Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач 18.10.2017 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що він працював у відповідача на посаді помічника директора. За весь період роботи до нього ніколи не застосовувались дисциплінарні стягнення. Однак, протягом останнього часу керівництво почало невиправдано прискіпливо відноситись до нього як до працівника, наслідком чого стало його незаконне звільнення. Оспорюваним наказом в.о. директора від 19.09.2017 р. «Про звільнення [PERSON]Б.» його звільнено з 19.09.2017 р. за прогули (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин та невиконання своїх службових обовязків згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення згідно наказу є акти про відсутність працівника на робочому місці від 15.09.2017 р., службова записка № 868 від 19.09.2017 р. Він не вчиняв жодного дисциплінарного проступку, в тому числі прогулу. Окрім того, що оспорюваний наказ винесений безпідставно, тобто без факту дисциплінарного порушення, він винесений без дотримання встановленого законом порядку звільнення працівника. Відповідно до листка непрацездатності серії АДД № 333829 він з 19.09. до 02.10.2017 р. перебував на лікарняному, що унеможливлювало його звільнення відповідно до вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. Крім того, його звільнено без згоди профспілкової організації, членом якої він є, адміністрація відповідача взагалі не зверталась з поданням до профспілки про надання згоди на його звільнення. Позивач у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав і просив його задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача повторно не зявився у судове засідання, про час і місце судового розгляду відповідач повідомлений належним чином, не повідомив суду про причини неявки свого представника в судове засідання. За таких обставин суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивач [PERSON] працював на посаді помічника директора у відповідача ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». Згідно наказу № 193 від 19.09.2017 р. директора відповідача позивач з 19.09.2017 р. звільнений з роботи за прогули (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин та невиконання службових обовязків на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.9). Підставою звільнення згідно наказу є акти про відсутність працівника на робочому місці від 15.09.2017 р., службова записка № 868 від 19.09.2017 р. Жодних доказів на підтвердження факту дисциплінарного порушення з боку позивача відповідач суду не надав. Судом встановлено, що позивач амбулаторно лікувався з перебуванням на лікарняному з 19.09. до 02.10.2017 р., що підтверджується листком непрацездатності серії АДД № 333829 від 19.09.2017 р. (а.с.10). У відповідності з вимогами ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника. Відповідно до вимог п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. При вирішенні даного спору суд враховує також правову позицію Верховного Суду України, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21.05.2014 р. у справі № 6-33цс14, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обовязків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч.3 ст.40, ч.2 ст.41 КЗпП України заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача з роботи та обґрунтованість заявлених ним вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. З відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1280 грн. (по 640 грн. за кожну вимогу немайнового рактеру). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.4, ч.3, 232, 235 КЗпП України,

Outcome: approved