Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач 14 грудня 2016 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. 09 серпня 2016 року платіжним дорученням № 1962 на його імя було перераховано Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради грошові кошти у розмірі 4445,03 грн. для встановлення індивідуального опалення. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» списав дані кошти. На його неодноразові звернення до відповідача з вимогою пояснити причини отримував відповідь, що це банківська таємниця. Отримавши запит від Національного банку України, відповідач на його адресу надав повідомлення, що перед ним у нього існує певна заборгованість. Зазначає, що всі кредити ним виплачені за рішенням суду, жодної непогашеної кредитної заборгованості перед відповідачем він не має. Таким чином, вважає, що списання коштів відповідачем було незаконне та позбавило його та його родину можливості вчасно установити індивідуальне опалення та отримати пільговий тариф на електропостачання, що призвело до додаткових витрат у опалювальний сезон та поставило його родину у скрутне матеріальне становище. Заощаджуючи кошти, він весь час знаходився у стресовому стані. Вважає, що є всі підстави для відшкодування йому моральної шкоди, яку він оцінює у 15000 грн. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на його користь незаконно списані грошові кошти у розмірі 4 445,03 грн. та моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. Ухвалою про відкриття провадження у справі від 04 січня 2017 року у відповідності до вимог ЦПК України\~в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, було відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено справу до розгляду. 29 травня 2017 року на адресу суду від представника відповідача, [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву [PERSON] з додатками (а.с. 21-34), згідно яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи тим, що станом на 29 травня 2017 року у позивача рахується заборгованість у розмірі 264 177,56 грн., тому списання коштів, що надійшли на поточний рахунок позивача здійснено правомірно. Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу\~ХІII Перехідні положення\~Цивільного процесуального\~кодексу України в редакції\~Закону № 2147-VІІІ\~справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Отже після набрання чинності\~Законом № 2147-VІІІ\~справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України\~ в редакції Закону № 2147-VIII. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява в якій вона просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.66). Представник відповідача у судове засідання не зя'вився, повідомлявся належним чином (а.с.77), причини його неявки суду не відомі. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. В матеріалах справи наявні заперечення на позовну заяву представника відповідача [PERSON] (а.с.21-22). Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 \~ст. 78 ЦПК України, \~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ч.ч. 1,6\~ ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~\~цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.\~\~Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги\~ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Судом встановлено, що 04 квітня 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір № DNH4KS26520174, за яким позивач отримав кредит у розмірі 15\~315 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 23-24). [PERSON] своїм підписом на заяві надав згоду на те, що вказана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам (Розстрочка») (Стандарт) складає договір між ним та банком. При цьому, заперечуючи проти позову, представник відповідача в своїх запереченнях посилався на те, що Умовами надання кредиту фізичним особам передбачено списання грошових коштів з усіх своїх поточних рахунків при наявності на них необхідної суми грошових коштів, не наданих у кредит, що підлягають сплаті кредитору за договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання), з якими позивач був ознайомлений, про що поставив свій підпис в у заяві від 04 квітня 2006 року. Однак представником відповідача не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачали договірне списання грошових коштів, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, позичальником вони не підписані. Судом встановлено, що кредитний договір між банком та [PERSON] був укладений на 42 місяці строком до 05 жовтня 2009 року (а.с. 24). З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався у квітні 2014 року до Нікопольського міськрайонного суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] (а.с. 35) та Апеляційний суд Дніпропетровської області у своєму рішенні від 09 листопада 2015 року застосував положення ст. ст. 257, 267 ЦК України та дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом позовної давності. Також зазначеним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області було встановлено, що Публічним акціонерним товариством [PERSON] «ПриватБанк» не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, позичальником вони не підписані. (а.с. 36-37). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2015 року залишено без змін (а.с. 38-40). На підставі рішення від 03 серпня 2016 року № 570 «Про визначення розміру відшкодування вартості встановлення електричного індивідуального опалення громадянам, яким визначено право на отримання одноразової матеріальної допомоги на встановлення індивідуального опалення за кошти бюджету міста» [PERSON] було надано Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради одноразову матеріальну допомогу для встановлення індивідуального опалення у сумі 4445,03 грн. Вказані грошові кошти були перераховані до відділення Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» за платіжним дорученням від 09 серпня 2016 року (а.с. 5). У відповідності до листа Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» від 03 жовтня 2016 року, кошти у розмірі 4 445,03 грн. було списано відповідно до умов укладеного договору № DNH4KS26520174 від 04 квітня 2006 року на погашення наявної заборгованості (а.с. 6). Таким чином, списання коштів було здійснено відповідачем за власною ініціативою, за відсутністю судового рішення про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором № DNH4KS26520174 від 04 квітня 2006 року. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 оку за № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42\~Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідач надавав позивачеві кошти на споживчі потреби, безпосередньо не повязаних з підприємницької діяльністю, то укладений між сторонами кредитний договір № DNH4KS26520174 від 04 квітня 2006 року є договором споживчого кредиту, в розумінні пунктів 22, 23 статті 1\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» та на правовідносини, які виникли між сторонами за цим договором, розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до абз.1 ч.11 ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Також, як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.31\~постанови № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному звязку з частиною одинадцятою\~статті 11 зазначеного Закону\~ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами,повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266\~ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014року по справі № 6-103 цс 14. Разом із цим, як встановлено судом, банк здійснив списання грошових коштів з банківської картки позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором DNH4KS26520174 від 04 квітня 2006 року після спливу строку позовної давності, при цьому банк не мав рішення суду про стягнення з позивача на користь банка заборгованості за зазначеним кредитним договором. Отже, банк здійснив позасудове повернення кредиту, строк позовної давності якого сплинув, що прямо заборонено п. 7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 41 Конституції України, нормами Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції»,Цивільного кодексу України 2004 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України\~встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи, що в силу Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» кредитодавцю забороняється в позасудовому порядку вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; відносно позивача не ухвалювалося рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором; позивач не надавав свою згоду на списання його грошових коштів в рахунок погашення кредиту, строк давності якого минув, то у відповідача відсутні підстави для автоматичного списання грошових коштів, які є власністю позивача тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Оскільки положення пункту 7 частини 11 статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» носять імперативний характер та не можуть бути змінені а ні умовами договору, а ні актами банку, то положення Умов та правил надання банківських послуг не розповсюджуються на списання заборгованості, строк давності якої минув. Доказів, що між сторонами досягнуто згоди на списання з рахунку позивача заборгованості, строк давності якої минув, сторонами не надано. Крім того, беручи до уваги Постанову [PERSON] Верховного суду від 28 березня 2018 року, суд зазначає, що право відповідача як кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України. Апеляційний суд Дніпропетровської області у своєму рішенні від 09 листопада 2015 року застосував положення ст. ст. 257, 267 ЦК України та дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом позовної давності. Оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припинилося, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення кредитодавця до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з позичальника штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача незаконно списаних грошових коштів з його карткового рахунка у сумі 4 445,03 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с.4-5). Щодо вимог позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до такого висновку. Позивач, через списання коштів, наданих йому Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради як одноразової матеріальної допомоги з міського бюджету на встановлення індивідуального опалення, зазнав моральної шкоди, яка полягає у його моральних переживаннях, повязаних з тим, що позивач не мав можливості вчасно встановити індивідуальне опалення та отримати пільговий тариф на електропостачання, що призвело до додаткових витрат у опалювальний сезон та поставило родину позивача у скрутне матеріальне становище. Однак суд, з урахуванням обставин справи,\~обсягу душевних страждань позивача внаслідок зазначених дій відповідача, вважає розмір моральної шкоди, визначений позивачем у розмірі 15000 грн. 00 коп. завищеним. На думку суду, враховуючи вимоги розумності та справедливості, достатнім розміром у відшкодування моральної шкоди буде 1 000 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Оскільки позивач в силу ч.3\~ст.\~22 Закону України«Про захист прав споживачів»\~звільнений від сплати судового збору, а його позов задоволений частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial