Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.12.2014р. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір від 21.08.2014р. № 010909, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь кошти в розмірі 63 000 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення даного Договору. В подальшому уточнив позов, вказуючи, що договір просить розірвати з вини відповідача, повернути йому сплачені за договором гроші. В суді позивач на позові наполягає та зазначив про ті факти, що він в м.Запоріжжі був у представництві відповідача (адресу не пам'ятає). Сплатив до підписання договору, 50 000 грн. Потім підписав договір, без участі нотаріуса, при цьому йому обіцяли, що автомобіль буде надано в 6 днів. На те, що в договорі стоїть 120 діб - не звернув уваги. Після цього, він чекав на автомобіль, але його не передали, він спілкувався з відповідачем по телефону і йому повідомили, що він не доплатив ще суму за договором. Тоді він доплатив, ще 13 000 грн., але до цього часу автомобіль не надано і він не може знайти вказану фірму, щоб із нею поспілкуватись. Представник відповідача двічі не прибув, причин не повідомив, то ж засідання проводиться в його відсутності в порядку заочного провадження. Заслухавши позивача та вивчивши докази по справі, суд приходить до наступного. Так, 21.08.2014р. між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] було укладено письмовий договір фінансового лізингу № 010909, предметом якого є транспортний засіб - автомобіль «Лада Пріора», на суму 105 000 грн. Згідно п.3.2.1 Договору лізингоодержувач зобов`язаний до отримання предмету лізингу сплатити перший лізинговий платіж. Згідно п.4.1 Договору лізингодавець передає предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок та комісії за передачу предмету лізингу. Згідно п.8.2.1. Договору перший лізинговий платіж складається з: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу - 66 150 грн. (а.с. 6 -16). Згідно квитанції 14508.392.1 ПАТ КБ «Приватбанк» від 21.08.2014р. [PERSON] перерахував на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 50 000 грн. та квитанції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № NOW4530704 08.09.2014р. перерахував 13 000 грн. (а.с. 18). Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією з сторін, вимог закону. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), то його визнання недійсним судом не вимагається. За ст.. 216 ЦК у разі недійсності правочину, кожна сторона повинна повернути іншій усе що отримано в натурі. За ст. 806 ч.2 ЦК до договору лізінгу застосовуються загальні положення щодо найм (оренду). За ст.. 799 ч.2 ЦК договір найму транспортного засобу за участі фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. З доданого до позову тексту договору фінансового лізінгу від 21.08.14р. та додаткам до нього, вбачається, що його стороною є фізична особа, а предметом - транспортний засіб ( а.с. 6-17). Проте, вказаний договір, усупереч ст. 799 ЦК не був нотаріально посвідчений, то ж за ст. 215 ч.2 ЦК є нікчемним, і жодна з сторін не зверталась до суду за визнанням його дійсним. Таким чином він не підлягає визнанню судом недійсним за законом. Встановлено, що позивач, не розуміючи нікчемності договору, виконав його частину (п.8.2.1 Договору), та сплатив: 50 000 грн. 21.08.14р., та 13 000 грн. 08.09.14р. на користь ТОВ «Лізінговая компанія «Автофінанс» за таким договором ( а.с. 28-29). Позивач вказує, що сприйняв договорі як дійсний, намагався його виконати, проте друга сторона порушила свої зобов'язання: не надала у обіцяний строк автомобіль, на сьогодні припинила спілкування, є зрозумілим, що не буде виконувати договір. Ці обставини підтвердили свідки: [PERSON] і [PERSON] Дійсно, за ст. 10 ч.2 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо стає очевидним невиконання договору, то на вимогу споживача, його може бути розірвано. Окрім того, більшість його положень, вочевидь є несправедливими згідно ст. 18 вказаного Закону, та можуть бути визнані недійсними. Проте, суд вважає, що такий спосіб як розірвання договору, або визнання його недійсним, не є належним, так як суд дійшов висновку, що правочин між сторонами не є оспорюваним, а є нікчемним за законом. До таких обставин застосовуються норми ст. 216 ЦК України. Тому в частині повернення сплачених позивачем сум на користь відповідача, - позов підлягає задоволенню, так як право позивача на мирне володіння майном - грошовими коштами в сумі 63 000 грн. порушено і підлягає захисту, а відповідач отримав їх безпідставно, по нікчемному правочину. За ст.22 ч.3 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, тому сума судового збору стягується з відповідача, в сумі від задоволеного позову: 1% від 63 000 грн., що дорівнює - 6 300 грн.

Outcome: partial