Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.03.2013 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 16.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї було укладено шлюб, актовий запис №1665. Від згаданого шлюбу у подружжя є малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивач [PERSON] зазначає, що під час згаданого шлюбу подружжям було придбано земельну ділянку площею 0,006 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яку остання хоче поділити між подружжям по ? частині кожному. 30.05.2013 року [PERSON] через свого представника [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що 11.09.2000 року ним було придбано однокімнатну квартиру, яка знаходиться у [ADDRESS]. Кошти на купівлю даної квартири [PERSON] позичили його батьки [PERSON], [PERSON] Батьки [PERSON] продали свою чотирикімнатну квартиру, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] та позичили кошти на придбання квартири [PERSON], а саме дали кошти його сестрі [PERSON] на придбання квартири, що знаходиться: в [ADDRESS], договір купівлі-продажу від 06.10.2000 року серії АВН №074911. 15.12.2005 року [PERSON] вирішив продати квартиру [ADDRESS], про що було укладено відповідний договір купівлі-продажу. Пунктом 3 даного договору встановлено, що за погодженням сторін продаж квартири здійснено за 202 000,00 грн. 22.12.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,006 га., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка розташована на території СТ «Зоря». Пунктом 2.1 договору встановлено, що продаж земельної ділянки здійснено за 151 500 грн. 16.06.2006 року [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії КВ №140244. В зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що його власна квартира була продана 15.12.2005 року, а спірна земельна ділянка була куплена 22.12.2005 року, тобто фактично одночасно у продовж півтори неділі за кошти одержані від продажу власної квартири. З огляду на зазначені обставини [PERSON] просив суд визнати земельну ділянку площею 0,006 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] Ухвалою суду з занесенням до журналу судового засідання від 30.05.2013 року прийнято до провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та об'єднано її в одне провадження з первісним позовом (а.с. 33). В судовому засіданні 26.09.2014 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні 26.09.2014 року позовні вимоги за первісним позовом не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, а зустрічний позов задовольнити посилаючись на обставини, які на думку представника свідчать, що спірна земельна ділянка купувалась [PERSON] за його особисті кошти. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, пояснення свідків по справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.08.2003 року зареєстрованим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №1665. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 5). Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2005 року, [PERSON] продав належну йому квартиру [ADDRESS] (яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Двадцять першою Київською Державною нотаріальною конторою від 11.09.2000 року за реєстром №3-3020, зареєстрований в Київському міському БТІ, 26.09.2000 року, записаний у реєстрову книгу №д.850-206 за реєстровим номером 2267) [PERSON]. Пунктом 3 згаданого договору купівлі-продажу встановлено, що за погодженням сторін продаж квартири здійснено за 202000,00 грн. (а.с. 26). 22.12.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу земельної ділянки, площею 0,006 га., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2.1 згаданого договору купівлі-продажу встановлено, що продаж земельної ділянки здійснено за 151 500,00 грн. (а.с. 28). 16.06.2006 року [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії КВ №140244, кадастровий номер: 8000000000:75:777:0018 (а.с. 30). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Разом з тим, абзацом 2 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У судовому засіданні 25.06.2013 року свідками [PERSON], [PERSON], які є батьками [PERSON] надано свідчення, що спірна земельна ділянка не підлягає поділу між колишнім подружжям, оскільки була придбана [PERSON] за його особисті кошти, які він отримав від продажу своєї квартири, яка знаходиться у [ADDRESS]. Свідки зазначили, що у 2000 році вони продали свою чотирьохкімнатну квартиру і з вирученої суми позичили сину [PERSON] 7000 доларів США. Зазначені кошти батьки надали [PERSON] для купівлі квартири яка знаходиться у [ADDRESS]. Серед іншого свідки зазначили, що [PERSON] у 2005 році розповів їм, що має на меті продати свою квартири та купити земельну ділянку. Свідки зазначили, що [PERSON] у 2005 році не працювала та не мала інших джерел доходу і заощаджень, оскільки матеріальне забезпечення сім'ї здійснював лише [PERSON] Також свідками надано пояснення, що в день укладення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] зателефонував своїй матері, щоб остання прибула на місце укладення договору, де останній їй передав на зберігання кошти отримані від продажу квартири. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача [PERSON] на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2012 року (а.с. 56), як на доказ отримання в борг грошових коштів у сумі 202000 грн. для купівлі спірної земельної ділянки, суд оцінює критично, оскільки зазначеним судовим рішенням не встановлено, що грошові кошти які [PERSON] позичила у [PERSON] позичались на купівлю спірної земельної ділянки, та не встановлено, що саме ці грошові кошти були сплачені при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Окрім того, матеріали справи містять заяву [PERSON], якою останній засвідчив, що в період з 18.12.1999 року по 07.04.2009 року перебував у шлюбі з [PERSON] та підтвердив, що станом на 31.10.2005 року власних коштів у [PERSON] не було, про укладення договору позики [PERSON] відомо також не було, згоди на його укладення та грошових коштів останній не надавав (а.с. 96). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про не доведеність позовних вимог за первісним позовом належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні його первісного позову в повному обсязі. Разом з тим, оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності та співставленні, судом було встановлено, що земельна ділянка площею 0,006 га., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка знаходиться на території СТ «Зоря» придбана 22.12.2005 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки укладеним між [PERSON] та [PERSON] за особисті кошти [PERSON], які останній отримав від продажу квартири [ADDRESS], що належала йому до реєстрації шлюбу між сторонами по справі. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, на користь [PERSON] зі [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 114,70 грн. сплачена позивачем згідно квитанції № 399 від 23.05.2013 року (а.с. 18). На підставі викладеного та

Outcome: approved