Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь з позовом до [PERSON] про визнання права власності, посилаючись на те, що 01 грудня 2014 року він позичив відповідачу [PERSON] кошти в сумі 50 000,00 грн. Строк повернення коштів до 01 грудня 2016 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідач [PERSON] надав позивачу власноручно написану письмову розписку, де вказана сума боргу, строк повернення, а також позичальником [PERSON] було передано мені [PERSON] у заставу належне йому майно, а саме, автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова WAVZZZ4AZPN088579, д.н.з. [NUMBER], як забезпечення повернення позики. Майно належить позичальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС № 819803 від 08.12.2005 року. У разі невиконання позичальником [PERSON] умов договору позики від 01.12.0014 року позикодавець [PERSON] має право звернутись до відповідного суду про визнання права власності на автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова WAVZZZ4AZPN088579, д.н.з. [NUMBER] за собою. Час повернення коштів минає 01 грудня 2016 року, але відповідач гроші повертати не збирається. Позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням повернути йому гроші, але постійно чув тільки відмовки. Через деякий час, коли позивач повідомив [PERSON], що маю наметі звернутись до відповідного суду про визнання права власності на автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова WAVZZZ4AZPN088579, д.н.з. [NUMBER], за собою, на що [PERSON] не погодився, став заперечувати та просити переписати розписку з новими датами її виконання, а також пояснив що у нього на даний час дуже скрутне матеріальне становище, і коштів для розрахунку з позивачем в нього не має. В звязку із виниклими обставинами позивач звернувся до суду за захистом свої прав. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, якою просив розгляд справи у йог відсутність, позовні вимоги підтримує та просить вимоги позову задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву, згідно якої при вирішенні спору покладається на розсуд суду та просить розглядати у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо закінчити без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. В тексті «Договору позики від 01.12.2014 року» вчиненого в простій письмовій формі, зазначено, що позикодавець [PERSON] передав у власність позичальника [PERSON] кошти в сумі 50\~000,00 грн., а позичальник [PERSON] в свою чергу, передав у заставу [PERSON] належне йому майно, а саме - автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова WAVZZZ4AZPN088579, д.н.з. [NUMBER], як забезпечення повернення позики. Суму боргу відповідач, згідно тексту договору зобовязувався повернути [PERSON] в строк до 01.12.2016 року. У разі невиконання умов договору [PERSON] позикодавець [PERSON], згідно тексту договору має право на звернення до суду із позовом про визнання права власності на автомобіль марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова WAVZZZ4AZPN088579, д.н.з. [NUMBER] (а.с.5). Власником автомобіля марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова WAVZZZ4AZPN088579, д.н.з. [NUMBER], [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС № 819803 від 08.12.2005 року (а.с.10). Відповідно до звіту про незалежну вартість автомобіля марки AUDI 100, 1993 року випуску, сірого кольору № кузова WAVZZZ4AZPN088579, д.н.з. [NUMBER], від 31.10.2016 року, вартість автомобіля складає 49\~010,00 грн (а.с.11-14). За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 16 Цивільного кодексу України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених вимог, суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши обставини по справі та вивчивши докази, суд вважає, що дані правовідносини регулюються, зокрема, ст. 572, 1046,1049 ЦК України. Згідно ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 1\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими з ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про заставу»\~(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір застави повинен бути укладений в письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Однак як вбачається з матеріалів справи, договір застави, в забезпечення виконання договору позики між [PERSON] та [PERSON] укладений не був. Відповідно до\~ст. 572 ЦК України\~в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно\~ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Як встановлено судом, договір застави між сторонами не укладався, судовим рішенням не затверджувався. Доказ того, що транспортний засіб перебував під заставою за даним зобовязанням суду не поданий. Відповідно до\~ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель дійсно набуває право звернення стягнення на предмет застави, однак, з даною позовною вимогою позивач до суду не звернувся. Згідно\~ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, судом є встановленим, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з приводу боргового зобовязання. Тобто, враховуючи вище викладене, суд враховує, що позивачем не обрано належний спосіб захисту своїх прав в судовому порядку, а визнання права власності на майно, що не було предметом договору позики не може бути визнано судом, оскільки у відповідності ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, тому в задоволені позову слід відмовити. Визначаючись щодо стягнення судових витрат, суд встановив, що відповідно до ст.79 ЦПК України до судових витрат відносяться: судовий збір та витрати, повязані з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати, повязані з явкою до суду, витрати, повязані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, а також витрати, повязані з проведенням огляду доказів та вчиненням інших дій. За ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки в позові відмовлено повністю, то судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed