Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] в лютому 2015 року пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 2462,88 гривень і 3% річних у розмірі 293,29 гривень за неналежне виконання відповідачем у період з 16 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року укладеного між ними 11 квітня 2012 року договору позики, та стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 3694,32 гривень і 3% річних у розмірі 439,89 гривень за неналежне виконання відповідачем у період з 16 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року договору позики, укладеного між сторонами 27 квітня 2012 року. Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що 11 квітня 2012 року між ними укладено у формі розписки договір позики, за умовами якого позивач позичила відповідачу 16000 гривень на строк до 11 червня 2012 року, а також 27 квітня 2012 року укладено ще один договір позики у формі розписки, згідно з яким позивач позичила відповідачу 24000 гривень на строк до 27 липня 2012 року. Однак у зазначений строк відповідач позичених коштів не повернув, у зв'язку з чим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2014 року з відповідача стягнуто 46862,36 гривень боргу за договорами позики від 11 квітня 2012 року та від 27 квітня 2012 року. Однак рішення суду відповідач не виконує, боргу за договорами позики по даний час не сплатив, що не позбавляє позивача права вимагати стягнення з відповідача інфляційних втрат у зв'язку з невиконанням ним зобов'язань за зазначеними договорами, а також 3% річних від простроченої суми. В судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити, розглянувши справу в його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішенням Тернопільського Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] стягнуто в користь [PERSON] 46862,36 гривень боргу за договорами позики від 11 квітня 2012 року та від 27 квітня 2012 року. Як слідує з зазначеного рішення суду, відповідно до письмових розписок від 11 квітня 2012 року та 27 квітня 2012 року [PERSON] позичив у [PERSON] 16000 гривень, які зобов'язався повернути до 11 червня 2012 року, та 24000 гривень, які зобов'язався повернути до 27 липня 2012 року. Однак зобов'язань за вказаними договорами позики не виконав, боргу не повернув. З цих підстав із відповідача в користь позивача стягнуто суму боргу за договорами позики від 11 квітня 2012 року та від 27 квітня 2012 року, в тому числі інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми за період до 15 липня 2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як слідує з довідки № 11442 06-34/07 від 20 березня 2015 року, виданої Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, на виконанні відділу перебуває виконавчий лист про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 46862,36 гривень боргу за договорами позики від 11 квітня 2012 року і від 27 квітня 2012 року та 468 гривень судових витрат. Станом на 20 березня 2015 року боржником зазначений виконавчий документ не виконано - ні повністю, ні частково. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Беручи до уваги, що судом не здобуто доказів про те, що відповідач [PERSON] виконав зобов'язання за договорами позики від 11 квітня 2012 року та від 27 квітня 2012 року, зобов'язання між сторонами існують, та їх змістом є обов'язок [PERSON] повернути позичені кошти. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. За вказаних обставин, беручи до уваги, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2014 року з [PERSON] в користь [PERSON] стягнуто інфляційні втрати на суму боргу та 3% річних від простроченої суми, починаючи з дня прострочення виконання грошових зобов'язань до 15 липня 2014 року, які відповідачем сплачені не були, то позивач набув права на отримання від відповідача відповідних нарахувань, починаючи з 16 липня 2014 року . Як слідує з наведеного в позовній заяві розрахунку, за період з 16 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року інфляційні нарахуванння за договором позики від 11 квітня 2012 року становлять 2462,88 гривень, 3% річних від простроченої суми за вказаним договором - 293,29 гривень. Також за той же період інфляційні нарахуванння за договором позики від 27 квітня 2012 року становлять 3694,32 гривень, 3% річних від простроченої суми за вказаним договором - 439,89 гривень. При цьому, враховуючи індекс інфляції за період з 16 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року та методики розрахунку відповідних виплат, згідно з якими розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, а розрахунок 3% річних проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом установлено, що обчислені позивачем суми, які він просить стягнути з відповідача, не перевищують сум, які обчислені шляхом застосування зазначених методик. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібравні у справі докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог позивача шляхом стягнення в її користь із відповідача інфляційних нарахувань у розмірі 2462,88 гривень і 3% річних у розмірі 293,29 гривень за неналежне виконання у період з 16 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року укладеного між сторонами 11 квітня 2012 року договору позики, та стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 3694,32 гривень і 3% річних у розмірі 439,89 гривень за неналежне виконання у період з 16 липня 2014 року по 23 лютого 2015 року договору позики від 27 квітня 2012 року. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 243,60 гривень понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 368, 1226 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved