Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач 23 червня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 21 березня 2014 року. Від сумісного шлюбу дітей не мають. Сімейні стосунки не склалися через різність характерів та поглядів на життя у звязку з чим між ними виникали суперечки та сварки. Шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, живуть окремо з вересня 2017 року. Сімя розпалася та поновлена бути не може. Примирення неможливе. Позивач просив шлюб розірвати. У судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги , навівши ті обставини , що і в позовній заяві. При цьому вказав, що сім»я розпалася остаточно, примирення неможливе. Представник відповідача позов не визнала, просила суд надати строк для примирення сторін. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21 березня 2014 року, який було зареєстровано у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції , актовий запис № 113 (а.с.7). Від сумісного шлюбу дітей не мають. Сімейні стосунки не склалися через різність характерів та поглядів на життя у звязку з чим між сторонами виникали суперечки та сварки. Шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, живуть окремо з вересня 2017 року . Сімя розпалася та поновлена бути не може. Примирення неможливе. Згідно ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. На підставі ч. 1 ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV « про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено,що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено,що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом , встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру. У п.84 рішення Європейського суду з прав людини по справі « Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви NN 29381/09 та 32684/09) передбачено, « Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів…Також , з огляду на те, що Конвенція є « живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення …, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім»ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає ст..8, обов»язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань , цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, п. 126 Рішення Європейського суду з прав людини по справі « Фернанде Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено, « Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя . У зв»язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом , при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні» Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає , щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово « сімейний» засвідчує , що шлюб створює сім»ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Приймаючи до уваги те, що подружжя тривалий час стосунки не підтримує, сумісно господарство не веде, живе окремо, примирення між сторонами неможливе, суд вважає можливим шлюб між ними розірвати. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved