Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач 20 серпня 2012 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень зазначила, що 27 листопада 2011 року помер її дід [PERSON]. Батько позивачки та син померлого [PERSON] [PERSON] помер 15 березня 2005 року. Тривалий час [PERSON] хворів на психічне захворювання. Після смерті батька [PERSON] у [PERSON]Д відбулося загострення хвороби. Дід не впізнавав людей, багато чого не розумів і не пом`ятав. Він плутався, та вважав, що його син [PERSON] живий, не помер. Зі слів сусідів перед смертю він став дуже агресивний, його психічний стан загострився і він взагалі потребував лікування в спеціалізованій клініці. Відповідно до записів в амбулаторній картці померлий [PERSON], знаходився у Комунальному закладі «[PERSON] центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» під диспансерним наглядом у лікаря терапевта, невропатолога, хірурга з діагнозами: загальний атеросклероз, ішемічна хвороба серця, церебральний атеросклероз з астено депресивним та дементним синдромами. У 2005 році лікарем терапевтом та невропатологом була рекомендована консультація лікаря психіатра, але зворотного звязку з останнім не було. Після смерті [PERSON] дідом став опікуватися родич померлий [PERSON], правонаступниками після його смерті є [PERSON], [PERSON]. Поступово позивач була позбавлена можливості спілкуватися з дідом, про смерть діда позивачу повідомили сусіди. Коли позивач приїхала на похорон, то [PERSON] повідомив, що померлий дід зовсім втратив розум, був агресивний, втратив всі документи. Померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS]. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Нотаріус під час прийняття заяви повідомив, що померлим [PERSON] 28.04.2006 року був складений заповіт, яким він заповів належну йому квартиру [PERSON]. У померлого [PERSON] був один син, батько позивача [PERSON], який помер 15 березня 2005 року, зазначений в заповіті померлий [PERSON] є племінником. Вважає, що спадкодавець при складанні заповіту перебував у хворобливому стані, оскільки вважав, що [PERSON] є його рідний син. Позивач просила суд визнати недійсним заповіт від 28.04.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого померлий 27 листопада 2011 року [PERSON], заповів квартиру [ADDRESS] сину [PERSON]. Від представників позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у їх відсутність, позовну заяву підтримала та просили задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином, про причини неявки не повідомили. Треті особи у судове засідання не зявилися, письмово просили слухати справу у їх відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що 28 квітня 2006 року [PERSON] склав заповіт, в якому розпорядився на випадок своєї смерті, що належна йому квартира [ADDRESS] заповів синові [PERSON] (Т.1, а.с.76 на звороті). Вказаний заповіт посвідчений 28 квітня 2006 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON],за реєстровим номером 2079. Встановлено, що 27 листопада 2011 року [PERSON] помер, смерть якого зареєстровано в книзі реєстрації смертей 10.12.2011 року, актовий запис №8389 (Т.1, а.с.5). Згідно матеріалів спадкової справи № 1096/2011, заведеної Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті [PERSON], померлого 27.11.2011 року, з заявами про прийняття спадщини звернулися 18.04.2012 року [PERSON], 07.12.2011 року [PERSON] (Т.1, а.с.74-89). Встановлено, що 25 березня 2015 року помер [PERSON] (Т.2., а.с.59). Згідно матеріалів спадкової справи № 31/2015, заведеної приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], вбачається, що після смерті [PERSON], з заявами про прийняття спадщини звернулися 31.08.2015 року [PERSON], 03.09.2015 року [PERSON], з заявою про відмову від спадщини на користь сина [PERSON] 31 серпня 2015 року звернулася [PERSON] (Т.2, а.с.70-94). [PERSON], [PERSON], були залучені до участі в справі в якості правонаступників померлого [PERSON]. Відповідно до положень ст. ст. 1233, 1234, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В силу статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно відповіді № 398 від 25.07.2012 року, відомо, що [PERSON], знаходився у Комунальному закладі «[PERSON] центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» під диспансерним наглядом у лікаря терапевта, невропатолога, хірурга з діагнозами: загальний атеросклероз, ішемічна хвороба серця, церебральний атеросклероз з астено депресивним та дементним синдромами (Т.1., а.с.10). У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У відповідності з вимогами ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність того факту, що особа в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що волевиявлення не було вільним. Так, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: - в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; - складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Так, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 16 його постанови від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Отже, за клопотанням позивача по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої було поставлено два питання, а саме, чи страждав [PERSON] Дем»янович, померлий 27 листопада 2011 року\~ психічним захворюванням, і якщо страждав, чи міг\~ він усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час складання заповіту від 28 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]; чи міг [PERSON] Дем»янович, померлий 27 листопада 2011 року, знаходитися у момент складання заповіту 28 квітня 2006 року у хворобливому стані, викликаному іншим захворюванням, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 27 від 23.04.2015 року КЗ «[PERSON] клінічна психіатрична лікарня» ДОР м. Дніпропетровськ, [PERSON], в період часу складання спірного заповіту, виявлені ознаки хронічного психічного захворювання в формі виражених розладу особистості та поведінки, в наслідок органічного захворювання головного мозку складного ґенезу. За своїм психічним станом на той період часу [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (Т.2, а.с.49-51). Крім того, допитані в судовому засідання свідки, підтвердили, що у померлого [PERSON] помічалася поведінка, яка обумовлена психічними розладами. Згідно заповіту від 28 квітня 2006 року [PERSON] заповів належну йому квартиру [ADDRESS] синові [PERSON]. Разом з тим, сином спадкодавця є [PERSON], який помер 15 березня 2005 року, та який є батьком позивача [PERSON] (Т.1., а.с.6,7,8). Таким чином, доводи позивача в підтвердження, що [PERSON] був хворою людиною та не розумів значення своїх дій та не керував ними під час складення заповіту є обґрунтованими та доведеними, належними доказами. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved