Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і просить суд стягнути з приватної фірми «Азурит» на його користь 7700 гривень 00 копійок заборгованості по відшкодуванню витрат у зв'язку з службовими відрядженнями та 11874 гривні 87 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 19574 гривні 87 копійок. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і просить суд стягнути з приватної фірми «Азурит» на його користь 2600 гривень 00 копійок заборгованості по відшкодуванню витрат у зв'язку з службовими відрядженнями та 8569 гривень 80 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 11169 гривень 80 копійок. Представник приватної фірми «Азурит» Сидорук А.І. в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] не заперечив. Визнав ту обставину, що при звільненні позивачів з роботи їм не були виплачені кошти по відшкодуванню витрат у зв'язку з службовими відрядженнями у розмірі 7700 гривень 00 копійок та 2600 гривень 00 копійок відповідно. Підтвердив і ту обставину, що вказані кошти не виплачені позивачам і по теперішній час. Невиплату коштів пояснив скрутним фінансовим становищем фірми та накладенням арешту на майно та кошти підприємства постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Онищук Л.П. від 23 липня 2014 року. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у приватній фірмі «Азурит» з 20 червня 2012 року на посаді майстра будівельних та монтажних робіт, 14 серпня 2012 року переведений на посаду виконавця будівельних та монтажних робіт, а 30 листопада 2013 року був звільнений з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. [PERSON] працював у приватній фірмі «Азурит» з 16 жовтня 2012 року на посаді монтажника і 30 листопада 2013 року був звільнений з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. При звільненні [PERSON] та [PERSON] з роботи 30 листопада 2013 року їм не були виплачені кошти по відшкодуванню витрат у зв'язку з службовими відрядженнями у розмірі 7700 гривень 00 копійок та 2600 гривень 00 копійок відповідно. Зазначені кошти не виплачені позивачам і по теперішній час. Вказані обставини сторонами визнаються і, крім того, підтверджуються дослідженими по справі письмовими доказами. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз'яснень, наведених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення на їх користь заборгованості по відшкодуванню витрат у зв'язку з службовими відрядженнями у розмірі 7700 гривень 00 копійок та 2600 гривень 00 копійок відповідно та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України у розмірі 11874 гривні 87 копійок та 8569 гривень 80 копійок відповідно. При цьому суд враховує, що відповідачем не оспорюється ні розмір суми середнього заробітку, розрахований позивачами, ні сума заборгованості по відшкодуванню витрат у зв'язку з службовими відрядженнями, що не була виплачена позивачам при їх звільненні. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов'язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачам при звільненні всіх належних їм сум мала місце не з вини відповідача.

Outcome: approved