Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач 28.10.2015 року звернулась до суду з позовом до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Голови ліквідаційної комісії Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та просила стягнути на її користь матеріальну шкоду у розмірі 212,93 грн., моральну шкоду у розмірі 50\~000 грн. та транспорті витрати на прибуття до суду. В обґрунтування позову вказала, що 04.12.2013 року працівниками філії ПАО «Укрпошта» у неї був вилучений паспорт громадянина України, фотокопія диплому про освіту, посвідчення аспіранта та кошти на суму 361 грн. У звязку з чим вона звернулась до працівників Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінальних правопорушень, передбачених ст..ст.191, 357 КК України. 27.12.2013 року Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області до реєстру були внесені відомості, викладені у заяві [PERSON], за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого лише ч.1 ст. 191 КК України. Постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 24.02.2014 року зазначене кримінальне провадження було закрито у звязку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Вважаючи такі дії слідчого протиправними, оскільки досудове розслідування було проведено без дотримання основних завдань кримінального провадження з порушенням її прав, [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на вищезгадану постанову слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року (справа №522/20926/14-к) скаргу [PERSON] було задоволено частково: постанову слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження скасовано; зобовязано слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] внести д ЄДРДР відомості викладені у заяві [PERSON] від 27.12.2013 року про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінального правопорушення, передбаченого ст..357 КК України. Позивачка зазначила, що через неправомірні дії слідчого вона змушена була звертатись до суду за захистом своїх прав, які були відновлені вказаною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року. Крім того, зазначила, що неправомірними діями позивачу була спричинена й моральна шкода, компенсацію за яку позивач оцінює в 50\~000 гривень.\~Також, позивачка вказала, що кошти, які вона витрачала на поїздки до суду, вона могла витратити на утримання сім'ї. Позивачка у судове засідання 01.06.2016 року не зявилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, надала до суду заяву, за якою просила справу розглядати за її відсутності. У минулих судових засіданнях позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів у судове засідання 01.06.2016 року не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.12.2013 року до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява [PERSON] щодо неправомірних дій, вчинених з боку працівників філії ПАО «Укрпошта», які вилучили у позивачки паспорт громадянина України, фотокопія диплому про освіту, посвідчення аспіранта та кошти на суму 361 грн. За вказаною заявою [PERSON] просила внести відомості до ЄРДР про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінальних правопорушень, передбачених ст..ст.191, 357 КК України. 27.12.2013 року Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відомості, викладені у заяві [PERSON], внесені до ЄРДР під №12013170500013674 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України. Постановою слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 24.02.2014 року зазначене кримінальне провадження було закрито у звязку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Не погоджуючись з вказаного постановою слідчого від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження, [PERSON] звернулась до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на постанову слідчого Арику І.В. від 24.02.2014 року. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року (справа №522/20926/14-к) скаргу [PERSON] було задоволено частково: постанову слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] від 24.02.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР під №12013170500013674, скасовано; зобовязано слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області [PERSON] внести д ЄДРДР відомості викладені у заяві [PERSON] від 27.12.2013 року про вчинення працівниками філії ПАО «Укрпошта» кримінального правопорушення, передбаченого ст..357 КК України (а.с.4). Крім того, в ухвалі судді від 27.11.2014 року вказано, що «слідчим у рамках кримінального провадження не було встановлено та допитано працівників філії ПАО «Укрпошта», та не зясовані обставини, викладені в заяві [PERSON], \~щодо заволодіння її паспортом та грошима. Будь-яких інших заходів для встановлення зазначених обставин слідчим також вжито не було, хоча вирішення цих питань має безпосереднє значення для вказаного кримінального провадження. Посилання слідчого Арику І.В. в постанові про закриття кримінального провадження на те, що в ході досудового слідства ним було проведено ряд слідчих та розшукових дій, щодо встановлення можливих свідків та очевидців скоєного правопорушення, встановлення камер відео спостереження на яких міг бути зафіксований факт вчинення кримінального правопорушення, а також встановлення осіб причетних до цього не відповідає дійсності, оскільки не підтверджено самими \~матеріалами закритого кримінального провадження». Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.2 ст.1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства прокуратури та суду, передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень якого така шкода відшкодовується у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї статті; закриття справи про адміністративне правопорушення. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, передбаченої зазначеним Законом. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками. За таких підстав, враховуючи ту обставину, що ухвалою судді від 27.11.2014 року, що набула чинності, встановлено неправомірну бездіяльність посадової особи слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області та скасовано прийняту постанову, суд приходить до висновку, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у її душевних стражданнях, повязаних з тим, що вона не могла реалізувати своє право на повний та обєктивний розгляд заяви, поданої до слідчого відділу, а також змушена була докладати додаткових зусиль для поновлення свого права на обєктивний та своєчасний розгляд своєї заяви в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством, у звязку з чим зверталася до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст.25 Закону України «Про міліцію» (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), при порушенні працівником міліції прав і законних інтересів громадянина, обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на міліцію. Відповідно до ст.. 24 Закону України «Про міліцію», фінансування і матеріально-технічне забезпечення міліції здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, коштів, які надходять на підставі договорів від міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних органів, підприємств, установ, організацій і громадян, а також інших джерел, не заборонених законодавством. У відповідності до ч.3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Ст.105 даного Закону передбачає, що фінансування і матеріально-технічне забезпечення поліції здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законом. У відповідності до ч.4 розділу ХІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. У зв'язку з набранням чинності Закону України «Про національну поліцію» до справи у якості співвідповідача був залучений голова ліквідаційної комісії Приморського РВ РМУ ГУМВС України в Одеській області. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, якщо шкода завдана фізичній особі внаслідок дії, бездіяльності чи незаконного рішення відповідача, що не пов'язані із обставинами, які передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК України, така шкода відшкодовується у загальному порядку (ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України) та за таких обставин Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відповідає за позовом самостійно коштами, які є в його розпорядженні, а держава не відповідає за завдання шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої [PERSON], суд виходить з характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких зазначала позивач, у звязку з тим, що вона не могла реалізувати своє право на повний та обєктивний розгляд своєї заяви, поданої до слідчого відділу, їх тривалості, а також тривалості дій з відновлення її прав та зусиль, які вона змушена докладати для відновлення своїх прав у звязку з чим зверталася до суду за захистом своїх прав. Таким чином, враховуючи вищевикладене, тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини посадової особи слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у спричиненні позивачу моральної шкоди, на переконання суду, відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 500,0 гривень повною мірою відповідатиме засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у розмірі 212, 93 гривень (які складаються з транспортних витрат, повязаних з її явкою до суду для подання скарги та явки у засідання за її скаргою на бездіяльність слідчого), суд виходить з того, що ці витрати не становлять майнової шкоди в розумінні статті 1166 ЦК України, а є витратами, компенсація яких здійснюється за нормами спеціального закону: вони є витратами, повязаними з явкою позивача до суду, та, оскільки такі витрати понесені останньою у іншій справі, тому у цій справі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню не підлягають. Оскільки вказані витрати понесені позивачкою під час розгляду кримінальної справи в суді, то питання про їх відшкодування підлягають вирішенню під час розгляду й ухвалення судового рішення саме у такій кримінальній справі. При цьому, згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 12 «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У звязку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом предявлення позову в іншій справі. За п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Отже, понесені позивачкою витрати при розгляді справи у порядку кримінально-процесуального судочинства у сенсі положень пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України не є матеріальними збитками (майновою шкодою), що в порядку цивільного судочинства підлягають відшкодуванню на підставі частини 1 статті 1166, частини 6 статті 1176 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у розмірі 212, 93 гривень не підлягають задоволенню. Крім того, надані позивачкою ксерокопії проїзних документів, на підтвердження понесених нею витрат на прибуття до судових засідань, є настільки неякісні, що з них неможливо встановити дати цих документів, приналежність цих документів до витрат повязаних з розглядом даної цивільної справи (а.с.23а, 41-42)). Надані копії талонів на міське маршрутне таксі не містять дати, визначення маршруту та міста використання цих талонів. Таким чином, позивачкою не доведено відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, розмір транспортних витрат, те що витрати на квитки повязані з розглядом її позову, а тому в стягненні цих витрат необхідно відмовити. Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частинами 2,3 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: partial