Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] в вересні 2013 року звернувся до суду із позовом, в якому зазначив , що на підставі договору купівлі - продажу він є власником квартири [ADDRESS] Відповідач по справі [PERSON] малознайома йому жінка. Вона є зареєстрованою в даній квартирі , але в ній не проживає з 2004 року, ніяких особистих речей [PERSON] в його квартирі немає. Остання постійно мешкає з 2004 року в м. Москві РФ разом з чоловіком та дитиною, він не може здійснювати в повній мірі свої права , як власника житла, так як повинен нести додаткові матеріальні навантаження, сплачуючи рахунки за комунальні платежі з урахуванням і зареєстрованої за вказаною адресою відповідачки, тому з посиланням на ст..ст.71-72 ЖК України, просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач підтримав зазначені позовні вимоги, вказавши, що він майже не знав відповідачку, вона була в нього прибиральницею , і яким чином вона зареєструвалась в його квартирі - не знає, в подальшому вказав, що він деякий час зустрічався з нею, але будь-яких родинних стосунків з нею не підтримував, де в даний час знаходиться відповідачка - не знає. Також вказав, що відповідачку зареєструвала в його квартирі колишня паспортистка, яка наразі померла, тому він не зміг до кінця з*ясувати, як малознайомій жінці вдалось без його відома зареєструватись в його квартирі. Відповідачка до суду не з*явилась, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши позивача, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні позивачу на праві власності належить спірна квартира [ADDRESS] Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є категорією житлового законодавства , тому в даному випадку предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність , або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення особи права на житло. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи , в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 та ст..60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається , як на підставу своїх вимог або заперечень . Тобто засада змагальності у цивільному судочинстві, є засадою особистої автономії сторін у цивільному судочинстві. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без їх волі на те суперечить суті та природі цивільних прав, які особа здійснює вільно на власний розсуд. Позивач, в судовому засіданні неодноразово змінював свої пояснення відносно того, які стосунки пов*язують його з відповідачкою, та яким саме чином остання могла бути зареєстрованою за вказаною адресою. Між тим сам відповідач надав суду рішення Апеляційного суду Донецької області від 16.12.2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна осіб, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, з тексту якого можна зробити висновок, що останні добре знали один одного , довгий час підтримували близькі стосунки, а спірна квартира навіть була предметом розподілу між ними. Позивачу роз*яснювалась необхідність уточнити позовні вимоги ,але і після роз*яснення цього , він наполягав на розгляді позовної заяви в межах заявленого позову, просив суд визнати [PERSON] такою, що « втратила право на житлову площу в ній, виїхавши на інше постійне місце проживання » без зазначення в резолютивній частині позову стосовно якого саме житлового приміщення має бути відповідачка [PERSON] визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. . Разом з тим, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з зв8язку з вибуттям на інше постійне місце проживання має іншу правову підставу та визначається ст..107 ЖК україни. Свідок [PERSON] суду показав, що він є сусідом позивача, проживаючи з останнім в одному під*їзді на різних поверхах. Свідок зазначив, що [PERSON] зустрічався з якоюсь жінкою, але одруженим з нею не був. До позивача навідувалось багато жінок. При цьому суд констатує , що позивач в своєму позові зазначив, що відповідачка добровільно виїхала з квартири після сварки з ним. Конституція України ( ст..47) визначає, що право громадянина на житло є одним з найважливіших соціально- економічних прав людини. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законодавством. Законодавець в ст..71 ЖК УРСР визначає правові підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і стаття розширеному тлумаченню не підлягає. При цьому суд зазначає, що позивач сам в позові зазначив, що відповідачка виїхала з квартири в 2004 році, так як вони посварились, тобто сам позов спростовує твердження позивача про добровільність не проживання відповідачки в даному житловому приміщенні, тобто з самого тексту позову можна зробити висновок, що [PERSON] деякий час проживала в спірній квартирі, а потім не стала проживати із-за сварок з позивачем. В акті житлово - комунального підприємства ПП « Стройспецкомплект» зазначено, що відповідачка зареєстрована, але фактично не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2004 року , та не сплачує комунальні послуги, разом з тим жодних об*єктивних даних підтвердження цьому факту не надано, в акті не зазначено, чи є в квартирі будь-яке майно відповідачки, чи стягувались з неї суми боргу за комунальні платежі в судовому порядку, чи до 2004 року остання проживала в даній квартирі. Таким чином, суд вважає, що вимоги позову стосовно визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням є таким, що не ґрунтуються на законі, так як не надано жодних доказів не поважності причини відсутності [PERSON] в даному житловому приміщенні, а тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed