Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 03 лютого 2016 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області про поновлення строку позовної давності, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю), яка залишилась після смерті його баби [PERSON]. В позовній заяві, з врахуванням уточнень від 19 лютого 2016 року, позивач вказав, що 26 жовтня 1999 року померла його баба [PERSON], яка за життя отримала право на земельну частку (пай) із земель Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Позивач є єдиним спадкоємцем спадщини померлої за законом, вказану спадщину у передбаченому на той час порядку прийняв, вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном, але отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом не може через відсутність оригіналу сертифікату за земельну частку (пай), який втрачено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (діє відповідно до довіреності від 11 лютого 2016 року строком дії 6 місяців) позов підтримала та просила його задовольнити, вказавши, що позивач внаслідок відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом позбавлений можливості оформити спадщину померлої баби. Представник відповідача Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не прибув, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без нього (заява №02-16/132 від 02 березня 2016 року). Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У звязку з цим суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін і інших осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що 26 жовтня 1999 року померла баба позивача [PERSON] [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №195512, виданим 27 жовтня 1999 року Грабівською сільською радою Кодимського району Одеської області. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON], як між онуком та бабою, підтверджується рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року (справа №503/2392/15-ц). Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року чи Цивільного кодексу України в редакції 2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» розяснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування в яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 26 квітня 2000 року, вказана спадщина у передбаченому на той час порядку прийнята позивачем, тому, з врахуванням абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року та абз.13 і 14 п.1 та п.2 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, застосуванню для вирішення заявленого позивачем позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Статтею 71 ЦК УРСР (1963 року), як і ст.257 ЦК України (2004 року), встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. Позивачем вказаний строк пропущений. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності. Позивач [PERSON] втратив правовстановлюючий документ на спадкове майно, постійно проживає у сільській місцевості, де відсутній нотаріус і з яким відсутнє регулярне транспортне сполучення. Змушений був у судовому порядку доводити факт родинних відносин з померлою [PERSON] Ці обставини зашкодили йому своєчасно звернутись до суду з позовом про захист свого порушеного права, а тому причину пропуску ним строку позовної давності суд визнає поважною та поновлює цей строк. Судом встановлено, що померла [PERSON] за життя мала право на земельну частку (пай) члена колективного сільськогосподарського підприємства «Правда» с.Грабове Кодимського району Одеської області, розміром 2.71 умовних кадастрових гектарів, яка була посвідчена сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0248002, виданим Кодимською районною державною адміністрацією. Належність померлій [PERSON] вказаної земельної частки (паю) підтверджується і довідками відділу Держгеокадастру в Кодимському районі №31-1516-0.1-357/2-16 від 02 лютого 2016 року. Статтею 524 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Спадкоємство за законом здійснюється у разі відсутності заповіту. Факт родинних відносин між позивачем та померлою, як між онуком та бабою, підтверджується рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28 грудня 2015 року (справа №503/2392/15-ц). Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Свідченням прийняття спадщини є подача спадкоємцем до нотаріуса заяви про прийняття спадщини або фактичний вступ спадкоємця в управління та володіння спадковим майном, при цьому такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ст.525, ч.2 ст.549 ЦК УРСР). Судом встановлено, що позивач [PERSON] доглядав померлу, після її смерті доглядає та утримує її майно. Вказані обставини в контексті ст.549 ЦК УРСР свідчать про прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON], оскільки він фактично вступив в управління та володіння належним померлим спадковим майном. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року (яка втратила чинність, але розяснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання за ним права власності на спадкове майно. Відповідно до ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, мають одержати в державній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Однак, реалізувати вказане право позивач позбавлений можливості, оскільки правовстановлюючий документ на належну померлій земельну частку (пай), зокрема сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0248002 від 21 квітня 1997 року втрачений, оголошення про що було розміщене в газеті «Вісті Кодимщини» №4 від 23 січня 2016 року, а тому нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (лист №47/02-14 від 02 лютого 2016 року). При цьому, як вказав Пленум Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.11 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай), який відповідно до п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України діє до моменту видачі особі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Отже, встановивши факт прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті баби [PERSON], суд, з огляду на відсутність у позивача можливості позасудового захисту порушеного права на спадщину померлої, вважає можливим в порядку спадкування за законом визнати за ним право власності на спадщину у вигляді земельної частки (паю), яка залишилась після смерті вказаної особи, оскільки за змістом ст.549 ЦК УРСР позивач є таким, що прийняв цю спадщину. При зверненні до суд позивачем сплачений судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. (квитанція №4 від 03 лютого 2016 року). Однак ціна позову складає 83441 грн., тому стягненню з позивача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 282 грн.80 коп. (834-551.20) На підставі викладеного,

Outcome: approved