Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Шмуйлова І.М. звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з вказаним позовом в якому посилається на те, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , також зареєстрований син позивача - відповідач, [PERSON] . Проте, останній за вказаною адресою з 2014 року та по теперішній час не проживає та з реєстрації не знявся. Дані дії відповідача порушують права позивача, тому вона просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення [PERSON] права користування будинком, що знаходиться за адресою:[ADDRESS] , як такого, що не мешкає за місцем реєстрації на протязі більше року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення рішення. 26 листопада 2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивач, - [PERSON] є власником будинку за адресою:[ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 20 лютого 1992 року (а.с. 9-10,11). На даний час за вказаною вище адресою зареєстровані позивач та її син, - відповідач [PERSON] , останній не мешкає за місцем реєстрації з 2014 року, про що свідчать довідка та Акт Кремінської міської ради (а.с. 12,13), що збігається із даними його паспорта громадянина РФ, який зареєстрованийв [ADDRESS] з 20 жовтня 2016 року (ас 20-21). Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Положення ст. 405 ЦК України мають посилання на те, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. При цьому частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що член сім`ї власника домоволодіння [PERSON] - її син [PERSON] - зареєстрований за зазначеною вище адресою та не мешкає більше року, не утримує будинок, платежів не сплачує, а тому є всі підстави для визнання його такими, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , як такого, що не мешкає без поважних причин більше року за місцем реєстрації. Питання щодо стягнення судових витрат позивачем не ставилося. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 386, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 150,156 ЖК УРСР та

Outcome: approved