Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернувся 06 червня 2018 року, в суд з цим позовом, вказуючи, що в 2007 році йому батько [PERSON] придбав будинок у [PERSON] за адресою [ADDRESS] З того ж року вони почали проживати в вищевказаному будинку разом з батьком, а згодом він сам так і продовжив проживати в будинку, документи не виготовляв, так як вважав, що вони звернулись в сільську раду та цього достатньо. За період свого проживання він зробив в будинку ремонт, перекрив кришу, влаштував подвір'я. В тому же році він звернувся в сільську раду, та вирішив, що він є повноцінним власником будинку та більше нічого не потрібно. Але, в цьому році він вирішив зареєструвати своє місце проживання в будинку та дізнався, що необхідно оформити документи на своє ім'я. Він звернувся в КП «Інвентаризатор» для виготовлення технічного паспорту та йому пояснили, що йому необхідно звернутися до суду, оскільки іншої можливості оформити будинок не має. Дана обставина змусила звернутися його до суду. Позивач просить суд винести рішення, яким визнати за ним, [PERSON], [INFO], ІПН: [NUMBER], який мешкає за адресою: с. Соболівка, Подільський район, Одеська область, в порядку набувальної давності, право приватної власності на житловий будинок позначений в плані літ. «А», загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., колодязь питний II, огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, що розташований по [ADDRESS] Позивач у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовчому засіданні позов визнав. Вислухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок з відповідними господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], належав на праві приватної власності [PERSON] на підставі виписки з погосподарської книги, виданої Новосілківським старостинським округом Подільського району Одеської області №671 від 11.05.2018 року, згідно якої за [PERSON], [INFO], згідно записів погосподарської книги №11, особового рахунку [NUMBER] ст.73 значиться житловий будинок 1925 року побудови, загальною площею 32 кв.м, житловою площею 20 кв.м, земельна ділянка загальною площею 0,36 на, в тому числі для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,11 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] Згідно копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений 29.05.2018 року КП «Інвентаризатор», в натурі є: цілий житловий будинок, зазначеного в плані під літ. «А», загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., колодязь питний II, огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, що розташований за адресою: [ADDRESS] Згідно висновку з визначення оціночної вартості домоволодіння, ринкова вартість житлового будинку з відповідними господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], становить 79836,00 грн. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10.09.2018 року, права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження за житловим будинком за адресою: [ADDRESS], не зареєстровані. Відповідно до тверджень позивача, у 2007 році батько позивача [PERSON] придбав для нього у [PERSON] вказаний житловий будинок. З того часу він і проживає у будинку. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що дійсно у 2007 році він придбав будинок у [PERSON] за адресою [ADDRESS] для свого сина - позивача. З того ж року вони з позивачем почали проживати в вищевказаному будинку, а згодом сам позивач так і продовжив проживати в будинку. Згідно довідки виконкому Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області №863 від 05.09.2018 року, [PERSON] дійсно з 2007 року проживав з батьком [PERSON], а на даний час проживає сам за адресою: [ADDRESS] [PERSON] дійсно добросовісно користується житловим будинком, доглядає за ним та земельною ділянкою, робить ремонт, сплачує податок за земельну ділянку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що позивач дійсно з 2007 року проживає у спірному будинку, робить поточні ремонти, доглядає за будинком та прибудинковою територією, сплачує комунальні послуги. Ніхто крім позивача з сім'єю у будинку не проживає. Спірний будинок придбав батько позивача у [PERSON] Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Стаття 41 Конституції України, стаття 328 ЦК України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001року. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Згідно п. 11 постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно п. 13 постанови, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п. 14 постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Оскільки, починаючи з 2007 року по теперішній час позивач фактично добросовісно, відкрито безперервно володіє та користується нерухомим майном, а саме спірним житловий будинком, утримує його, то суд приходить до висновку про те, що позивач набув права власності на вказаний будинок на підставі ст. 344 ЦК України, та його позов слід задовольнити. Згідно вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно вимог ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд знаходить всі підстави для ухвалення за результатами підготовчого провадження рішення про задоволення позову.

Outcome: approved