Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 06 липня 2016 року звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої дитини. Ухвалою суду від 19 липня 2016 року вказані позови обєднані в одне провадження. В позові позивач вказала, що шлюб із [PERSON] вона уклала 30 квітня 2010 року у виконавчому комітеті Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №04. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Відносини з відповідачем не склалися через негативну та агресивну поведінку відповідача та його безвідповідальність до сім»ї. Шлюбні відносини припиненні з вересня 2015 року, тому просила шлюб розірвати, а неповнолітнього сина залишити проживати із нею. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище «Рубанська». Окрім цього, у звязку з ухиленням відповідача від належного утримання дитини, просила стягувати з нього грошові кошти (аліменти) на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісяця до повноліття дитини. В судове засідання позивач не зявилася, надавши до суду письмову заяву, в якій заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, розглянувши справу без її участі. Відповідач в судове засідання також не зявився, але надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У звязку з цим, суд вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши позовну заяву позивача та долучені до неї письмові докази, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 30 квітня 2010 року у виконавчому комітеті Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області, про що зроблений відповідний актовий запис №04, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №118601, виданим 30 квітня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає із позивачем [PERSON] та перебуває на її утриманні. Згідно із ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача, викладених у позовній заяві, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Стосовно місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Сторони погодили що дитина буде проживати з позивачем. Такий спосіб вирішення спору не суперечить закону, не порушує законних прав та інтересів сторін та дитини, оскільки згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. Стосовно вимог позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд приходить до такого висновку. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Як вже зазначалось, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. В даний час сторони проживають окремо, не спілкуються, відносин між собою не підтримують, дитина проживає з позивачем. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свою малолітню дитину до її повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено під час розгляду справи. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює в ТОВ «Соковий завод Кодимський», має постійний заробіток (доход) у вигляді заробітної плати, заявлені позивачем вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини визнав у повному обсязі, тому суд вважає можливим визначити аліменти в частині від його доходу (заробітку). На підставі викладеного,

Outcome: approved