Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 вересня 2020 року звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області з позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа [PERSON] , а 18 січня 2021 року збільшив позовні вимоги про стягнення на його користь 123 959 грн. 08 коп., внесених за договором банківського вкладу, 72 748 грн.40 коп. процентів за користування банківським вкладом за період з 02.09.2014 року по 02.09.2020 року, пені 407 184 грн. 22 коп. за період із 11.01.2021 року по дату прийняття рішення по даній справі, 13 456,00 грн. пенсійних коштів та 100000 грн. моральної шкоди. Свою заяву обґрунтовує тим, що 02 вересня 2013 року з [PERSON] працюючи на посаді керівника відділення - головного спеціаліста по продажу послуг клієнтам і касовим апаратам, головним менеджером по обслуговуванню клієнтів Сарненського відділення №1 ПАТ КБ «ПриватБанк», будучи службовою особою, в приміщенні ПАТ КБ «ПриватБанк», що по вул.Суворова м.Сарни укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070002073600, на строк 366 днів з 02 вересня 2013 року по 02 вересня 2014 року з виплатою процентів по ставці 8% річних та внесено ним 30 000 доларів США. Після одержання [PERSON] коштів, йому було видано примірник вищевказаного договору, який був підписаний та скріплений відтиском печатки банку. 3 вересня 2014 року він звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення банківського вкладу з процентами. Однак, враховуючи Постанову правління Національного банку України від 29.08.2014 р. № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України», щодо обмеження видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів, кошти були перераховані на видану депозитну банківську картку № [NUMBER] та видавались частинами. 13 жовтня 2014 року [PERSON] працюючи на посаді провідного менеджера Сарненського відділення ПАТ КБ «Приватбанк», будучи службовою особою, отримавши його депозитну банківську картку заволодів залишком депозитних коштів в сумі 9570,00 доларів США ( по курсу НБУ курс долара США становить 1295,2882 грн. за 100 доларів США), якими розпорядився на власний розсуд. Маючи депозитну банківську картку та отримавши інформацію про його пенсійний рахунок, [PERSON] перерахував на інший банківський рахунок та заволодів пенсійними коштами в сумі 13456,00 гривень. Відповідно до договору та у розділі «Дані по вкладу» роздрукований та оформлений 02.09.2013 року, сума вкладу складає 30 000 доларів США, залишок яких на 13.10.2014 року становив 9 570,00 доларів США, ці обставини підтверджуються виданим йому примірником договору та обставинами, які встановлені вироком Сарненського районного суду Рівненської області у кримінальній справі від 04.02.2020 року у якій він перебував у статусі потерпілого. У даних правовідносинах виникають саме зобов`язальні, а не делікатні правовідносини. Позивач вказує, що він вправі вимагати повернення вкладу і процентів за його користування, а не відшкодування шкоди, оскільки шкода в таких випадках завдається банку, а він як споживач є захищеним. Між ним та банком наявні договірні (зобов`язальні) правовідносини, оскільки кошти на вклад одержала службова особа банку, із видачею договору. 30.12.2020 року він подав у Сарненське відділення банку заяву про дострокове розірвання договору, повернення вкладу та процентів за період із вересня 2014 року по 10.01.2021 року. Його вимоги банк по даний час не виконав, чим порушив його майнові права. Крім того,обґрунтованою є вимога про сплату йому пені у розмірі трьох процентів вартості роботи, що передбачено ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Будучи особою похилого віку, він зазнав душевних страждань та пережив емоційний стрес, у зв`язку з порушенням працівником банку його права власності на грошові кошти, а тому вимагає сплати моральної шкоди в сумі 100000 гривень. Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області 06 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального провадження. Від представника відповідача 05 лютого 2021 року надійшов відзив на позовну заяву. В даному відзиві представник відповідача посилається на те, що по договору банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070002073600 від 02.09.2013 року кошти з процентами [PERSON] повністю отримані. З вироку суду, постановленого відносно [PERSON] не вбачається номер банківського депозитного договору, відсутні документи про внесення готівкових коштів в сумі 9570,00 доларів США и слідує те, що договір банківського вкладу не укладався з [PERSON] і грошові кошти ним не вносились. Таким чином, факт наявності та належності 9570 доларів США та 13456,00 гривень на праві власності [PERSON] не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, а тому відсутність правовідносин між банком та позивачем з цього приводу, в тому числі невнесення коштів на депозитний рахунок, унеможливлюють стягнення з банку банківського вкладу, відсотків за користування вкладом та пені. Позивачем не надано оригіналу договору банківського вкладу, а також доказів внесення коштів на депозитний рахунок. Також відповідач вказує, що розмір пені, яку просить стягнути позивач, і розмір вкладу не є співмірними і може бути зменшеним за рішенням суду на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Безпідставними є доводи позивача щодо нарахування процентів. Зокрема, позивач прийшов до висновку про нарахування процентів на проценти із наростаючим підсумком, оскільки умовами договору, копія якого долучена до позовної заяви, такі положення не передбачені. Також в своєму відзиві відповідач посилається на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки про свої порушені права він дізнався у 2014 році, з позовною вимогою про повернення банківського вкладу, він звернулася лише у 2020 році. Представник відповідача просить застосувати позовну давність і відмовити в задоволенні позову. Крім цього, вважає, що заява позивача про збільшення позовних вимог є одночасна зміна предмету та підстав позовних вимог, що не передбачена цивільно-процесуальним законодавством і свідчить про звернення до суду з новим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, посилаючись на доводи зазначені у відзиві. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши представлені письмові докази в справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.09.2013 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» укладено договір «Стандарт» № SAMDNWFD0070002073600, сума вкладу 30 000 доларів США.Вклад оформляється на строк 366 днів, по 02 вересня 2014 року. На суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 8% річних. Правовідносини між сторонами виникли з приводу грошового вкладу, внесеного позивачем до банківської установи відповідача. Такі правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є АТ КБ «ПриватБанк», то зобов`язання за договором має виконувати саме відповідач як юридична особа. Відповідно до частини 3 статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частина друга статті 1068 ЦК України). Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України (пункт 2.1 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003р. № 516). Отже, відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070002073600 вкладу «Стандарт», підписаний сторонами по справі, що свідчить про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та погоджувались на такі умови, а тому договір, відповідно до ч.1ст.638 ЦК України є укладеним. Окрім того, за змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника) (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06.04.2016р. у справі № 6-352цс16). Підтвердженням того, що позивач надав банку 30 000 доларів США для поміщення їх на депозитний рахунок підтверджується договором № SAMDNWFD0070002073600 від 02.09.2013 року, який підписаний уповноваженою особою банку, відповідно до якого в розділі « даних по вкладу» зазначено, що [PERSON] вніс 30 000 доларів США. Банк відкриває особистий рахунок № [NUMBER] на який зараховується вклад. Також на даний рахунок зараховуються відсотки. Вироком Сарненського районного суду 04 лютого 2020 року, було встановлено про доведеність винуватості [PERSON] , який будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем заволодів пенсійними грошовими коштами в сумі 13456,00 гривень та залишком депозитних коштів в сумі 9570,00 доларів США, які він пообіцяв допомогти зняти з рахунку при отриманні банківської депозитної картки від [PERSON] та засуджено за ч.2 ст.190, ч.2, ч.3 ст.191 КК України. За змістом пункту 6 договору SAMDNWFD0070002073600 вклад «Стандарт», якщо по закінченню строку вкладу, вкладник не заявив про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один термін, і може продовжуватися неодноразово без явки вкладника в Банк. Пунктом 11 цього договору, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не минув, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по ставці вкладу «До запитання» за фактичну кількість днів. Відповідно до змісту п.13 вищезазначеного Договору, якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а строк вкладу вже неодноразово був продовжений один чи декілька разів, проценти за кожний повний місяць виплачуються в повному обсязі. Проценти за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору ще не минув, нараховуються по умовам, зазначеним в п.11,12 цього договору. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.1060 ЦК України - за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Встановивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок, та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми вкладу. Відмова банку у поверненні грошових коштів із вкладного рахунку позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст.41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та умовам укладеного між сторонами договору. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України). 31 січня 2020 року позивач висунув банкові письмову вимогу про дострокове розірвання договору № SAMDNWFD0070002073600 вклад «Стандарт», повернення вкладу та процентів. В даній заяві позивач просить з 11 січня 2021 року розірвати договір банківського вкладу та виплатити йому 123 959 грн. 08 коп. разом із всіма належними йому процентами згідно договору за період із вересня 2014 року по 10.01.2021 року. Дана заява представником банку була отримана 03 січня 2021 року. Таким чином, відсотки за договором № SAMDNWFD0070002073600 вклад «Стандарт» в розмірі 0,08% мали бути нараховані по 10.01.2021 року, тобто по день розірвання договору, згідно заяви позивача. Позивач просить стягнути з відповідача 72 748 гривень 40 копійок процентів, згідно розрахунку наведеного в позовній заяві. Суд погоджується із методикою розрахунку відсотків позивача та розміром вказаної суми нарахованих відсотків. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення відсотків за договором SAMDNWFD0070002073600 вклад «Стандарт» підлягають до задоволення за період часу дії договору, тобто з 02 вересня 2014 року по 10.01.2021 року. Що стосується стягнення з відповідача пені за кожен день прострочення, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Згідно із ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За п.21 договору банківського вкладу № SAMDNWFD0070002073600 вклад «Стандарт» у випадку порушення сторонами умов договору порушник несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України. Правовою позицією Верховного Суду України по справі № 6-2128цс16 від 13.03.2017 року закріплено, що аналіз норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь пеню за кожен день прострочення виконання зобов`язань за період з 11.01.2021 року по день прийняття рішення у справі в сумі 407184 грн. 22 коп., що більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Відповідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 761/26293/16-ц) зроблено правовий висновок, що суд визначає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. За таких обставин суд приходить висновку про доцільність зменшення розміру пені за прострочене зобов`язання і вважає обґрунтованим зменшення розміру пені до розміру депозитного вкладу позивача, а саме до 123 959 грн.08 коп. Крім цього, вироком Сарненського районного суду Рівненської області у кримінальній справі від 04.02.2020 року підтверджено заволодіння пенсійними коштами в сумі 13 456 грн., які підлягають стягненню. Посилання представника відповідача щодо застосування строку позовної давності, в зв`язку з тим, що позивач пропустив строк звернення до суду, не заслуговують на увагу, оскільки п. 2 ч. 1 ст.268 ЦК України, встановлено, що позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Щодо твердження відповідача про те,що заява позивача про збільшення позовних вимог є одночасно зміна предмету та підстав позовних вимог, що не передбачена цивільно-процесуальним законодавством і свідчить про звернення до суду з новим позовом, не узгоджується з чинним законодавством. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99). У вказаній справі зміст позовних вимог становлять вимоги позивача щодо повернення банком суми вкладу, процентів, пені та моральної шкоди у зв`язку з порушенням умов договорів банківського вкладу. Правильне встановлення змісту правовідносин між банком і вкладниками як договірних імперативно визначає і способи захисту - примусове виконання в натурі обов`язків щодо повернення вкладів на умовах, визначених договорами (стаття 1060 ЦК України), щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України) та відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 23 ЦК України). З матеріалів справи вбачається наявність спору між позивачем - вкладником банку та відповідачем - банком щодо суми банківського вкладу, яким заволодів працівник банку при перевищенні посадових обов`язків та які не повернуті вкладнику. Відповідач заявлені позивачем позовні вимоги не визнає. Наявність повноти судового захисту залежить від дій саме суду, який відповідно до статті 1 ЦПК України та частини першої статті 2 ЦПК України, має справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. У разі неправильної кваліфікації позивачем змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачем, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд. Отже, суд має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини. Визначаючи розмір моральної шкоди в розмірі 100000 грн., суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань у зв`язку із втратою грошових коштів та порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості користування особистими коштами на протязі тривалого часу і неотримання реальної вартості втраченого майна і на час вирішення справи судом першої інстанції, а також інші обставини, які є негативними наслідками незаконного заволодіння працівником банку належних позивачу грошових коштів, які необхідні для підтримки матеріального життєвого рівня. Оскільки позивач заявив вимоги про стягнення суми вкладу, усіх нарахованих відсотків та пені, суд з урахуванням диспозитивності та в межах заявлених позивачем вимог, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути банківський вклад в розмірі 123 959 грн.08 коп., зобов`язати відповідача АТ КБ «Приватбанк» нарахувати та виплатити відсотки в розмірі 0,08% річних за період з 02 вересня 2014 року по 02 вересня 2020 року за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070002073600 вклад «Стандарт» в розмірі 72 748,40 грн. та пеню за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 123959 грн.08 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3613,50 грн. (361374 х 7173:717348=3613,50), від сплати якого позивач був звільнений згідно частини 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного, ст.ст. 526, 1058, 1060 ЦК України,

Outcome: partial