Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтереси якого представляє [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою 07 серпня 2020 року шляхом направлення на адресу суду та сформування через систему «Електронний суд», в якій просять суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 25 000 грн., відсотки за кожен місяць прострочки за договором позики в розмірі 15 500 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати - судовий збір за вимогою про стягнення боргу за договором позики в розмірі 840 грн. 80 коп., судові витрати, пов`язані зі сплатою грошових коштів за договором про надання правничої допомого №288 від 22 липня 2020 року в розмірі 8000 грн. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 20 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, формою якого являється власноручна письмова розписка [PERSON] , відповідно до якого останній отримав в борг грошові кошти у розмірі 25 000 грн. 00 коп. Відповідно до даної розписки строк повернення грошових коштів встановлювався на три місці, тобто до 20 січня 2018 року. В розписці визначено умову, щодо сплати відсотків у розмірі 2% місячних, відповідно до розписки сплата відсотків здійснюється щомісячно. Свої зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти в розмірі 25 000 грн. не повернув позивачеві та відмовляється повертати у добровільному порядку. Грошові кошти в розмірі 2% місячних не сплачував жодного разу та відмовляється це робити. У зв`язку з цим за захистом своїх майнових прав та інтересів позивач вимушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. 16 вересня 2020 року на виконання вимог вищевказаної ухвали позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій він спросить суд стягнути: з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 25 000 грн., відсотки за кожен місяць прострочки за договором позики в розмірі 15 500 грн.; стягнути судові витрати - судовий збір за вимогою про стягнення боргу за договором позики в розмірі 840 грн. 80 коп., судові витрати, пов`язані зі сплатою грошових коштів за договором про надання правничої допомого №288 від 22 липня 2020 року в розмірі 8000 грн. Ухвалою суду від 17 вересня 2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). Позивач та його представник правом на участь у судовому засіданні не скористалися, подавши останнім заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк він не подав. Відповідач подав через канцелярію заяву написану власноруч про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, однак суд ставиться критично до неї оскільки відповідачем неодноразово подавались заяви про відкладення розгляду з різних причин, однак доказів поважності своєї неявки суду не надано, тому суд розцінює дії відповідача, як спрямовані на затягування розгляду справи. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст.ст.1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18.01.2017 року в справі №6-2789цс16 та від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що 20 жовтня 2017 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000 грн. 00 коп. із зобов`язанням їх повернути із встановленим строком у 3 місяці, та щомісячною виплатою 2% в місяць (а.с.37). Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст розписки дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (20 жовтня 2017 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (25 000 грн. ) та зобов`язання щодо їх повернення. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, письмова форма договору позики від 20 жовтня 2017 року, укладеного між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), наданої суду та долученої до справи (а.с.37),згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником [PERSON] не виконано. До того ж судом встановлено, що оригінал розписки не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Як вказував позивач, що станом на 22 липня 2020 року борг не повернуто відповідачем, в добровільному порядку останній відмовляється його повертати. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 20 жовтня 2017 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення суми боргу в розмірі 25 000 грн. в трьох місячний строк, тобто до 20 січня 2018 року включно. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку із чим підлягають задоволенню. Щодо заявленної позивачем вимоги щодо стягнення з [PERSON] 2% місячних за кожен місяць прострочки повернення позики у розмірі 15 500 грн., суд зазначає наступне. За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, за прострочення виконання зобов`язань законодавством визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов`язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме не повернув позику станом на 20 січня 2018 року, так і на час звернення позивача до суду, враховуючи, що відповідач відповідно до наданої розписки зобов`язувався сплачувати щомісяця 2% від отриманої суми, однак цього не робив, а підтверджень протилежного суду не надано. Таким чином, зобов`язання є простроченим з 20 січня 2018 року, тому 2 % місячних мають розраховуватись саме із вказаної дати. Таким чином, вірним є наступний розрахунок 2% місячних: 25 000 грн. (сума боргу) : 100% * 2% * 33 (кількість місяців прострочення за період з 20 листопада 2017 року по 07 серпня 2020 року (на момент подачі позову до суду)) = 16500 грн. Прийняття позивачем при розрахунку суми боргу в розмірі 15500 грн. суд вважає помилковим, оскільки розмір боргу в розумінні коштів, отриманих в позику, становить саме 25 000 грн., а кількість місяців прострочення на момент звернення до суду становить 33 місяці, однак враховуючи, що суд не може вийти межі заявлених позовних вимог, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. З даних підстав не підлягають стягненню інфляційні втрати, що відповідає визначеному в ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п.1,4 ч.3ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належить витрати: на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших професійних дій, необхідних для розгляду справ або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог, передбачених ч.1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатом розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. В матеріалах справи наявний попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат позивача на правову допомогу від 16 вересня 2020 року (а.с.40), який узгоджується з укладеним між позивачем та адвокатом договором про надання правничої допомоги №288 від 22 липня 2020 року. Відповідно до п.п. 3.1 якого оплата послуг здійснюється трьома платежами: 1) у перший день підписання договору у розмірі 3000 грн., 2) у день набрання законної сили рішення суду у розмірі 3000 грн., 3) у день отриманих грошових коштів стягнутих за рішенням суду у розмірі 2000 грн., стягнутих з [PERSON] . Оплата послуг підтверджується на суму: 3000 грн. (розрахункова квитанція №016035 від 22 липня 2020 року) (а.с.39), що відповідає умовам вище вказаного договору №288 від 22 липня 2020 року. Відповідно до наданого акту виконаних робіт від 26 липня 2020 року зазначено, що адвокат [PERSON] , здійснив вивчення матеріалів справи та нормативних документів, при цьому витратив часу - 0,50 год., вартість даного виду роботи становить 500 грн., надання консультацій з чинного законодавства по випадку ДТП, витрати часу складають 0,11 год., вартістю - 250 грн., складання позовної заяви, зайняло 2,40 год., вартістю 2250 грн. В акті виконаних робіт зазначено надання консультацій по випадку ДТП, вартістю 250 грн., однак вказана консультація не має відношення до даної справи, тому суд вважає, що в цій частині розмір заявлених судових витрат є не доведеним, а тому підлягає частковому задоволенню в розмірі 7750 грн (8000 - 250). Таким чином, з огляду наухвалення рішення на користь позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial