Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 травня 2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові зазначила, що шлюб із [PERSON] уклала 15 жовтня 2011 року в Слобідській селищній раді Кодимського району Одеської області. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Сторони проживають окремо. З цих підстав просила позов задовольнити, після розірвання шлюбу залишити прізвище «[PERSON]» та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить його розписка в отриманні судової повістки, що є в справі (поштові повідомлення №00460450 від 07.06.2014 року та №00466335 від 19.08.2014 року). Про причини неявки суд не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд без його участі не надав, тому вважаючи його належними чином повідомленим, суд визнає причину його неявки неповажною і вважає необхідним ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши позов позивача, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 15 жовтня 2011 року в Слобідській селищній раді Кодимського району Одеської області, актовий запис №08, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 15 жовтня 2011 року вказаною сілищною радою. Від шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Згідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved