Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач 26.08.15 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що 07.08.14 р. померла її матір [PERSON]. Після смерті матері залишилось спадкове майно, що складається з кв. № 14 у буд. № 70 «б» по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області. Спадкоємцями майна спадкодавиці є вона та двоє її неповнолітніх братів відповідачів у справі. Шлюб їх батьків було розірвано. Заповіту матір не склала. Вона у встановленому законом порядку звернулась у нотконтору із заявою про прийняття спадщини, за отриманням свідоцтва про право на спадщину на належну їй частку у спадковому майні, однак, листом від 28.03.15 р. № 763/01 16 Ковельська держнотконтора відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що не надано правовстановлюючого документа на належне спадкодавиці майно. Зазначає, що, дійсно, її матір за життя не встигла виготовити правовстановлюючого документа на спадкове майно та померла. За життя спадкодавиці останній на умовах інвестора за договором про інвестування у будівництво житла № ВЛ - 07/01 1 5 від 25.12.06 р., на виконання такого було передано вищезазначену квартиру. Відповідачі з огляду на їх неповноліття, те, що від їх імені діє їх батько, не виявили бажання оформити документи на спадкове майно. Вказує, що зазначена вище квартира є спадковим майном, а вона має право на визнання за нею права власності на таке у розмірі 1/3 частки з врахуванням рівності часток та кількості спадкоємців. А тому просить позов задовольнити та визнати за нею право власності на 1/3 частину вищевказаної квартири. 20.10.15 р позивач подала суду заяву про збільшення позовних вимог, однак, у подальшому відмовилась підтримувати її. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, обгрунтувавши його вищенаведеними доводами, суду додатково пояснила, що її та відповідачів матір, отримавши за актом приймання передачі вказану вище квартиру, не встигла оформити свого права власності на неї у зв»язку із смертю, проплативши за послуги реєстратора Реєстраційної служби за видачу свідоцтва про право власності суму 120 грн., однак, не стигнувши обміняти документи на право власності. Витягу з Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно на ім»я спадкодавиці видано не було. Умови кредитного договору, укладеного між її та відповідачів матір»ю та третьою особою, вона продовжує виконувати. Просить позов задовольнити. Неповнолітній відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. Неповнолітній відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, хоча належно оповіщений. Про причини неявки суду не повідомив. Письмового заперечення проти позову до суду не подав. Законний представник обох неповнолітніх відповідачів [PERSON], що був залучений до участі у справі в якості такого за ухвалою суду від 21.09.15 р., - у судовому засіданні позов визнав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Волинського регіонального управління Держфонду сприяння молодіжному житловому будівництву - в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила, суду пояснила, що при задоволенні судом позову позивача, третя особа уде укладати з останньою договір кредитування щодо вказаної вище квартири. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності особи, яка не з»явилась. Суд, заслухавши пояснення позивача, неповнолітнього відповідача [PERSON] та його законного представника, представника третьої особи, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. 07.08.14 р. [PERSON] померла що стверджується копією свідоцтва про смерть серії I - ЕГ № 160427, виданого 08.08.14 р. відділом держреєстрації ацс по м. Ковелю Ковельського МРУЮ Волинської обл.. Позивач та обоє неповнолітніх відповідачів, є її дітьми, що стверджується копіями свідоцтв про народження [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як слідує з копій матеріалів спадкової справи № 47/15, що заведена нотконтрою після смерті [PERSON], спадщину після смерті своєї матері прийняли у встановленому законом порядку та строки відповідно, як позивач, так і обоє неповнолітніх відповідачів. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1 216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно з положеннями ст. 1 217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як слідує із ст. 1\~218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1\~220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1 261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є лише позивач та обоє неповнолітніх відповідачів як спадкоємці першої черги. Як слідує із змісту ч. 1 ст. 1 267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Як слідує з положень ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як слідує із положень ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається із ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абз. 1 цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до ст. ст. 509, 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. 25.12.06 р. між управлінням житлового будівництва Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» як забудовником та [PERSON] як інвестором було укладено договір № 03 127 про інвестування в будівництво (реконструкцію) житла (далі договір інвестування), за умовами якого остання приймає участь у фінансуванні будівництва (реконструкції) житла з метою отримання у власність квартири шляхом внесення коштів в інвестування свої частки, з подальшим отриманням її у свою власність згідно з цим договором. Після введення об»єкта в експлуатацію, вона набуває права на отримання своєї частки, що оформляється відповідним актом приймання передачі згідно з цим договором. Об»єктом інвестування є будівництво квартири № 14 у буд. № 70 б по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області. У подальшому сторони договору інвестування уклали додаткові угоди № 1 від 23.10.07 р., № 2 від 18.02.08 р., № 3 від 25.12.06 р., № 4 від 17.07.09 р., № 5 від 24.12.10 р., № 6 від 20.10.12 р. до нього, що стосувались ряду істотних умов. Вищенаведене стверджується копіями: договору інвестування та 6 - ти додаткових угод до нього. Відповідно до ст. 1\~054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. 27.12.06 р. між Волинським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» як Фондом та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір № 204 (далі кредитний договір), за умовами якого, з врахуванням Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім»ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла (далі Положення), затвердженого постановою КМ України «Про порядок на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» від 29.05.01 р. № 584 (далі Постанова № 584), Фонд надав [PERSON] прямий адресний (цільовий) кредит в сумі 180\~536 грн. із строком повернення 95 кварталів з дати його укладення, на будівництво (реконструкцію) житла заг. пл. 62, 0 кв. м. згідно з проектом, а саме: вищезгаданої квартири. Позичальник надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім»ям та одиноким громадянам зобов»язалась (п. п. 3.1 3.3 кредитного договору) укласти з Фондом договір про іпотеку збудованого (реконструйованого) за рахунок кредиту житла. При цьому позичальник зобов»язалась (п. п. 4.2 4.2.10 кредитного договору) з моменту відправлення їй повідомлення про введення житла у експлуатацію, на протязі певного проміжку часу: внести остаточну суму першого внеску після отримання у БТІ техпаспорта; надати Фонду довідку про зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і доручення представникові Фонду для подальшого оформлення свідоцтва про право власності на квартиру і довідки - характеристики БТІ (витягу з електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно (далі витяг з Реєстру); після подачі представником Фонду документів на оформлення свідоцтва про паво власності на квартиру, сплатити витрати, пов»язані з виготовленням свідоцтва про право власності; після отримання представником Фонду свідоцтва про право власності на квартиру, подати необхідні документи, сплатити виготовлення і отримати довідку характеристику БТІ і акт експертної оцінки квартири, при бажанні сторін; після отримання витягу з Реєстру та акта експертної оцінки майна (при бажанні сторін) за власний рахунок укласти договір іпотеки і договір страхування квартири; продовжувати вчасно та у повному обсязі здійснювати проплати за кредитним договором. Крім цього, сторони кредитного договору погодили, що (п. п. 4.4.4, 4.4.5 кредитного договору) позичальник має право володіти та користуватись збудованим житлом спільно із членами своєї сім»ї з моменту оформлення свідоцтва про право власності та укладення договору про іпотеку, і право розпоряджатись майном - після повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Збудоване житло передається позичальник у власність. Свідоцтво про право власності на житло надається позичальникові після укладення нею договору про іпотеку житла. Фінансування витрат, пов»язаних з оформленням права власності на житло, зокрема, здійснюється за рахунок позичальника (п. 6.1 кредитного договору). П. 6.7 кредитного договору його сторони передбачили та погодили, що у разі смерті позичальника його права та обов»язки за кредитним договором переходять до спадкоємців, що оформляється додатковою угодою до кредитного договору. Вказане вище кореспондується із положеннями ст. 1\~222 ЦК України. У подальшому сторони кредитного договору уклали додаткову угоду від 31.10.07 р. до нього, що стосувалась ряду істотних умов. Вищенаведене стверджується копіями: кредитного договору, додаткової угоди до нього. Як слідує копії Декларації про готовність об»єкта до експлуатації, зареєстрованої у інспекції ДАБК у Волинській області у листопаді 2013 р., такий об»єкт як нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованим торговельно побутовим блоком по вул. Ватутіна, 70 Б у м. Ковелі (1 черга житлова секція № 1) із 30 - ма квартирами та нежитловими приміщеннями було визнано таким, до готовий до експлуатації. Відповідно до копії акта приймання передачі квартир згідно з договором інвестування, 14.02.14 р., [PERSON] як позичальник прийняла від Департамента житлово комунального господарства та будівництва Волинської ОДА та третьої особи у справі вищевказану квартиру згідно з договором інвестування. Згідно з копіями техпаспортів на квартиру № 14 у житловому будинку № 70 б по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області, виготовлених, відповідно, 27.02.14 р. та 05.05.15 р. КП «Волинське облбюро техінвентаризації», ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації», загальна пл. квартири складає 33,5 кв. м.. Судом встановлено, що матір сторін за договором інвестування від 25.12.06 р. виступила інвестором у будівництво вказаної вище квартири, що розташована у житловому будинку, що збудований та прийнятий в експлуатацію у листопаді 2013 р.. У тісному взаємозв»язку з договором інвестування 27.12.06 р. [PERSON] було укладено кредитний договір, предметом якого стало надання їй пільгового довготермінового кредиту на придбання житла вказаної вище квартири відповідно до проектної документації. І хоча [PERSON] 14.02.14 р. отримала за актом приймання передачі вищезазначену квартиру від власника новоствореного майна, яким є забудовник відповідно до положень ст. 331 ЦК України, та померла до оформлення у встановленому законом порядку та відповідно до умов як договору інвестування, так і кредитного договору - за нею права власності на цю квартиру. Право власності у розумінні ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, на момент смерті спадкодавиці у останньої не виникло. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, суд приймає до уваги, що за кредитним договором [PERSON] зобов»язалась, після отримання квартири за актом приймання передачі як інвестор за договором інвестування, з врахуванням укласти з третьою особою у справі договір про іпотеку квартири, здійснити проплату внесків; надати третій особі довідку про зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і доручення представникові третьої особи для подальшого оформлення свідоцтва про право власності на квартиру на її ім»я. І лише після подачі представником представником третьої особи документів на оформлення на її ім»я свідоцтва про право власності на квартиру, після отримання витягу з Реєстру - укласти договір іпотеки. Позивач суду належних та переконливих доказів того, що право власності на квартиру було оформлено за спадкодавицею, а вона як спадкоємиця першої черги, успадкувала частку у квартирі, не надала. А тому у задоволенні позову слід відмовити. Як слідує із змісту ст. ст. 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, правонаступництва. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміст вищевказаного кредитного договору обумовлений та кореспондується з нормами Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім»ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла (далі Положення), затвердженого постановою КМ України «Про порядок на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» від 29.05.01 р. № 584. Зокрема, такий кредит надається лише сім'ям, які згідно із законодавством визнані такими, що потребують поліпшення житлових умов; він є суто цільовим, пільговим, адресним. У ньому визначено, що умови набуття права власності на збудоване (реконструйоване) за рахунок кредиту житло визначаються саме кредитним договором. Відповідно до кредитного договору позичальникові в установленому порядку видається свідоцтво про право власності на збудоване (реконструйоване) житло. Фінансування витрат, пов'язаних з оформленням цих документів, здійснюється за рахунок позичальника. Вищенаведене пояснює посилання позивача на ту обставину, що спадкодавицею за життя було здійснено проплату за таку послугу як видача свідоцтва про право власності на житло в сумі 120 грн., що скерована на рахунок реєстраційної служби, однак, і спростовує її посилання на те, що спадкодавиця документально оформила своє право власності на квартиру не встигнувши його забрати з реєстраційної служби. Суд приймає до уваги і те, що, згідно з Положенням, передача в заставу збудованого (реконструйованого) або придбаного житла здійснюється одночасно з оформленням права власності позичальника на це житло. Такого договору застави (іпотеки) тощо квартири від імені [PERSON] за життя останньої укладено не було. Суд враховує, що за умовами кредитного договору, що відповідає і змісту п. 42 Положення, у разі смерті позичальника його права і зобов'язання за кредитним договором та договором про іпотеку переходять до спадкоємця, що оформляється відповідними договорами (додатковими угодами до кредитного договору). Як пояснила суду представник третьої особи, така додаткова угоді третьою особою ні з позивачем, ні з іншими спадкоємцями [PERSON]С не укладалась у зв»язку з відсутністю у позивача, зокрема, права власності на квартиру (частину квартири). Однак суд вважає, що, з врахуванням суті та змісту вищенаведених договору інвестування, кредитного договору, така позиція третьої особи є хибною, та такою, що руйнує як структуру кредитного договору: суб»єктний склад, передбачений п. 6.7; предмет, яким є ціла квартира; умови та етапи як набуття особою (особами, з врахуванням змісту п. 6.7) права власності на квартиру; так і оформлення права власності на квартиру за особою (особами, з врахуванням змісту п.6.7); оформлення договору іпотеки. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, яка, безсумнівно, успадкувала права та обов»язки спадкодавці, у т.ч. і ті, що випливають з договору кредитування, зокрема, обрала невідповідний чинному законодавству спосіб захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що підстав покладати ці витрати на неповнолітніх відповідачів немає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed