Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] 07.06.2017 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, в якому просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно. У зв`язку з чим, вона, як спадкоємець першої черги 09.12.2015 року звернулась з заявою до Другої Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу №489/2015. Під час здійснення державним нотаріусом дій зі встановлення переліку належного померлій [PERSON] майна, було встановлено, що за час життя, 30 березня 2012 року [PERSON] уклала договір дарування, посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає вказаний договір таким, що підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, а саме оскільки на час укладення договору, [PERSON] з урахуванням наявних у неї хвороб, фізично не могла нічого підписувати, не розуміла значення своїх дій та не мала можливості керувати ними. Вказаний договір дарування, порушує її - [PERSON] права, як єдиного спадкоємця до майна померлої [INFO] [PERSON] , що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.06.2017 року відкрито провадження на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання. 10.08.2017 року до суду надійшла заява від відповідача по справі, в якій [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.08.2017 року витребувано з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства Оборони України оригінал історії хвороби №8698 - [PERSON] , [INFO] , яка перебувала на стаціонарному лікуванні у Військовому медичному клінічному центрі. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліти Мехманівни належним чином завірену копію договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: [NUMBER] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453, та усі документи які стали підставою для його укладення та посвідчення. 06.11.2017 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшла від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліти Мехманівни належним чином завірена копія договору дарування від 30 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №453 та усі документи, які стали підставою для його укладення. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Пунктом 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв`язку з чим, судом було ухвалено розгляд даної справи продовжити в новій редакції Цивільного процесуального кодексу України за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2018 року клопотання позивача [PERSON] про призначення судової комісійної посмертної психолого-психіатричної експертизи по справі - задоволено. Призначено по цивільній справі №520/6601/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування - судову комісійну посмертно-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено. 12 березня 2019 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №520/6601/17, одночасно з висновком експерта №275 від 26 жовтня 2018 року, яким встановлено, що незважаючи на наявність хронічних захворювань у [PERSON] , остання на момент укладення і підписання договору дарування від 30.03.2012 року могла правильно оцінювати обставини та ситуацію, віддавати звіт своїм діям та вчинкам, та керувати ними. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.03.2019 року провадження по справі №520/6601/17 поновлено. 09 квітня 2019 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про призначення додаткової комісійної посмертної психіатричної експертизи та зупинення провадження по справі, в якому позивач просила суд призначити вказану експертизу, проведення якої доручити судовим експертам комісійного відділу бюро судової медичної експертизи, на вирішення яких поставити наступне питання: Чи могла [PERSON] , 1922 року народження, інвалід 1 групи, хвора на деменцію судинного генезу, зважаючи на її вікові особливості, інші хвороби, в момент здійснення нотаріальних дій, а саме посвідчення договору дарування від 30.03.2012 року усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними. В обґрунтування клопотання позивач посилалась на те, що 28 лютого 2019 року була проведена комісійна судово-медична експертиза, надано висновок, в якому зазначено, що при проведенні експертизи психіатр експерт зазначив, що у хворої є місце деменції судинного генезу. Однак, як стверджувала позивач, деменція - це синдром, при якому відбувається деградація пам`яті, мислення, поведінки, нездатність виконувати щоденні дії, не являється нормальним станом старіння, у зв`язку з чим вважала, що висновок експерта являється неповним та неясним. На підставі викладеного, позивач вважала за необхідне призначити по справі додаткову судово-комісійну посмертну психолого-психіатричну експертизу. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 10.04.2019 року клопотання представника позивача [PERSON] про призначення додаткової комісійної посмертної психіатричної експертизи по справі - залишено без задоволення. Тієї ж дати, 10.04.2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 23 липня 2019 року позивач по справі в судовому засіданні заявила клопотання про призначення повторної судово-комісійної посмертної психолого-психіатричної експертизи, в якому просила суд призначити вказану експертизу, проведення якої доручити судовим експертам комісійного відділу бюро судової медичної експертизи, на вирішення яких поставити наступне питання: Чи могла [PERSON] , 1922 року народження, інвалід 1 групи, хвора на деменцію судинного генезу, зважаючи на її вікові особливості, інші хвороби, в момент здійснення нотаріальних дій, а саме посвідчення договору дарування від 30.03.2012 року усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, в обґрунтування якої посилалась на тотожні аналогічні обставини, викладені в обґрунтування клопотання про призначення додаткової комісійної посмертної психіатричної експертизи. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.07.2019 року клопотання позивача [PERSON] про призначення повторної судово-комісійної посмертної психолого-психіатричної експертизи та зупинення провадження по справі - залишено без задоволення. В судовому засіданні 23 липня 2019 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 23.07.2019 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, здійснивши допит свідків під час розгляду справи, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим до задоволення з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , про що 08.06.1945 року Пінським міськбюро РАЦС було складено актовий запис №199, в якому в графі відомості про батька зазначено - [PERSON] , в графі відомості про матір - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 29 червня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] , палацом одружень Центрального району міста Волгород зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №534. Під час реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . На підставі викладеного, судом встановлено, [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] . [INFO] [PERSON] у віці 93 років померла, про що 18.11.2015 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №11912. Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на належне їй на день смерті усе майно. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Так, судом встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги, 09.12.2015 року звернулась з заявою до Другої Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини до майна померлої [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі якої заведено спадкову справу №489/2015. Під час здійснення нотаріальних дій, з перевірки належного на час смерті [PERSON] , майна, було встановлено, що за час життя [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 30.03.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №453. Під час розгляду справи, судом було витребувано належним чином завірену копію вказаного договору, та встановлено, що 30 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453,за умовами якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] , яка в свою чергу прийняла, земельну ділянку, площею 0,0530га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER] , яка належала на праві власності [PERSON] на підставі державного акта на право власності земельної ділянки серії [NUMBER] , виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів від 03 березня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею. На підставі зазначеного договору дарування, 18.05.2012 року [PERSON] отримано державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 0,0530га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER] , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ -5103017532016 від 03.06.2016 року. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. За змістом ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Позивач посилається на ту обставину, що при укладенні договору дарування від 30.03.2012 року [PERSON] перебувала у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, з урахуванням того факту, що на момент укладення правочину [PERSON] , була особою похилого віку, практично не бачила, мала проблеми зі слухом, та інше, у зв`язку з чим, позивач просить суд визнати вказаний правочин недійсним. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Статтею 105 ЦПК України встановлюється, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити зокрема - психічний стан особи. З урахуванням того, що предметом доказування в цій справі є встановлення психічного стану - [PERSON] , померлої [INFO] в момент складення договору дарування від 30.03.2012 року на ім`я [PERSON] , а також на підставі клопотання позивача по справі, судом 26 жовтня 2018 року постановлено ухвалу, якою призначено по цивільній справі №520/6601/17 - судову комісійну посмертно-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам комісійного відділу Одеського обласного бюро судової медичної експертизи, на вирішення яких поставлені питання: «1. Чи були у [PERSON] , 1922 року народження, починаючи з 18 квітня 2011 року відхилення психічного стану, коли у неї виникло повторне гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом, які не являються психічним захворюванням, але зв`язані з її психічним станом здоров`я та віком? 2. Чи могла [PERSON] з урахуванням її вікових особливостей, станом здоров`я зору, індивідуальних особливостей, правильно сприймати обстановку в період з 18 квітня 2011 року по день її смерті - [INFO] ? 3. Чи могла [PERSON] , 1922 року народження, інвалід І-ої групи, заважаючи на її вікові особливості, церебральний атеросклероз, інші хвороби, а також психічний стан, у момент складання договору дарування від 30 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Марчкенко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453,усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними?». З урахуванням здійснених судом дій під час розгляду справи з витребування медичної документації необхідної для проведення експертного дослідження, 12 березня 2019 року до суду з комісійного відділу Одеського обласного бюро судової медичної експертизи надійшов висновок експерта №275 від 26 жовтня 2018 року, згідно з яким експертами встановлено, що: «Незважаючи на наявність хронічних захворювань у [PERSON] : (повторне гостре ( 18.04.2011 ) порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічним геміпарезом, лівобічної гемігіпестезії, елементів дизартрії, церебрального атеросклерозу, дисциркуляторній енцефалопатії 3 ст. змішаного ґенезу, ішемічної хвороби серця, постійної форми фібриляції предсердц, нормосистолгічні; серцевої недостатності 1 ступеню, гіпетонічної хвороби 3 ступеню; частковою атрофії зорового нерву, артифакії, ангіосклерозу сітківки обох очей, цукрового діабетиу ІІ типу; трофічної виразки лівої гомілки; варикозної хвороби нижніх кінцівок) вона - [PERSON] на момент підписання договору-дарування від 30.03.2012 року могла правильно оцінувати обставини та ситуацію, віддавати звіт своїм діям та вчинкам, і керувати ними». Суд зазначає, що з боку позивача ставились під сумніви виводи експерта, у зв`язку з чим позивачем 09.04.2019 року та 23.07.2019 року заявлялись клопотання про призначення додаткових та повторних експертиз, з одних ти ж самих підстав, у задоволенні яких судом ухвалами від 10.04.2019 року та 23.07.2019 року було відмовлено, з підстав необґрунтованості. Так, позивач, в обґрунтування необґрунтованості висновку експерта, посилалась на те, що експерт у висновку експертизи зазначив, що у хворої є місце деменції судинного генезу. З мережі Інтернет нею було встановлено, що деменція - це синдром, при якому відбувається деградація пам`яті, мислення, поведінки, нездатність виконувати щоденні дії. Деменція не являється нормальним станом старіння. Деменція - одна з основних причин інвалідності. Не існує якої-небудь терапії для вилікування деменції чи зміни ходу її розвитку. У зв`язку з чим, позивач зазначала, що судовий експерт обґрунтовано вказав назву хвороби, але не виклав ніяких суджень по цьому питанню, з урахуванням того, що в Інтернеті міститься інформація, що люди з деменцією позбавлені основних прав та свобод доступних для інших людей і знаходяться в спеціальних будинків для престарілих. Суд вважає вказані посилання позивача необґрунтованими та такими, що не є належними доводами для спростування вищевказаного висновку експерта, з урахуванням тих обставин, що у висновку експертом особисто зазначено, про те, що у хворої є місце деменції судинного ґенезу, що свідчить про те, що вказані обставини ураховувались під час дослідження та надання експертного висновку, оскільки питання, які були покладені на розв`язання експертів, стосувались надання оцінки можливості померлою [PERSON] , усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними під час укладення спірного договору від 30.03.2012 року, з урахування наявних у неї хвороб та її психічного стану. Крім того, суд зазначає, що позивачі під час розгляду справи роз`яснювалось її право на заявлення клопотання про допит експерта в судовому засідання, для надання пояснень на її питання, однак позивачем таке клопотання не заявлялось. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що переконливих доводів з боку позивача в спростування висновку експерта не було заявлено. Суд, оцінюючи наданий висновок експертизи, враховує наступне. Вимоги до висновку експерта визначені ст.102 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст.77, 79, 81 ЦПК України визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. А ст.78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку, суд не погоджується із доводами сторони позивача, що даний висновок є недопустимим доказом. Експертиза була проведена відповідно до ухвали суду, експертною установою, що має відповідні повноваження, ухвалою суду експертів було попереджено про кримінальну відповідальність. Відповідно до вимог ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять. Істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено. Також, судом враховується, що у відповідності, до ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний, зокрема, сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. З договору дарування від 30.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., вбачається, що нотаріусом було встановлено дієздатність сторін, встановлювалось у сторін обставини чи не визнані вони повністю чи частково недієздатними, чи не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, роз`яснювались наслідки укладення зазначеного договору. Позивачем та її представником по справі не оскаржені та не оспорюються дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., тому підстав вважати, що нотаріусом були допущені порушення під час укладення спірного договору, у суду не має. Судом також встановлено, що позивачка [PERSON] з 20.01.1988 року, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тоді, як померла [PERSON] , мешкала за адресою: [ADDRESS] . Доказів, що позивачка мешкала з померлою за однією адресою, до суду не надано. З наданих до суду доказів вбачається, що [INFO] , померла [INFO] [PERSON] зверталась з заявою до Приморського районного суду міста Одеси, в провадженні якого перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з матір`ю, в якій повідомляла суд, що вона - [PERSON] всіляко уникає спілкування зі своєю дочкою [PERSON] , оскільки їхні зустрічі і розмови носять виключно матеріально-корисний характер з боку [PERSON] та шкодять її здоровою. В серпні 2012 року [PERSON] зверталася із заявою до начальника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, а в січні 2013 року вона зверталася із заявою до прокурора Приморського району м.Одеси, та в цих заявах просила відгородити її від спілкування з [PERSON] , яка вчиняє скандали з приводу майна, та що спілкування з [PERSON] носить виключно корисний характер з боку останньої. Крім того, в цих заявах [PERSON] вказала, що, по-перше, станом на цей час вона вже призвела поділ майна на користь свої онук [PERSON] і [PERSON] та своє волевиявлення змінювати не бажає; і, по-друге, догляд за нею здійснюють її онуки [PERSON] і [PERSON] , та вона повністю задоволена цим доглядом. На підставі викладеного, додатково вбачається, що спір між позивачкою, її матір`ю [PERSON] померлою [INFO] , та відповідачкою [PERSON] , яка є онучкою померлої та племінницею позивачки, триває вже багато років, між ними склались неприязливі стосунки, ще за час життя [PERSON] , за який, померлою декілька разів підтверджувався факт свого волевиявлення щодо розпорядження належним їй на праві власності майном на користь онучок, у тому числі [PERSON] . Інших доказів, на підтвердження підстав, для визнання спірного договору дарування від 30.03.2012 року недійсним, позивачем не надано. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що договір дарування від 30.03.2012 року, складений [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., зареєстрований в реєстрі за №453, відповідав дійсному вільному волевиявленню [PERSON] , оскільки на момент його укладання остання розуміла значення своїх дій і могла керувати ними. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачка та її представник у відповідності до ст. 81 ЦПК України, не довели ті обставини, на які посилались, як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер: [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 30 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко Аелітою Мехманівною, зареєстрований в реєстрі за №453, необґрунтованим та не підлягаючим до задоволення. Оскільки позов задоволенню не підлягаю, судові витрати на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed