Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «УкрСиббанк» ( далі- ПАТ) у червні 2014 року звернулося до суду з позовом до [PERSON], Відділу державної виконавчої служби Пирятинського районного управління юстиції про звільнення майна з-під арешту. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що АКІБ «УкрСиббанк» 20 жовтня 2006 року з [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11062029000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 880 доларів США. 20.10.2006 між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку придбане за кредитні кошти нерухоме майно - житловий будинок у [ADDRESS], який належить останній на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2006. Станом на 30.05.2014 заборгованість [PERSON] за основним зобов'язанням складає 161512,74 грн, тому іпотекодержатель має намір задовольнити забезпечені іпотекою вимоги у визначений ЗУ «Про іпотеку» спосіб, проте реалізувати визначені Законом права не має можливості, оскільки на нерухоме майно накладений арешт на підставі постанови державного виконавця відділу Державної виконавчої служби ( далі- ВДВС) Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до постанови зареєстровано обтяження арештом 12 частини будинку, що є у спільній власності подружжя Назарко. Вважає, що нерухоме майно, яке належить на праві власності [PERSON] та є іпотекою ПАТ «Укрсиббанк» підлягає звільненню з-під арешту. Позивач вказує, що має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки враховуючи, що державна реєстрація обтяження майна іпотекою проведена раніше за державну реєстрацію арешту. ВДВС не повідомило іпотекодержателя про накладення арешту у строк, визначений законом, та порушив вимоги закону у частині встановлення належності боржнику [PERSON] права власності на частку у спільному майні без рішення суду. Просить зняти арешт у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, накладений Відділом державної виконавчої служби Пирятинського районного управління юстиції на 12 частину житлового будинку за адресою у [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON], як 12 частку у спільній сумісній власності подружжя, належну [PERSON]. У судове засідання представник позивача не з'явився, направив заяву, у якій просив розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги в частині звільнення майна з-під арешту визнав, зазначивши, що відповідачка отримала кредитні кошти на придбання будинку, який є її особистою власністю. Після розірвання шлюбу у 2010 році [PERSON] не ставив питання про його поділ, а відповідач самостійно сплачувала кошти на погашення кредиту. На даний час відповідачка має заборгованість по сплаті кредитних коштів, у зв'язку з чим банк звернувся до суду про примусове стягнення з неї заборгованості у розмірі 160000 грн., яку вона погоджується сплачувати. Представник відповідача - Відділу Державної виконавчої служби Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області Потерайло К.Р у судовому засіданні. позов не визнала, пояснила, що арешт на частину будинку, який знаходився у спільній частковій власності подружжя Назарко накладений правомірно, з метою примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості перед [PERSON], оскільки будь-якого іншого зареєстрованого за боржником майна встановлено не було. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав заяву, у якій просив слухати справу у його відсутність, позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вказуючи на те, що [PERSON] свідомо ухиляється від сплати боргу, тому зняття арешту із частки майна, що належить боржнику на праві спільної сумісної власності із [PERSON], порушить його право на отримання задоволення вимог в частині звернення стягнення на належне боржнику майно. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено: 20 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ«УкрСиббанк» ) з [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11062029000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 880 доларів США строком до 20 жовтня 2021 року (а.с.5-11). У забезпечення виконання вказаного кредитного договору 20.10.2006 між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку придбане за кредитні кошти нерухоме майно - житловий будинок у [ADDRESS], який належить останній на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2006 (а.с.12-15, 17-18). Ринкова вартість предмету іпотеки складає 160 845 грн. 25 жовтня 2006 року до Державного реєстру іпотек на підставі договору іпотеки від 20.10.2006 року внесено відповідний реєстраційний запис (а.с.16). Спірне майно було придбане [PERSON] у період шлюбу з [PERSON]. (а.с.72). Постановою державного виконавця ВДВС Пирятинського управління юстиції від 16 липня 2010 року був накладений арешт на ? частину будинку боржника [PERSON] у [ADDRESS], як на частку у спільній сумісній власності подружжя (а.с.86-87). Обтяження у виді арешту нерухомого майна зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 10043879 (а.с.19). Арешт накладений в інтересах стягувача [PERSON] у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа Прилуцького міськрайоного суду Чернігівської області від 20.05.2010 №2-521/2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 348 431 грн (а.с.63,64). Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Звертаючись до суду із вказаним позовом ПАТ «УкрСиббанк» мотивував свої вимоги тим, що накладенням арешту на майно [PERSON] порушуються його права як іпотекодержателя майна, переданого у забезпечення виконання кредитного договору від 20 жовтня 2006 року. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Таким чином, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Отже, накладення на спірне майно арешту після державної реєстрації іпотечного договору порушує право іпотекодержателя на одержання задоволення з вартості заставленого майна при невиконанні боржником зобов'язань. [PERSON] порушує свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого банк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] (як поручителя за договором) кредитної заборгованості. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна, що відділом Державної виконавчої служби зроблено не було. При винесенні постанови про накладення арешту на спірне майно, державний виконавець порушив також вимоги ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 371 ЦК України передбачає, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. В іншому разі, згідно ст. 379 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця. Всупереч приписам вказаних норм, державний виконавець прийняв рішення про арешт частки [PERSON] у спільній сумісній власності без її визначення у судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Проте, після накладення арешту на спірне майно, ДВС не вчинено жодних дій, спрямованих на його реалізацію для задоволення вимог стягувача, що вказує на те, що даний захід примусового виконання рішення суду не забезпечив його реального виконання. За ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що державний виконавець не мав законних підстав для звернення стягнення шляхом накладення арешту на майно, що знаходилося в іпотеці позивача, право застави якого виникло до винесення рішення суду про стягнення коштів на користь стягувача [PERSON], в інтересах якого він був накладений. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив всі судові витрати покласти на одного з відповідачів у справі - [PERSON] Зважаючи на те, що зобов'язаною за позовом особою, яка вчинила незаконний арешт майна, є ВДВС Пирятинського районного управління юстиції, суд не вбачає підстав для покладення витрат по відшкодуванню судового збору на власника спірного майна [PERSON], тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial