Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 серпня 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та пояснив, що шлюб із [PERSON] уклав 19 грудня 1992 року у відділі реєстрації актів цивільного стану м.Суми. Має неповнолітню доньку [PERSON], 1997 року народження. Відносини з відповідачем не склалися, взагалі припинились через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. В зв'язку з цим просив позов задовольнити, шлюб розірвати та залишити доньку на його утриманні та вихованні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч. 4 ст. 74 ЦПК України була повідомлена про час та місце розгляду справи. Зокрема, виклик відповідача було здійснено відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №160(5289) від 03.09.2014 року. Про причини неявки суд не повідомила, клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд без її участі не надала, тому вважаючи її належним чином повідомленою, суд визнає причину її неявки неповажною і вважає необхідним ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, дослідивши надані ним докази та матеріали цивільної справи, вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 19 грудня 1992 року у відділі реєстрації актів цивільного стану м.Суми, актовий запис №2157, що, крім пояснень позивача, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 19 грудня 1992 року вказаним відділом РАЦС. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], повторно виданим 12 листопада 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Балтського районного управління юстиції Одеської області. Згідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved