Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.06.2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що 03.08.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. В період перебування в шлюбі у позивача та відповідача народилася донька [PERSON], [INFO]. Однак, сімейне життя у сторін не склалося, шлюбні відносити були фактично припинені, 29.01.2015 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач не цікавиться життям доньки, її фізичним, психічним розвитком та здоров'ям, не бере участі в ї утриманні та вихованні, ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду позивачем з позовом до відповідача про позбавлення останнього батьківських прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, зазначених у позові, [PERSON] додатково пояснила, що відповідач жодним чином доньці не допомагає, дитиною не цікавиться, жодної участі у її вихованні не приймає, не телефонує їй, коштів на її утримання не надає, речі не купує, востаннє він бачив доньку у вересні 2014 року, жодних перепон у спілкуванні відповідача з дитиною позивач не чинить. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що після розлучення з [PERSON] він прийняв рішення припинити будь-яке спілкування з колишньою дружиною та їх спільною донькою Єлізавєтою, всі обставини, зазначені позивачем в позові, відповідають дійсності, позов визнав в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи Марценюк Л.Є. в судовому засіданні підтримала висновок Служби у справах дітей Вінницької міської ради про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], проти задоволення позову не заперечила. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та [PERSON] 03.08.2013 року зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 29.01.2015 року, що підтверджується копією судового рішення (а.с. 5). Під час перебування позивача та відповідача в зареєстрованому шлюбі у них народилася донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], в якому її батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). На запит суду від 07.09.2017 року служба у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON], [INFO], з якого вбачається, що з 2015 року по теперішній час відповідач не проживав з донькою, не брав участі у її вихованні, не цікавився її життям, розвитком та вихованням, не надавав належного матеріального утримання (а.с. 42-43). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Вони повинні піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону). Окрім того, відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до вимог ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як вбачається з матеріалів справи відповідач дійсно свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дочки, що ним не заперечується. Окрім того, суд бере до уваги висновок про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], наданого службою у справах дітей виконавчого комітету Вінницької міської ради, згідно якого, враховуючи неналежне виконання батьком обов'язків по вихованню та утриманню доньки протягом значного часового проміжку, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. А тому, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи повне визнання відповідачем позову, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved