Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі Головного управління юстиції в м. Києві звернувся до суду і просить, з урахуванням уточнень, визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], відповідачкою; повернути неповнолітнього [PERSON] до місця постійного проживання у Великобританії за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати відповідачку - [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS], передати неповнолітнього [PERSON], [INFO], батьку [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS] для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, пов»язані з поверненням дитини до Великобританії, на позивача; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Великобританії. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом»янського районного управління юстиції зареєстрували шлюб. [INFO] у м. Шеффілд Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у подружжя народився син - [PERSON]. Неповнолітня дитина разом з батьками постійно проживали у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: [ADDRESS]. У квітні 2012 року сім'я поїхала до України з метою відвідати родичів відповідачки і мала намір повернутися до постійного місця проживання у м. Шеффілд 22 квітня 2012 року. [PERSON] повернувся до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії раніше цієї дати, оскільки стосунки з батьками відповідачки не склалися. 22 квітня 2012 року відповідачка разом із дитиною до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії не повернулися, а згодом у телефонній розмові повідомила, що не зможе повернутися, оскільки має проблеми зі здоров'ям і це перешкоджає перельоту. Позивач вважає, що така ситуація заздалегідь була спланована відповідачкою і намірів повертатися разом з їхньою спільною дитиною вона не мала. Вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні без усної чи письмової згоди на це позивача, що позбавляє його права на піклування про дитину. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позивача з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити, з урахуванням уточнень від 02.06.2015 року (т.7, а.с.119-120). Відповідачка [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що викладені позивачем обставини не відповідають дійсності. Зокрема, зазначили, що позивач самостійно привіз свого сина на територію України, після чого скасував свій квиток на заплановану дату без узгодження з дружиною та через два дні покинув територію України без будь-яких об'єктивних причин, залишивши сина в Україні без фінансування та відповідної опіки зі свого боку. Під час знаходження дитини на території Великої Британії позивач ефективно не реалізовував свої права щодо піклування за дитиною. Крім того, відповідачка не могла повернутись до м. Шеффілда Великої Британії 22 квітня 2012 року, оскільки в цей час перебувала на стаціонарному лікуванні разом з дитиною. Наполягають на тому, що позивач фактично залишив відповідачку та дитину в України, чим дав мовчазну згоду на утримування дитини на території України. В період квітня - серпня 2012 року відповідачка під час листування з позивачем просила приїхати забрати її та дитину з огляду на неможливість самостійної подорожі до Великої Британії та чекала від нього дійових кроків. Просить врахувати, що з 19 листопада 2012 року була позбавлена можливості виїхати до Великої Британії, оскільки віза, відкрита як дружині позивача, закінчила свою дію, а позивачем вона продовжена не була. З оголошень, розміщених в інтеренеті, відповідачці стало відомо, що позивач розпродав дитячі речі, продав будинок. Звертають увагу суду на відсутність відомостей про наявність у позивача нового житла, як і відсутність відомостей про стан його здоров»я на теперішній час. За чотири роки позивач дитиною не цікавився, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. Шлюб між сторонами на даний час розірвано і позивач створив нову сім»ю. Переконані, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння психічної шкоди, тому просять суд врахувати найвищі інтереси дитини. Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації просив винести рішення в інтересах та на користь дитини. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представників відповідача [PERSON], [PERSON], заслухавши роз»яснення спеціаліста- психолога [PERSON], дослідивши матеріали справи на вивчивши надані сторонами письмові докази, прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року скасовано, позов задоволено частково: визнано незаконним утримання на території України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] [PERSON], зобов'язано [PERSON] повернути неповнолітнього [PERSON], [INFO], до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: [ADDRESS], або передати неповнолітнього [PERSON], [INFO], батьку [PERSON], який приїде в Україну, щоб забрати дитину в присутності представника служби дітей. Витрати пов'язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії покладено на [PERSON] В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року залишено без змін. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року скасовано, передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з посиланям на те, що суди не виконали вимоги Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Зокрема колегія суддів вказала, що у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-72цс14 зазначено, що вирішуючи питання про повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцію, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави; скасовуючи рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 вересня 2014 року зазначала про необхідність дослідження доказів та встановлення факту здійснення піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, існування чи відсутність серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Жодних доказів після повернення справи на новий розгляд надано сторонами не було та судом не досліджувалося. Вказівки суду касаційної інстанції виконані не були. В судовому засіданні встановлено, що 10 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом»янського районного управління юстиції зареєстрували шлюб, після відкриття візи як дружині, подружжя переїхало до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. [INFO] у м. Шеффілд Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у подружжя народився син - [PERSON]. Дитина народилась у пологовому будинку відділенні «Джессоп Уінг» лікарні «Шеффілд Тічінь Хоспіталз» та є зареєстрованим пацієнтом медичного центру «Слоан Медікал Сентре». Дитина разом з батьками проживала у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії за адресою: [ADDRESS]. 09 грудня 2011 року [PERSON] видано паспорт [NUMBER], що підтверджує його статус британського громадянина. [PERSON], [INFO] зареєстрований громадянином України. Дитина вписана у закордонний паспорт матері посольством України у Великобританії. Європейська Конвенція про громадянство, стороною якої є і Україна також, встановлює, що дитина до її повноліття має право мати подвійне громадянство, і лише після її повноліття, у випадку, якщо за законодавством однієї із Договірних держав заборонено подвійне громадянство, вона має обрати одне із громадянств. Після народження дитини відносини між подружжям погіршились: позивач не бажав надавати допомогу по догляду за дитиною, відповідачка не мала кишенькових грошей для здійснення необхідних витрат. В березні 2012 року таке ставлення позивача до відносин у родині стали підставою для звернення відповідачки до Служби допомоги у випадку насилля в сім'ї м. Шеффілд з питання психологічного та фінансового насилля у сім'ї, що підтверджується відповіддю Служби допомоги у випадку насилля в сім'ї м. Шеффілд. 11 квітня 2012 року сім'я поїхала до України з метою відвідати родичів відповідачки і мала намір повернутися до постійного місця проживання у м. Шеффілд 22 квітня 2012 року, однак після конфлікту, який виник у подружжя, 14 квітня 2012 року [PERSON] повернувся до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, залишивши відповідачку з дитиною у м. Києві Україна. В обумовлений день відповідачка з дитиною до Великобританії не повернулись, проживають в [ADDRESS], яка належить відповідачці на праві власності. 11 січня 2006 року Верховна Рада України ратифікувала Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Конвенція), згідно з якою інтереси дітей ? це найважливіше у справі турботи про них і держави-учасниці з цією метою домовилися надати дітям захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і створити процедури для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу. Відповідно до ст. 1 Конвенції її цілями є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах. Відповідно до ст. 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Права піклування, згадані у п. «a», можуть виникнути, зокрема на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено у ст. 3 Конвенції, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний органи, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видають розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції, вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно проживала у договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (п. «а» ст. 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (п. «b» ст. 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (п. «b» ст. 3 Конвенції). Разом із тим статтями 12, 13, 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» суди не можуть відмовляти у прийнятті рішення про повернення дитини на підставі п. «b» ст. 13 Конвенції, посилаючись на те, що «розлучення дитини з матір'ю порушує право на сімейне життя». Адже рішення про повернення дитини не перешкоджає матері дитини супроводжувати її при поверненні і звертатися до компетентних органів для вирішення питання по суті. Як зазначено в Правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 25 грудня 2013 року (справа N 6-117цс13) «Вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави». Скасовуючи рішення апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 вересня 2014 року зазначала про необхідність дослідження доказів та встановлення факту здійснення піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, існування чи відсутність серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної чи психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. В судовому засіданні також встановлено, що 17 квітня 2012 року відповідачка була госпіталізована у лікарню, де знаходилась до 15 травня 2012 року. Відповідачка пояснювала позивачу про неможливість самостійної подорожі до Великої Британії та просила його приїхати до м. Києва. В червні відповідачка направила повідомлення до патронажної сестри про те, що позивач залишив її в Україні, не забезпечує її та обмежив спілкування. В липні 2012 року відповідачка мала проблеми з коліном, планувалась госпіталізація. 07 серпня 2012 року відповідачка одержала від юриста позивача лист про бажання позивача швидко розірвати шлюб. З 09 серпня до 21 жовтня 2012 року позивачу необхідно було продовжити візу відповідачці та сплатити відповідні кошти. З 19 листопада 2012 року відповідачка позбавлена можливості виїхати до Великої Британії, оскільки віза, відкрита як дружині позивача, закінчила свою дію, а позивачем вона продовжена не була. Наданим як позивачем так і відповідачкою листуванням електронною поштою між сторонами в період з квітня 2012 року, особистих письмових пояснень позивача підтверджується те, що позивач був обізнаний про неможливість відповідачки здійснити подорож за станом свого здоров'я, а в подальшому без допомоги іншої особи, а також те, що було відсутнє реагування на прохання відповідачки в наданні допомоги про повернення до Великобританії. Також в судовому засіданні встановлено, що позивачем виставлено на продаж будинок, в якому проживала сім»я з малолітнім [PERSON], та особисті речі дитини. Позивачем уточнені позовні вимоги та зазначено нову адресу, за якою він просить повернути дитину: [ADDRESS], однак жодного доказу на підтвердження того, що він там проживає, на яких умовах та що дитині будуть створені належні умови для проживання позивачем не надано. Разом з тим в судовому засіданні достовірно встановлено, що дитина в Україні проживає в квартирі, яка на праві приватної власності належить відповідачці, для її проживання створені належні умови, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 27.07.2015 року (а.с.227 (т.7), дитина хрещена у православній вірі (а.с.218, т.7), відвідує дитячий садочок (а.с.219, т. 7). Допитана в судовому засіданні в якості спеціаліста психолог Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту Глибинної психології [PERSON], пояснила, що проблем з адаптацією у дитини за місцем проживання та у дитячому садочку немає, що у своїй сукупності підтверджує, що дитина сприймає місце проживання (Україну) постійним та комфортним місцем проживання для себе і своєї сім»ї та що існує серйозний ризик того, що повернення до країни походження створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди, що також підтверджується Висновками за результатами проведених нею психологічних досліджень від від 12 лютого 2013 року, 30 грудня 2013 року, 28 липня 2015 року. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо,зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. З огляду на зазначене вище, суд вважає, що вказівки колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначені в ухвалі від 01.04.2015 року, виконанні повністю. Суд, повно, всебічно та об»єктивно з»ясувавши всі обставини справи, не встановив факту здійснення позивачем піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення та, діючи виключно в інтересах дитини, прийшов до висновку про існування серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної загрози, у зв»язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, суд,

Outcome: approved