Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач 25.11.2013 року звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення процентів, посилаючись на те, що 21.12.2011 року між ним та [PERSON] було укладено мирову угоду, якою [PERSON] визнав борг перед ним з урахуванням процентів в загальній сумі еквівалентній 6250 доларів США, що на день укладення мирової угоди становило 50 000 грн., яка була затверджена ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2011 року у справі № 2-610/11. Згідно п. 4 Мирової угоди сторони домовилися, що [PERSON] з моменту підписання мирової угоди зобов'язується сплатит йому проценти за користування позикою з розрахунку 2 % місячних, від суми боргу визначеної в п. 2 даної мирової угоди, тобто від 50000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на ст. ст. 509, 526, 598, 599, 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Між тим, сторони у мировій угоді визначили інший розмір процентів, а саме 2 % місячних. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді процентів виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Відповідач порушує зобов'язання за мировою угодою, боргу не погашає. Таким чином, сума боргу відповідача складає: сума процентів за користування коштами: 23 х 50 000*2/100 = 23 000 гривень 00 коп., де 23 - кількість місяців користування позикою (з грудня 2011 року по листопад 2013 року включно), 50 000 - сума боргу, в грн., 2 - розмір процентів в місяць, 100 - коефіцієнт прийнятий до розрахунку. Таким чином, ціна позову становить 23 000 гривень 00 коп. Просить суд стягнути з [PERSON] ідентифікаційний номер [NUMBER], що проживає: в [ADDRESS] на користь [PERSON] ідентифікаційний номер [NUMBER], що проживає: [ADDRESS], проценти за невиконання умов мирової угоди за період з 21 грудня 2011 року по 21 листопада 2013 року в розмірі 23 000 гривень 00 коп. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить його задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Суд вважає, що оскільки, відповідно до ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а ст. 169 ЦПК України дає право суду у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), суд вважає можливим розгляд справи за наявними матеріалами, в зв'язку з чим відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю та виходить з наступного. У відповідності до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 21.12.2011 року ухвалою Монастирищенського районного суду про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі, у цивільній справі № 2-610/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, між сторонами, а саме [PERSON] та [PERSON], затверджено мирову угоду (а.с. 5, 6). Доказів скасування чи зміни ухвали Монастирищенського районного суду від 21.12.2011 року про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі, у цивільній справі № 2-610/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, суду не надано. Ухвала суду про визнання мирової угоди та закриття провадження по справі є процесуальним судовим рішенням, вступила в закону силу, вона є діючою і обов'язкова для сторін до виконання в повному обсязі. Так, укладена між сторонами по справі мирова угода, що у подальшому, визнана судом, за своєю правовою природою є цивільно-правовим зобов'язанням сторін. Викладене підтверджується роз'ясненнями, викладеними в п. 3 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.12.2011 року «Щодо обов'язкових для усіх судів України правових позицій», відповідно до яких мирова угода, затверджена судом, може вважатися зобов'язанням у цивільно-правовому розумінні, тому є підстави для застосування статті 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Відповідно до п. 2 Мирової угоди від 21.12.2011 року ( далі Мирова угода), [PERSON] визнає борг з урахуванням процентів за період з моменту отримання позики до моменту підписання даної мирової угоди в сумі еквівалентній 6250 доларів США, що на момент укладення даної мирової угоди складає 50 000 гривень, на користь [PERSON]. Згідно постанови старшого державного виконавця відділу ДВС Монастирищенського РУЮ про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 39400858 від 14.08.2013 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-610/11 виданого 16.05.2013 року Монастирищенським районним судом Черкаської області про стягнення з [PERSON] 50257,23 грн. боргу на користь [PERSON] ( а.с. 22). Згідно п. 4 Мирової угоди - з моменту підписання даної мирової угоди [PERSON] зобов»язується сплатити [PERSON] проценти за користування позикою в розрахунку 2 ( два) проценти місячних від суми боргу, визначеного в п. 2 даної мирової угоди ( а.с. 6). Добровільне підписання відповідачем Мирової угоди від 21.12.2011 року, свідчить про згоду особи, яка її підписала, з текстом та всіма умовами, викладеними в цьому документі ( а.с. 6). Відповідно до ст. 509 ЦК України - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України - боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такого самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В результаті неналежного виконання умов мирової угоди за відповідачем залишається заборгованість в сумі 50000 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням, зокрема, трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сторонами у мировій угоді обумовлений інший розмір процентів за користування позикою, а саме 2 % місячних від суми боргу ( п. 2 Мирової угоди (а.с. 6)). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON], суду не надано. Отже, [PERSON] має право на стягнення коштів, передбачених умовами мирової угоди, законність якої визнано судовим рішенням. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України, передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом стягнення з відповідача процентів за невиконання умов мирової угоди за період з 21 грудня 2011 року по 21 листопада 2013 року ( стягнення 2% річних). Неповернення відповідачем коштів призвело до виникнення заборгованості перед позивачем. Однак, всупереч, виниклій заборгованості, відповідач належної оплати суми позики, а також виниклої суми процентів, за прострочення невиконання зобов»язання, позивачу не провів, що є порушенням права позивача, яке підлягає захисту судом і порушення якого, підлягає усуненню відповідачем, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного ст. ст. 509, 526, 527, 546, 548, 611, 612 , 625, 1046, 1049 ЦК України, та

Outcome: approved