Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] Б.Р.03.06.2016 року звернувся до суду з із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] посилаючись на порушення своїх цивільних прав, пов'язаних із стягненням коштів за договором позики від 01.01.2010 року згідно рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, яке набрало законної сили, від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, яким ухвалено стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача кошти в загальній сумі 834 505,82 долари США, яке залишається невиконаним. Зазначив, що не виконання зазначеного рішення суду пов'язано із неправомірними умисними діями відповідачів, які уклали між собою оспорюваний правочин для приховання майна [PERSON], з метою ухилення від виконання нею боргових зобов'язань перед позивачем. Крім того, оскаржуваний договір було укладено за наявності чинної ухвали суду про накладення арешту Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року у справі № 450/2962/14 ц на майно боржника. Позивач просив визнати недійсним договір купівлі продажу житлового будинку від 01.12.2015 року, а саме 28/100 частин житлового будинку за № 1 по вул. Смотрицького в місті Львові, загальною площею 484,7 кв.м. укладеного між [PERSON] та [PERSON], що зареєстровано в реєстрі за № 9179, а також повернути сторони договору купівлі продажу частини житлового будинку від 01.12.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9179 в попередній стан, шляхом повернення у приватну власність [PERSON] 28/100 частин житлового будинку № 1 по вул. Смотрицького в місті Львові, загальною площею 484,7 кв.м. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, причина неявки суду невідома. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та дату судового засідання, в судове засідання не зявилась. Вислухавши пояснення представника позивача , дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що 01.01.2010 року між гр. [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п. 1 Договору позики від 01.01.2010 року, [PERSON] передає у власність [PERSON], а [PERSON] приймає у власність від [PERSON] грошові кошти в сумі 537\~700,00 доларів США та зобовязувався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів, а саме 537\~700,00 доларів США до 01.06.2014 року. 24.10.2014 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області, яка набрала законної сили, судом було вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили, шляхом накладення арешту в межах суми позову, яка становить 10\~352\~962,20 грн., на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, що належали відповідачу [PERSON] На виконання ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, відділом ДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області було відкрито виконавче провадження та постановою від 24.10.2014 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, [PERSON], а також оголошено заборону на його відчуження. Судом встановлено, що згідно відповіді ВДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області від 22.02.2016 року за № 09 26/19/3 [PERSON] або ж її уповноважені представники із заявами про скасування заходів вжитих постановами від 24.10.2014 року до відділу ДВС Пустомитівського РУЮ не зверталися, а постанова про звільнення майна боржника з під арешту державним виконавцем не виносилася. Відтак, судом встановлено, та відповідачами не спростовано те, що станом на час укладення оскаржуваного правочину, існувало обтяження стосовно предмету оскаржуваного договору, оскільки було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON], при цьому це обтяження було внесено до єдиного державного реєстру обтяжень в інтересах позивача [PERSON] та станом на укладення оспорюваного договору постанова про звільнення майна боржника з під арешту державним виконавцем не виносилася. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14 ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені частково та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01.01.2010 року в розмірі 834\~505,82 доларів США. Як встановлено в судовому засіданні, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року на час вирішення цього спору судом не виконане, а виконавчий лист перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Натомість, 01.12.2015 року між [PERSON] (Продавець) з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з другої сторони, було укладено договір купівлі продажу 28/100 (далі Договір) частин житлового будинку № 1 по вул. Смотрицького в місті Львові загальною площею 484,7 кв.м., який зареєстровано в реєстрі за № 9179. Відповідно до п. 5.4. Договору, [PERSON] є належним власником частини житлового будинку, ніяким чином не обмежена у розпорядженні майном. Згідно п. 5.5. Договору, до укладення цього Договору, згадана частина житлового будинку нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужено, не передано в оренду, безоплатне користування, він не є предметом іпотеки, під забороною (арештом) не перебуває, ніякі інші особи не мають на нього будь яких прав. Також, п. 5.7. Договору передбачено, що на момент підписання цього Договору не існує подій, що створюють загрозу належного виконання цього Договору (судові справи, майнові вимоги третіх осіб, тощо). Проте, судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що вищенаведені в оскаржуваному договорі відомості про відсутність обтяжень та судових спорів не відповідають дійсності, оскільки суперечать ухвалі Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року про накладення арешту на майно в інтересах [PERSON], яке додатково перебувало на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби, а також станом на 22.02.2016 року постанова про звільнення спірного майна боржника з під арешту державним виконавцем не виносилася. Також, судом встановлено, що у провадженні Франківського ВП ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016140080000526 від 23.02.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 358 ч. 1 та 388 ч. 1 КК України, за заявою [PERSON], якого було визнано потерпілим. Відповідно до листа вказаного органу поліції в ході проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що підставою для зняття арештів (обтяжень, заборон) із нерухомого майна належного гр. [PERSON] стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.10.2015 року у справі № 450/2962/14 - ц за заявою представника згідно довіреності [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, яка згідно відповіді Пустомитівського районного суду Львівської області, судом не постановлялась. Крім цього, згідно листа Пустомитівського районного суду Львівської області згідно автоматизованої системи документообігу суду, [PERSON] із будь - якими заявами (клопотаннями) про скасування заходів забезпечення позову як представник [PERSON] згідно довіреності, вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області в межах судової справи № 450/2962/14 - ц не звертався. Пустомитівським районним судом Львівської області 09.10.2015 року жодної ухвали про скасування заходів забезпечення позову у справі № 450/2962/14 - ц, вжитих ухвалою суду від 24.10.2014 року, не приймалось, текст вказаної ухвали в Єдиний державний реєстр судових рішень не вносився. Відтак, підставою для укладення оскаржуваного договору між [PERSON] та [PERSON] по справі стало скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, яке було проведено на підставі ухвали від 09.10.2015 року, яка судом не постановлялась, а тому, заходи забезпечення позову із усього рухомого та нерухомого майна [PERSON] не були скасованими у спосіб передбачений нормами чинного законодавства України. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, то набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Згідно із ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, Фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Судові рішення інших держав є обов'язковими до виконання на території України за умов. визначених законом, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Отже, виходячи із змісту ст. 18 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ухвала про забезпечення позову від 24.10.2014 року (яка набрала законної сили) була обов'язкова, зокрема, для сторін оспорюваного правочину та нотаріуса. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 2 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно із п. 8 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. Відповідно до ст. 658 ЦК України законодавець передбачив, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Крім цього, згідно із ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що договір купівлі - продажу спрямований на припинення права власності на об'єкт нерухомого майна у відповідача [PERSON] й виникнення права власності в іншої особи, а саме у іншого співвідповідача [PERSON] З позовних вимог вбачається, що позивач є заінтересованою особою у справі і домагається відновлення порушеного його права, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом спірних договорів або визнання за ним права власності на це майно, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, про стягнення коштів на його користь за рахунок спірного майна. Зокрема, вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, яка враховуються судами при розгляді справ щодо ідентичних правовідносин. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 01.12.2015 року за № 9179 відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали після того, як судом було відкрито провадження у справі №450/2962/14-ц, а також на підставі документів про скасування арешту майна, які Пустомитівським районним судом Львівської області не постановлялись, до Єдиного державного реєстру судових рішень не вносились, а відтак, із моменту набрання законної сили ухвалою про забезпечення позову від 24.10.2014 року у справі № 450/2962/14-ц, у відповідача [PERSON] були відсутні повноваження на розпорядження 28/100 частин житлового будинку № 1 по вул. Смотрицького в місті Львові, загальною площею 484,7 кв.м. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому договір купівлі продажу частини житлового будинку від 01.12.2015 року, а саме 28/100 частин житлового будинку № 1 по вул. Смотрицького в місті Львові, загальною площею 484,7 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 9179підлягає визнанню недійсним із повернення сторін оспорюваних договорів у попереднє становище. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідачів у повному обсязі.

Outcome: approved