Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє його представник [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «ВК «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди, отриманої внаслідок отримання професійного захворювання. В обґрунтування вимог вказав, що у період з 27.11.2014 року по 28.02.2017 ро ку він перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», працюючи машиністом гірничо-виймальних машин. Наказом №1322/к від 28.02.2017 року його було звільнено з роботи згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з неможливістю продовження роботи за станом здоровя. Під час роботи в умовах, значно перевищуючих гранично допустимі норми запиленості повітря і рівня шуму, він отримав професійне захворювання, яке вперше встановлено йому висновком МСЕК від 10.01.2018року, за яким загальна втрата його працездатності становить 40% , з яких 25% - бронхіт і 15% - приглухуватість. Вказуючи на те, що ушкодження здоровя виникло внаслідок не створення відповідачем безпечних і нешкідливих умови праці, на нього має бути покладено обовязок з відшкодування йому моральної шкоди, яка полягає в його фізичних і душевних стражданнях через незворотність втрати працездатності, неможливості продовження професійної роботи, необхідності вжиття реабілітаційних заходів та проходження лікування для підтримання здоровя, неможливості вести активний спосіб життя, що впливає на його звичний життєвий уклад, призводить до психологічного дискомфорту і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 29000 грн., а також стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Позивач і його представник, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, що не перешкоджає судовому розгляду. Представник відповідача проти позову заперечувала, вважала позовні вимоги недоведеними, зазначала, що приступаючи до роботи з небезпечними та шкідливим виробничими факторами, позивач розумів можливість їх впливу на здоровя та свідомо приймав запропоновані йому умови праці. Крім того, вказувала на те, що відповідачем регулярно здійснювались профілактичні заходи з охорони праці, зокрема, проводились періодичні медичні огляди працівників на стан здоровя, під час проведення яких будь-яких скарг на стан свого здоровя позивач не заявляв, продовжуючи працювати та користуватися пільгами і компенсаціями, передбаченими законом для тих, хто працює в таких умовах. Вважаючи, що настання моральної шкоди позивачем не доведено, просила суд в задоволені позовних вимог відмовити. Судом встановлено, що позивач з 1982 року працював на різних вугільних підприємствах з шкідливими умовами праці. Останнім місцем роботи позивача є ДП «ВК «Краснолиманська», де він працював з 27.11.32014року по 28.02.2017року на на посаді машиніста гірничо-виймальних машин 5 та 6 розрядів в підземних умовах (арк.спр.5-8). 31.10.2017року в клініці професійних захворювань позивачу [PERSON] був встановлений остаточний діагноз: хронічний бронхіт ІІ ст., дифузний пневмофіброз, легенева недостатність І-ІІ ст., хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ІІІ ст. зниженням слуху, який носить характер професійного захворювання (арк.спр.9-11,12-14,16,17,18,19). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 29.11.2017 року, стаж роботи [PERSON] в мовах шкідливо впливу становить 30років 09 місяців 24 дні. Професійне захворювання виникло у звязку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості, на яких піддавався впливу шкідливих факторів пилу і шуму (арк.спр.20-22). 28.02.2017року позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням в звязку з неможливістю продовження роботи за станом здоровя. 10.01.2018 року висновком МСЕК позивачу за сукупністю професійних захворювань первинно визначено 40% втрати професійної працездатності (25% - бронхіт і 15% - приглухуватість) безстроково без визначення групи інвалідності (арк.спр.23). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ч.1 і ч.2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 6 Закону України «Про охорону праці» визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 04.12.2017 року, причиною професійного захворювання є тривалий час роботи позивача в шкідливих умовах, обумовлених впливом несприятливих факторів виробничого середовища трудового процесу - пил, рух повітря, рівень еквівалентного шуму, вологість повітря, що доводить вину відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди внаслідок отримання на виробництві професійного захворювання (арк.спр.20-22). Суд погоджується з доводами позивача, що отримане ним професійне захворювання негативно впливає на його життєву активність, позбавляючи можливості вести повноцінний спосіб життя, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя і тягне за собою моральні страждання, що змушує його проходити періодичні обстеження та стаціонарні курси лікування для підтримки свого здоровя. Доводи представника відповідача щодо недоведеності спричинення позивачу моральної шкоди суд вважає безпідставними, так як згідно представлених суду доказів, зокрема акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, позивач отримав професійне захворювання внаслідок порушення відповідачем його права на безпечні умови праці. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд бере до уваги конкретні обставини справи, характер отриманого позивачем професійного захворювання і повязані з ним фізичні та моральні страждання позивача, відсоток втрати професійної працездатності, інтенсивність і тривалість його фізичних і психічних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, настання негативних наслідків і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 16000 гривень. Суд вважає, що такий розмір компенсації моральної шкоди позивачу буде відповідати засадам виваженості, розумності і справедливості. Розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, суд вважає завищеним. Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, проти чого заперечував представник відповідача, зазначаючи на їх недоведеність, суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого. Витрати на професійну правничу допомогу, згідно з частиною 3\~ ст.133 ЦПК України, відносяться до витрат, повязаних із розглядом справи. Пунктом 1 частини 2\~ ст.137 цього Кодексу визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, позивачем на підтвердження надання йому правової допомоги до позовної заяви долучено витяг з договору від 16.01.2018року, укладений між ним і адвокатом [PERSON], жодним пунктом якого не зазначено порядок оплати за надання допомоги, і розрахункова квитанція АААП №917829 від 16.01.2018року, згідно якої [PERSON] на користь адвоката сплачено 3000грн. за складання позовної заяви або за участь у судових засіданнях. Разом з тим, кількість витраченого часу на надання послуг зі складання позовної заяви не зазначено, а в судовому засіданні адвокат [PERSON] представництво інтересів позивача не здійснював. Таким чином, за таких умов суд погоджується з думкою представника відповідача про недоведеність цих вимог. Вирішуючи питання про судові витрати в порядку ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь УДК в місті Мирноград судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial