Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Позивач 14.02.2020 року звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, за яким просив: -Визнати незаконним розподіл, надання та відчуження на користь третіх осіб житла у гуртожитках, переданих у комунальну власність територіальної громади м. Одеси Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт»: кімнати [ADDRESS] ) і кімнат [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ); -Визнати за позивачем право на отримання і приватизацію окремої кімнати в гуртожитку, переданому у власність територіальній громади м. Одеси Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт». Згідно обґрунтування позову, у 1988 року у зв`язку з роботою на СРЗ «Україна», для тимчасового проживання позивачу було надано ліжко-місце в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку №6. Робота на цьому підприємстві та тимчасове проживання на цьому койко-місце тривали 32 роки. Вказував, що ліжко-місце не відповідає вимогам санітарно-гігієнічним нормам і вимогам, а отже вважає, що потребує поліпшення житлових умов. У свою чергу він є ветераном праці та у результаті виробничої травми отримав інвалідність з 40% втратою працездатності. Вказував, що перебуває на квартирних чергах за місцем проживання чергу №1125 і за місцем роботи чергу №213. Профспілковий комітет ОВПО ДП «Одеський морський торговельний порт» прийняв рішення про включення позивача до списку осіб для першочергового отримання житла в гуртожитку. При цьому, він не брав участі у приватизації та в нього відсутнє власне житло. Посилався на те, що згідно рішення виконкому Одеської міської ради №1171 від 25.12.2009 року ДП «ОМТП» передало в комунальні власність територіальної громади м. Одеси гуртожиток №5 ( [ADDRESS] ) і гуртожиток №6 ( [ADDRESS] ) і було видано дозвіл на приватизацію житлових приміщень у цих гуртожитках. Власником гуртожитків із 25.12.2009 року є Одеська міська рада. Вказував, що адміністрація Президента України 13.05.2011 року доручила Одеській обласній адміністрації реалізувати його, [PERSON] , житлові права та йому було запропоновано встановити у судовому порядку законність реєстрації та проживання в гуртожитку. Київським районним судом м. Одеси 05.10.2011р. визнав законність та проживання позивача в гуртожитку [ADDRESS] . Вказував, що з 2010 року по 2013 року у гуртожитках №5 та №6 звільнилось 5 кімнат та протягом 3 днів, коли вони звільнилась кожна з кімнат, він подав заяви про надання йому вільної кімнати у депутатську комісію та власнику гуртожитків - Одеській міській раді. Проте його заяви не були розглянуті та не було прийнято жодного рішення. Одеською міською радою йому було повідомлено про те, що вільні кімнати вже були передані третім особам на підставі рішення Депутатської комісії з забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 23.11.2012 року. Проте, ознайомитись із вказаним рішенням позивачу не виявилось можливим. Позивач вважає, що має першочергове право на отримання та приватизацію житла в гуртожитку, між тим суб`єкти владних повноважень не визнають його законних прав на отримання та приватизації такого житла, перешкоджають йому в реалізації його житлових прав. За викладеного звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 19.02.2020 року позов [PERSON] було залишено без руху та визначено зокрема про необхідність сплати судового збору за другу вимогу немайнового характеру у сумі 840.80 грн.. До суду 14 травня 2020 року надійшла заява позивача, згідно якої надав необхідні відомості згідно вимог ухвали суду від 19.02.2020 року, а в частині вимог про сплату судового збору заявив до суду клопотання про зменшення суми судового збору або звільнення від сплати судового збору через незадовільний майновий стан. Посилався на те, що предмет спору стосується вирішення його житлових прав та сума судового збору є занадто для нього обтяжливою, оскільки отримує лише пенсію. Ухвалою суду від 20.05.2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про зменшення/звільнення від сплати судового збору - відмовлено. Відстрочено [PERSON] сплату судового збору за другу вимогу немайнового характеру у розмірі 840, 80 грн. до ухвалення судового рішення у цій справі. Провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в підготовчому засіданні на 06.07.2020 року. У підготовчому засіданні суд протокольно у присутності позивача та представника відповідача - Старостіна О.С. зобов`язав сторону відповідача надати суду письмову інформацію щодо 5 спірних кімнат. Розгляд справи було відкладено на 14.09.2021 року. До суду 23.07.2020 року [PERSON] повторно звернувся з заявою про звільнення його від сплати судового збору, посилався на те, що сума судового збору перевищує 5% розміру його річного доходу, оскільки отримує лише пенсію. Представником ВК ОМР 14.09.2020 року на виконання ухвали суду від 06.07.2020 року надано суду документи щодо спірних квартир (а.с.61-139).. У підготовче засідання призначене на 14.09.2020 року з`явився [PERSON] , позов підтримав, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечував. У підготовче засідання з`явився представник ВК ОМР - Старостін О.С. проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечував. Жодних, не розглянутих клопотань, від сторін суду не заявлено. Ухвалою суду від 14.09.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті на 01.12.2020 року. Ухвалою суду від 16.09.2020 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про звільнення від сплати судового збору. Розгляд справи 01.12.2020 року був відкладений на 24.03.2021 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. У судовому засіданні 24.03.2021 року був присутній позивач, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, та представник відповідача, який зазначив, що ними не оспорюється право позивача на приватизацію кімнати у гуртожитку та вважає, що в цій частині позову відсутній спір. При цьому, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач перебуває на квартирному обліку в загальній черзі, отже має право на отримання житла, коли дійде до нього чергу; також ним обрано невірний спосіб захисту цивільних прав та відсутні правові підстави надати йому житло раніше осіб, які стоять перед ним у черзі. По справі було оголошено перерву до 02.06.2021 року. У зв`язку з відсутністю світла 02.06.2021р., розгляд справи був відкладений на 26.08.2021р.. У судовому засіданні 26.08.2021 року був присутній позивач, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Посилався на те, що розподіл, надання та відчуження на користь третіх осіб житла у гуртожитках, переданих у комунальну власність територіальної громади м. Одеси Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт»: кімнати [ADDRESS] і кімнат [ADDRESS] , [ADDRESS] , № [NUMBER] (гуртожиток [ADDRESS] ), було здійснено з порушенням чинного законодавства та без отримання відповідного висновку постійної житлової комісії, а представник Київської райадміністрації самовільно (без належних повноважень) прийняв розпорядження та видав ордери на спірні кімнати. Вказував, що особи, які були видані кімнати, не є працівниками порту, ні мешканцями будинку. Вказував, що оскільки виконком є власником гуртожитку та ухиляється від виділу йому, позивачу, житла, то саме він є належним відповідачем по справі. Вказував, що його запит були перенаправлені до Київської райадміністрації та ним було отримано відповідь про те, що він отримає житло у порядку черговості, проте позивач вважає що має право на отримання житла поза чергою. Просив позов задовольнити. Представник відповідач у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. Надав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи відкласти у зв`язку з перебуванням його у відпустці. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, суд, зважаючи на належне сповіщення сторін, з урахуванням ст. 223 ЦПК України, а також строків розгляду справи, зважаючи на те, що представником відповідача у минулому судовому засіданні були наданні пояснення по суті спору та подані докази в обґрунтування їх позиції, прийшов до висновку про відсутні підстав для відкладення розгляду справи та ухвалив проводити судовий розгляд за відсутності представника відповідача, сповіщеного належним чином. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з п.п.1.3, 1.4 Статуту Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський», затвердженого рішенням Одеської міської ради №1449-V від 04.07.2007 року, засновником КП «ЖКС «Вузівський» є Одеська міська рада. Згідно з рішенням Одеської міської ради від 05.04.2007 року N 1165-V «Про реорганізацію комунальних підприємств...» КП «ЖКС «Вузівський» є правонаступником КП «ДЄЗ «Вузівське» та КП «ДЄЗ «Чубаївське». Згідно з рішенням виконавчого комітету ОМР №1171 від 25.12.2009 року «Про затвердження актів приймання-передачі з державної до комунальної територіальної громади м. Одеси жилої будівлі, гуртожитків та інженерних мереж, що належать державному підприємству «Одеський морський торговий порт» (а.с.16) будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] , передані у повне господарське відання комунальному підприємству «Дирекція єдиного замовника «Вузівське». Рішенням Одеської міської ради №1261-VI від 20.09.2011р. надано статус «гуртожиток», сімейним гуртожиткам комунальної власності територіальної громади м. Одеси за адресою [ADDRESS] ; 9; та надано дозвіл на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках (а.с.17). Кімнати [ADDRESS] , та кімнати [ADDRESS] , згідно протоколів спільного засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації і керівництва, були надані співробітникам КП «ЖКС «Вузівський», а саме : [NUMBER] - гр. [PERSON] ; [NUMBER] - гр. [PERSON] ; [NUMBER] - гр. [PERSON] ; [NUMBER] - гр. [PERSON] ; та [NUMBER] - гр. [PERSON] . Також судом встановлено, що [PERSON] у 1988 році був вселений у гуртожиток [ADDRESS] , де був зареєстрований з 28.03.1990 року. Суд також вбачає, що на розгляді Київського районного суду м. Одеси перебували справи за позовами [PERSON] : № 2-3272/11, № 2-4992/11, № 2-6906/11, № 1512/656/2012, № 1512/4678/2012, № 1512/15291/2012, №520/5135-14-а, та встановлені наступні обставини. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2011 року (справа №2-3272/11) позовні вимоги [PERSON] про визнання законності вселення та мешкання у гуртожитку та зобов`язання укладення договору задоволено частково, визнано законність його вселення та мешкання у кімнаті [ADDRESS] , в іншій частині вимог відмовлено (а.с.19). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.12.2011 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2011 року залишено без змін. У рамках цивільної справи № 1512/15291/2012 за позовом [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] про визнання права на отримання житла, визнання дій незаконними, визнання недійсним ордеру, виселення судом встановлено, що 12 листопада 2012 року [PERSON] звернувся з вказаним позовом до Київського районного суду м. Одеси та просив визнати порушеним його право на отримання житла, визнати незаконними дії Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо розподілу кімнати [ADDRESS] у гуртожитку та видачі ордера на зайняття цієї кімнати; визнати ордер недійсним та виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS] . Підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало, на думку позивача, порушення Київською районною адміністрацією Одеської міської ради його першочергового права на отримання житла. Розгляд справи № 1512/15291/2012 закінчився 24 грудня 2012 року, ухваленням рішення про відмову в задоволені позовних вимог [PERSON] , яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2013 року, а від так набрало законної сили у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України. У зазначеному рішенні також встановлена відсутність у [PERSON] права на першочергове чи позачергове отримання житла. Згідно постанови Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2012 року (справа №1512/656/2012), 11.10.2011 року [PERSON] подав заяву голові Київської районної адміністрації ОМР та начальнику КП ЖКС «Вузівський» про укладення договору найму житлового приміщення - кімнату в гуртожитку по [ADDRESS] . Також судом за розглядом справи №1512/656/2012 встановлено, що згідно відповіді голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.12.2011 року та відповідно розпорядження Київської районної адміністрації №867 від 25.11.2011 року «Про укладення договорів найму із громадянами, які проживають в гуртожитках по [ADDRESS] , та по [ADDRESS] »(з додатками), договори найму не будуть укладатися з громадянами, які займають у вказаних гуртожитках койко-місце. Цивільна справа №1512/2-6906/11 розглядалася Київським районним судом м. Одеси за позовом [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, КП «ЖКС «Вузівський», [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права на отримання окремої кімнати у гуртожитку, скасування наказу про надання жилої кімнати у гуртожитку, визнання недійсним ордеру на вселення у кімнату у гуртожитку, виселення, вселення. Підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало, на думку позивача, порушення відповідачами його першочергового права на отримання житла. Розгляд справи закінчився 14 червня 2012 року ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , яке сторонами оскаржено не було, а від так набрало законної сили у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України. У зазначеному рішенні встановлено, що компетентним органом для вирішення питань у галузі обліку та розподілу житла в гуртожитках є Київська районна адміністрація Одеської міської ради, яка приймає рішення про видачу ордерів на жилі приміщення в гуртожитках, які перебувають на балансі територіальної громади міста та видає розпорядження про укладення договору найму жилих приміщень в указаних гуртожитках на підставі рішень постійно діючої комісії із забезпечення реалізації житлових проблем громадян, які мешкають у гуртожитках. Отже, обставини стосовно відсутності повноважень Київської районної адміністрації Одеської міської ради на видачу ордерів на житлові приміщення в гуртожитках, переданих територіальній громаді міста Одеса без попереднього рішення постійно діючої комісії із забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків вже була предметом судового розгляду по справі №1512/2-6906/11 та є встановленою, про що свідчить рішення від 14.06.2012 року по справі № 1512/2-6906/11. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд також вбачає, що позивач також перебуває на квартирному обліку громадян, які мають право на отримання житлової площі при Київській районній адміністрації Одеської міської ради із 29.09.2008 року. Згідно листа Приморської районної адміністрації від 21.06.2013 року №К-10-ЗПИ (а.с.8), розпорядженням ПРА ОМР від 25.01.2013 року №39 затверджено протокол №1 від 08.01.2013 року спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ДП «Одеський морський торговий порт» про затвердження списків квартирного обліку підприємства. Згідно даного протоколу [PERSON] перебуває на квартирному обліку по місцю праці в загальній черзі, складом сім`ї 1 чоловік з 10.03.2010 року та станом на 01.01.2013 року номер у черзі становить 213 (а.с.8). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Статтею 41 Конституції України визначено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно ст. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Жила площі у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. За положеннями ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Аналіз норм Закону України від 04.09.2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» свідчить про те, що право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках мають особи, які зокрема на правових підставах були вселені та мешкають в ньому і підтвердженням таких правових підстав є договір найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР або договір оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом. Стаття 4 Закону України від 04.09.2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначає, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Згідно з ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, і більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до вимог ст. 1 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Відповідно до вимог ст. 2 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. А відповідно до ст.3 Закону № 2482-XII, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв.м на сім`ю. Стаття 8 Закону № 2482-XII регламентує, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян, та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення. Відповідно до п. 13-14 Положення, Приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації). Передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п`яти років). Так, згідно п. 17 вказаного Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. Громадянин подає до органів приватизації документи, визначені п. 18 Положення. Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Підставою для відмови у здійсненні приватизації квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі може бути також ненадання особою необхідних документів для приватизації, перелік яких наведено в п. 18 Положення. Згідно з п. 1 рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла) в аспекті конституційного звернення положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м. на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Отже, виходячи з вимог законодавства Київська районна адміністрація Одеської міської ради наділена дискреційними повноваженнями. Дискреційні повноваження - це сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта. Таким чином, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке вона вважає найкращим в залежності від певних обставин, що відповідає нормам чинного законодавства на підставі наявних документів. Як вбачається зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим нормам судочинства України не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Згідно зі ст.12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст.43, 49, 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Згідно ст.48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами. Тільки на сторони поширюються матеріально-правова сила судового рішення і залежно від судового рішення змінюється обсяг їх суб`єктивних особистих та матеріальних прав. Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)). У відповідності до абз.8 постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 307/2201/15-ц. Суд вбачає, що у рамках даного спору [PERSON] пред`явлені вимоги до виконкому Одеської міської ради, не зважаючи на те, що повноваження щодо приватизації спірних приміщень належать Київській районній адміністрації Одеської міської ради та правомочність Київської райадміністрації були дослідженні у рамках справи № 2-6906/11, суд приходить до висновку , що позов пред`явлено до неналежного відповідача. Враховуючи принцип змагальності та диспозитивності, суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог, і право обирати спосіб захисту порушеного права чи інтересу закон покладає на позивача. У межах обраного позивачем способу захисту його права на приватизацію жилого приміщення, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed