Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивач 20 червня 2014 року звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач у справі є батьком їх малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Шлюб між нею і відповідачем у справі був розірваний за судовим рішенням у 2005 році, відколи вона і син проживають від батька дитини окремо. Син зараз навчається у 6 класі у Новоазовській загальноосвітній школі 1-Ш ступенів №1. На даний час у нього літні канікули, у зв'язку з чим у них є можливість на період літніх канікул поїхати разом на відпочинок і лікування до її, позивача, родичів у Республіку Білорусь. Однак, згоди на це від батька дитини вона не отримала, оскільки він запевнив, що лікарі є й в Україні. Тому вона вимушена була звернутися до суду з метою захистити право її малолітнього сина на свободу пересування. Просила суд постановити рішення, яким дозволити тимчасовий виїзд її сина [PERSON] в її, позивача, супроводі, без згоди на це батька дитини, відповідача у справі, до Республіки Білорусь на час літніх канікул до 01 вересня 2014 року. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача з зазначених у позові підстав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Позивач [PERSON], допитана в судовому засіданні з її згоди відповідно до вимог ст.184 ЦПК України в якості свідка, суду пояснила, що почалися літні канікули, і тому вона з сином вирішили поїхати до її рідного дядька у Білорусію, щоб показати сину світ, і, крім того, проконсультуватися з лікарями щодо необхідності оперування у сина аденоїдів, бо під час консультацій з лікарями у м.Донецьку і м.Маріуполі думки лікарів щодо цього розбіглися - одні радили проводити консервативне лікування, інші - тільки оперативне. Тому вона вирішила поєднати корисне і пізнавальне для сина в одну поїздку. Однак, відповідач у справі виїхав декілька місяців з м.Новоазовська у невідомому напрямку, вона його за телефоном просила приїхати і надати дозвіл на тимчасовий виїзд її сина до Білорусії, проте [PERSON] заперечував проти цього, і до нотконтори для надання нотаріально посвідченого дозволу не звернувся. У зв'язку з зазначеним просила суд задовольнити її позов. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 04 липня 2014 року позовні вимоги не визнав, бо вважає, що позивач із сином виїдуть за кордон назавжди. Вважає також, що в Україні є достатньо лікарів, які можуть допомогти їх сину. Дійсно, він виїздив на певний час за межі м.Новоазовська, був відсутнім приблизно з травня 2014 року до 03 липня 2014 року. Дійсно, позивач у справі телефонувала йому і просила надати нотаріальний дозвіл на виїзд її і сина до Республіки Білорусь, але він такої згоди не надав з тих же підстав, які зазначив у судовому засіданні. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи Калкутін Б.О. не заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши суду відповідний висновок щодо цього питання комісії з питань захисту прав дитини Новоазовської райдержадміністрації. Суд, вислухав у судовому засіданні представника позивача, позивача, допитану як свідка, відповідача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON] розірвали шлюб 22 червня 2005 року (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про народження сторони у справі є батьками малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Судом з пояснень свідка [PERSON] встановлено, що вона має рідного дядька у м.Гомель Республіки Білорусь, до якого вона і хоче поїхати разом з сином на час літніх канікул. Дядько обізнаний про їх можливий приїзд і радий бачити її і свого онука - її сина [PERSON]. Квитки вона на даний час на себе і сина ще не придбала. З довідки комунального закладу «Новоазовський районний центр медико-санітарної допомоги» на а.с.17 судом встановлено, що [PERSON] [INFO] перебуває на диспансерному обліку у зазначеному медичному закладі з діагнозом: хронічний аденоідит. Логоневроз. Також судом встановлено, що позивач має постійне місце реєстрації і проживання в Україні та проживає спільно зі своїм сином [PERSON] (а.с.3). Із пояснень в судовому засіданні відповідача судом встановлено, що йому відомо, і він не заперечує це, що у його колишньої дружини [PERSON] дійсно є в Республіці Білорусь родичі. Також судом встановлено з пояснень відповідача у судовому засіданні, що він не надавав і не має наміру надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд тимчасовий до Республіки Білорусь його сина [PERSON] у супроводі його матері - позивача у справі. Згідно висновку органу опіки та піклування Новоазовської райдержадміністрації від 02 липня 2014 року, вважається за доцільне ставити питання про надання дозволу [PERSON] на тимчасовий виїзд її малолітнього сина [PERSON] в її супроводі без згоди другого з батьків - відповідача у справі [PERSON] за межі України (а.с.25). Статтею 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2 ст.150, ч.1 ст.155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Зазначена норма визначає допустимі межі дій і вчинків, пов'язаних з сімейним вихованням. Заборона здійснювати батьківські права всупереч інтересам дитини є орієнтиром, якого треба дотримуватись в повсякденному житті, а також при вирішенні спорів, пов'язаних з вихованням дитини. Пріоритет інтересів дитини над інтересами батьків закріплений також у ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Відповідно до частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до вимог частин 3 і 4 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду. Отже, як вбачається із матеріалів справи, бажання позивача отримати дозвіл на тимчасове вивезення сина за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України. Жодних обставин, що обмежують згідно з законодавством право виїзду дитини за кордон, судом не встановлено. Суд, дав оцінку добутим у судовому засіданні доказам, прийшов до висновку, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, оскільки, як встановлено судом, відповідач фактично не навів жодного доказу тому, що він вживав заходів щодо пошуку медичних закладів на території України, крім тих, до яких зверталася позивач, з метою поліпшити стан здоров'я свого сина. Заперечення проти позову відповідача з тих підстав, що йому не дозволяють спілкуватися з сином, на думку суду, є безпідставними і не є перешкодою для опікування батьком долею свого сина, в тому числі щодо стану його здоров'я і права сина провести літні канікули там, де він виявив бажання. Будь-яких обмежень для реалізації права на тимчасовий виїзд за межі України сина сторін у справі судом не встановлено. За правилами ст.88 ЦПК України і п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідача на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved