Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач 16 липня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.2-21). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 17 жовтня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин, а також, наголошуючи на тому, що причиною розпаду родини є різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та довіри, що суперечить інтересам сторін, у зв'язку із чим, позивач був вимушений звернутись до суду із даним позовом, в якому уточнивши позовні вимоги просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини. Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином у відповідності до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.34). Відповідач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнає у повному обсязі. Не заперечує проти того, щоб дитина проживала із позивачем (а.с.26). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що згідно актового запису № 902, складеного 17 жовтня 2014 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.13). Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.14). Позивач та відповідачка втратили один до одного почуття взаємної поваги, любові, дружби та взаємодопомоги. Мешкають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, не мають намірів щодо підтримання шлюбних відносин. При таких обставинах, суд вважає, що сімя сторін існує формально і розпалася остаточно, примирення сторін є не можливим, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Щодо вимог позивача про визначення місце проживання дитини суд приходить висновку у необхідності відмовити у задоволенні даних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У відповідності зі ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підставі ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, суд зауважує, що позивачем не зазначено жодних обґрунтувань у підтвердження наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини [PERSON], [INFO], а також не надано жодних доказів у підтвердження своїх вимог, тому суд вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, відповідач у заяві від 29.08.2018 року зазначає, що він не заперечує проти проживання дитини із матірю (а.с.26). Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, із відповідача належить стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в сумі 704,80 грн., а що стосується вимог про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить із наступного. Як зазначено у п.1 ч.3 ст.. 133 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи викладене вище, суд зауважує, що позивачем не надано належних та достатніх доказів підтвердження оплати послуг адвоката та акту виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом, у звязку із чим, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2\~800,00 грн.

Outcome: partial