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 7150 грн. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов визнали частково, а саме в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 6800 доларів США та судових витрат у виді судового збору в сумі 1909,87 грн. Решту позовних вимог вважали безпідставними з мотивів, які були викладені у відзиві на позов. Ухвалою судді від 27 вересня 2018 року було задоволено клопотання позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 304,7 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,04 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначеннм для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться по [ADDRESS], що належать на праві власності відповідачу та заборонено їй вчиняти будь-які дії щодо їхнього відчуження (а.с.17-18). Ухвалою судді від 4 жовтня 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.24). Ухвалою суду від 7 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.80). Заслухавши сторони, їх представників та дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до оригіналу розписки від 24 листопада 2015 року відповідач взяла в борг у позивача 7000 доларів США з виплатою щомісячно п'яти відсотків, тобто 350 доларів США терміном на шість місяців, тобто 24 травня 2016 року (а.с.77). Ці обставини визнані обома сторонами, тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. В розписці також сторони обумовили, що в якості застави [PERSON] залишає належну їй частку житлового будинку по [ADDRESS], оформивши генеральну довіреність на позивача. У разі, якщо відповідач не поверне борг в строк до 24 травня 2016 року, вона надала позивачу право продати належний їй житловий будинок по ціні, не нижче ринкової. Після продажу цього будинку позивач забирає 7000 доларів США з відсотками, а решту грошей передає відповідачу. Відповідач також передала позивачу всі правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, на які він розташований (а.с.8, 77). Позивачем також було надано інформацію щодо офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним банком України станом на 17 вересня 2018 року (а.с.9) та станом на 28 листопада 2018 року (а.с.67). Ці дані також ніким не оспорювались та не ставились під сумнів. Згідно з копією листа позивача від 5 вересня 2018 року та повідомлення про вручення, позивач надіслав відповідачу лист з вимогою повернути йому борг в сумі 7000 доларів США (а.с.10, 11). Відповідно до копії довіреності від 24 листопада 2015 року відповідач уповноважила позивача продати на умовах, йому відомих та за ціну, не нижчу ринкової вартості, яка визначена експертом-оцінювачем, належну їй 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 304,7 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,04 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться по [ADDRESS]. Довіреність була видана строком на вісім місяців і була дійсною до 24 липня 2016 року (а.с.41-42, 57). Згідно з розписками позивача на виконання договору позики він отримав від відповідача грошові кошти в якості відсотків наступні суми: 24 грудня 2015 року - 400 доларів США; 24 січня 2016 року - 300 доларів США; 24 лютого 2016 року - 350 доларів США; 24 березня 2016 року - 350 доларів США; 24 квітня 2016 року - 350 доларів США; 24 травня 2016 року - 250 доларів США (а.с.76, 43, 58, 59). Ці обставини також визнані обома сторонами, і також не підлягають доказуванню. Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 8 листопада 2018 року та копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, відповідно до ухвали судді Жмеринського міськрайонного суду від 27 вересня 2018 року накладено арешт на належні відповідачу 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 304,7 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,04 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться по [ADDRESS] (а.с.71, 72-73). Оцінивши вищевказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд, відповідно до вимог статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України, вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, отримані в порядку встановленому законом, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а в своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Позивач як на підставу своїх позовних вимог вказав, що його права були порушені тим, що відповідач не виконала своїх зобов'язань за договором позики, який був оформлений шляхом написання розписки. Предмет позову - стягнення боргу з відповідача. Відповідно до статті 509 ЦК України між сторонами виникло зобов'язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Згідно з статтями 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Вищевказані положення статті 1048 ЦК України спростовують доводи представника відповідача щодо безпідставності нарахування відсотків позивачем за період 23 червня 2016 року по 28 листопада 2018 року. Уточнений розрахунок відсотків був здійснений позивачем за вказаний період, враховуючи розмір облікової ставки НБУ, оскільки відповідач фактично після 24 травня 2016 року користується грошовими коштами, які належать позивачу, а сторонами не було узгоджено розмір відсотків, які підлягають до нарахування після 24 травня 2016 року за користування позикою. Відповідно до вимог статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період з 23 червня 2016 року по 28 листопада 2018 року також є обґрунтованою, оскільки відповідач дійсно прострочила виконання зобов'язання. Що стосується посилання представника відповідача на положення статті 613 ЦК України щодо прострочення кредитора, то суд не приймає їх до уваги, оскільки в даному випадку оформлена відповідачем довіреність уповноважувала позивача на вчинення дій щодо майна відповідача, однак не встановлювала обов'язку вчиняти ці дії. Крім цього, відповідач як боржник не була позбавлена можливості виконати своє зобов'язання до вчинення позивачем дій, на які вона його уповноважила довіреністю. Тому суд не вбачає в даному випадку прострочення кредитора, а отже, відсотки за період з 23 червня 2016 року по 28 листопада 2018 року були правомірно нараховані позивачем. Отже, давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем та його представником в позовній заяві та в судовому засіданні, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю. Крім того, з відповідача, в силу частини першої статті 141 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, понесені ним при подачі позовної заяви до суду у виді судового збору (а.с.1) в сумі 2750,75 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 7150 грн (а.с.82). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Оскільки після подання позивачем до суду позовної заяви у новій редакції виявилось, що він фактично вніс судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, надміру сплачений судовий збір в сумі 2706 грн підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved