Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2018 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26.04.2017, який був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В., реєстровий №360, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом позивач посилається на наступне. Так, [PERSON] , яка є тіткою позивача (рідною сестрою батька) проживала за адресою [ADDRESS] та була власником квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.10.1998. Дітей не мала та одруженою ніколи не була. Наприкінці 2016 [PERSON] зникла за невідомих обставин, про що позивач повідомив до правоохоронних органів. В результаті слідчої дії, 31.03.2017 на підставі пред`явлення фототаблиці з зображенням трупа для впізнання, встановлено смерть [PERSON] , яка настала [INFO] . У зв`язку із смертю [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме зазначену квартиру. За результатом звернення позивача до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В. було заведено спадкову справу №334/2018. Позивач зазначає, що право спадкування за законом після смерті [PERSON] , у нього виникло за правом представлення його батька [PERSON] , яким помер [INFO] , тому він є спадкоємцем після смерті рідної тітки другої черги спадкування за законом. На підставі чого, він звернувся до П`ятої Київської державної нотаріальної контори з питанням отримання свідоцтва про право на спадщину на належну померлій [PERSON] квартиру. За результатом такого звернення на ім`я позивача, нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва пор право на спадщину, у зв`язку із неможливістю визначення складу спадкового майна. У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2017, який був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В., реєстровий №360. Так, відповідно до даного договору, [PERSON] продала [PERSON] спірну квартиру за 500 000 грн., які продавець отримала від покупця в момент підписання цього договору. Позивач зауважує на тому, що [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] через сім місяців після своєї смерті, а приватний нотаріус Копейчиков І.В. реєструє факт укладення цього договору та факт отримання продавцем - [PERSON] - коштів від проданої квартири. Дана обставина є підставою для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу. Таким чином, враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 30.07.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 31.07.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиков Іван Володимирович про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 31.07.2018 р. за заявою позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , що зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Третя особа пояснень щодо позову не надала. Ухвалою суду від 17.07.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явились, про місце, день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому ЦПК України порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечував позивач. Суд, заслухавши пояснення позивача, врахувавши його доводи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.10.1998, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва, на підставі розпорядження №2397. 26.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В., реєстровий №360. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, №00018134209 від 31.05.2017, [PERSON] померла [INFO] . За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивач, є племінником померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00019009618. У зв`язку із смертю [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно. За результатом звернення позивача до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В. було заведено спадкову справу №334/2018. Нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори 19.07.2018 було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва пор право на спадщину, у зв`язку із неможливістю визначення складу спадкового майна. Встановлено, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 26 квітня 2017, року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В., реєстровий №360, тобто після смерті [PERSON] . За інформацією, наданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 18.06.2018 №21533, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. За змістом ч.ч.1,3 та 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом, визначеним у ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. З точки зору закону при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору купівлі-продажу. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника. За правилами, встановленими абзацом першим частини першої статті 216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Змістом ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. В ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, з вищевикладеного слідує, що право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинилось 18.09.2016, у зв`язку з її смертю, договір купівлі-продажу від 26.04.2017 р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В., вчинений після смерті [PERSON] , а тому договір суперечить вимогам ст.658 ЦК України, та є підставою для визнання його недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України). Стаття 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсим є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі . Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved