Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.11.2015 року звернувся з позовом в суд і просив визнати недійним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1746 га, кадастровий номер 3223380803:02:003:0031, що розташована в селі Гребля Переяслав-Хмельницького району Київської області, серії ЯЕ №745307, виданий та зареєстрований 01.11.2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №311330001003381, на імя [PERSON]. Судові витрати покласти на відповідачів. Під час розгляду справи позивач [PERSON] збільшив свої позовні вимоги і просив визнати недійним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1746 га, кадастровий номер 3223380803:02:003:0031, що розташована в селі Гребля Переяслав-Хмельницького району Київської області, серії ЯЕ №745307, виданий та зареєстрований 01.11.2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №311330001003381, на імя [PERSON]. Визнати за ним право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1746 га, кадастровий номер 3223380803:02:003:0031, що розташована в селі Гребля Переяслав-Хмельницького району Київської області. Судові витрати стягнути з відповідачів та витрати, понесені на правову допомогу. Посилається на те, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2005 року передали йому у власність житловий будинок за адресою: вулиця Шевченка, 40, село Гребля, Переяслав-Хмельницький район, Київська область, що належав відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Станом на 07.12.2005 року правовстановлюючих документів на земельну ділянку під будинком не було, а тому договору купівлі-продажу земельної ділянки між ними не укладено. Нещодавно йому стало відомо про належність відповідачам [PERSON] і [PERSON] на праві приватної власності земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1746 га, що розташована за адресою: вулиця Шевченка, 40, село Гребля, Переяслав-Хмельницький район, Київська область. Він на даний час має на меті відчужувати вказаний житловий будинок, але в звязку з неможливістю оформити земельну ділянку чи взяти її в оренду, позбавлений права розпоряджатись своєю власністю. Посилаючись на вимоги ч.4 ст. 120 ЗК України в поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України, правову позицію, викладену в постанові Верховного суду України від 11.02.2015 року №6-2цс15 вважає, що у нього виникло право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1746 га одночасно з придбанням 07.12.2005 року у відповідачів [PERSON] і [PERSON] житлового будинку №40 по вулиці Шевченка в селі Гребля Переяслав-Хмельницького району Київської області. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. В письмовій заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності, за участю його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] [PERSON], яка діє за договором про надання правової допомоги від 26.10.2015 року, в судовому засіданні позов підтримала, просить задовольнити його. Відповідач [PERSON], вона ж представник відповідача [PERSON] за довіреністю від 23.11.2015 року посвідченої приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області і зареєстрованої в реєстрі за №1709, яка в судове засідання не зявилась, та їх представник [PERSON], який діє за довіреністю від 05.10.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області і зареєстрованої в реєстрі за №1457 та за довіреністю від 23.11.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області і зареєстрованої в реєстрі за №1709, в судовому засіданні позов не визнали. Посилаються на те, що при укладенні договору купівлі-продажу будинку від 07.12.2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON], першого було повідомлено щодо продажу земельної ділянки площею 0,1746 га, що біля будинку, після оформлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Але з 01.11.2011 року, з моменту отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, з позивачем не укладалось будь-якого правочину щодо спірної земельної ділянки. Просили в позові відмовити. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. 07.12.2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за №4229, згідно якого [PERSON] і [PERSON] передали [PERSON] у власність житловий будинок за адресою: вулиця Шевченка, 40, село Гребля, Переяслав-Хмельницький район, Київська область. Зазначений будинок 06.01.2006 року зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Переяслав-Хмельницького бюро технічної інвентаризації, технічним паспортом на вищеназваний житловий будинок. Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.12.2005 року, копії справи по договору купівлі-продажу житлового будинку №40 Шевченка в селі Гребля Переяслав-Хмельницького району Київської області, сторонами не обговорювалось питання про укладення угоди щодо земельної ділянки та не обговорювалась підстава належності земельної ділянки відповідачам. На момент укладення договору купівлі-продажу будинку №40 Шевченка в селі Гребля Переяслав-Хмельницького району Київської області відповідачі [PERSON] і [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1746 га не мали, що підтверджується копією технічної документації із землеустрою щодо складання (переоформлення) документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку з громадянки [PERSON] на імя [PERSON], [PERSON] в межах Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с. 45 66). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №745307 від 01.11.2011 року, виданого на імя [PERSON], остання є власником земельної ділянки площею 0,1746 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Зазначений державний акт зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №311330001003381 від 01.11.2011 року. Оскільки спірна земельна ділянка знаходилась у власності відповідачів [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON] не мав змоги приватизувати земельну ділянку. Відповідно до Закону України „Про державний земельний кадастр з 01.01.2013 року державні акти не видаються, але громадяни отримують витяг із земельного кадастру про державну реєстрацію земельної ділянки, з яким відповідно звертаються до Державної реєстраційної служби. В силу Указу Президента України від 05.10.2011 року №905/2011 „Про внесення змін до Положення про Державне агентство земельних ресурсів України повноваження Держземагенства в частині державної реєстрації прав на земельні ділянки припиняється. За Держземагенством залишилася функція державної реєстрації самої земельної ділянки, як обєкта нерухомості в Державному земельному кадастрі. У відповідності до абз. в, ґ п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ вирішуючи спори, суди мають виходити з того, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р. згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. №997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розмішені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З вищевикладеного слідує, що право позивача [PERSON], як власника житлового будинку і земельної ділянки, на якій розміщені будинок та надвірні побудови, порушені. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 152 3К України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів. Верховний суд в правових висновках, викладених в рішеннях, прийнятими за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України зазначив: У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Отже, висновок про те, що визнання державного акта на право власності на земельну ділянку не передбачено законодавством, суперечить наведеним нормам закону (постанова судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 06.02.2013 року у справі №6-169цс12). Державні акти на право власності на земельні ділянки с документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних і з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності па земельні ділянки. Витання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 22.05.2013 року у справі №6-33цс13). Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08.07.2015 (справа №6-11371св15) виклав правову позицію наступного змісту: «При відсутності, цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості слід враховувати наступне. Частина 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщенні. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної, частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Отже, діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року №6-2цс15. Таким чином, одночасно із придбанням 07.12.2005 року у відповідачів [PERSON], [PERSON] будинку за адресою: вул. Шевченка. 40, с. Гребля, Переяслав-Хмельницький район, Київська область. загальна площа 48,00 к в. м, у позивача [PERSON] виникло право власності і на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1746 га, кадастровий номер: 3223380803:02:003:0031. З огляду на вищевикладені обставини, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання право власності не земельну ділянку слід задовольнити повністю. В силу ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Витрати фізичних осіб, пов'язані з оплатою правової допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Згідно ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Позивачем [PERSON] понесені витрати на правову допомогу на суму 2833,88 гривень, що підтверджується товарним чеком від 03.11.2015 року. Тому, з відповідачів [PERSON], [PERSON] слід солідарно стягнути 2833,88 гривень витрат за надання правової допомоги. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 1360,95 гривень (487,20 гривень + 973,75 гривень). На підставі викладеного,

Outcome: approved