Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач 30.11.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], предметом якої є визнання довіреності від 15.03.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за № 279, удаваною, визнання, що 15 березня 2016 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив автомобіль марки «Шевроле Авео», чорного кольору, 2011 року випуску, реєстраційний № АЕ 7167НК та стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми у розмірі 37 814 грн. Як на підставу позову позивач посилається на те, що 15.03.2016 року вони з відповідачем уклали удаваний правочин довіреність - для приховання фактичного укладення між ними договору купівлі-продажу автомобіля з розстроченням платежу з метою мінімізації розходів по оформленню й нотаріальному посвідченню самого договору купівлі-продажу, зняття з обліку та постановки на реєстраційний облік в МРЕО транспортного засобу. Даний договір купівлі-продажу відповідачем не виконаний він не сплатив залишок за придбаний автомобіль у розмірі 1400 доларів США, тобто не виконав досягнутої між ними домовленості. Згідно з частиною 1\~статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує /а.с.43/. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності позивача на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку /а.с.40/, відзив у встановлений судом строк без поважних причин не надав, що, у відповідності до ч.8 ст.178 ЦПК України, надає суду можливість вирішити справу за наявними матеріалами. Крім того, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи проводився у відсутності сторін, фіксація судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалась. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 15 березня 2016 року позивач уповноважив відповідача продати, передати в оренду, позичку та іншим чином розпоряджатись належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ 517741 від 14.01.2014 р. автомобілем марки «Шевроле Авео», чорного кольору, 2011 року випуску, реєстраційний № АЕ 7167НК. Вказана юридична дія була оформлена довіреністю від 15.03.2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 279 /а.с.8/. Проте, перед посвідченням нотаріусом вищезазначеної довіреності позивач, з однієї сторони передав у власність відповідачу [PERSON], а відповідач [PERSON], з іншої сторони, прийняв від нього вищезазначений автомобіль й ключі від нього та зобов'язався сплатити за нього 2500 доларів США з розстроченням платежу, з яких 1100 доларів США відповідач сплатив безпосередньо після підписання позивачем та передачі відповідачу зазначеної вище довіреності, а залишок у розмірі 1400 доларів США зобов'язався сплатити в розстрочку по 700 доларів кожного місяця до 15 травня 2016 року, що на день складання позову відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, станом на 23.11.2017 року, згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті НБУ вартість 100 доларів США складає 2701.3930 гривень, отже 1400 доларів США дорівнює 37 816 гривень /а.с.11/. Таким чином, правочин (довіреність від 15.03.2016 року) був вчинений для приховання фактичного укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу автомобіля з розстроченням платежу з метою мінімізації розходів по оформленню й нотаріальному посвідченню самого договору купівлі-продажу, зняття з обліку та постановки на реєстраційний облік в МРЕО транспортного засобу. У квітні-травні місяці 2016 року відповідач не сплатив позивачу грошові кошти, тобто не виконав досягнутої між ними домовленості відносно залишку сплати за придбаний автомобіль, що стало підставою для складання відповідачем боргової розписки, яка складена 12.05.2016 року у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] і в ній зазначено, що відповідач [PERSON] при купівлі автомобіля «Шевроле Авео», державний номер [NUMBER] у [PERSON] залишився винен гроші в сумі 1400 доларів США та зобов'язався їх повернути протягом місяця, тобто до 12.06.2016 року /а.с.10/. Отже, дійсність намірів сторін правочину (вище вказаної довіреності) повністю відображена у зазначеній розписці та підтверджує обставину укладання між позивачем та відповідачем саме договору купівлі-продажу автомобіля з розстрочкою платежу. Однак, відповідач [PERSON], взяті на себе зобов'язання покупця за договором купівлі-продажу автомобіля в повній мірі не виконав, сплативши лише частину ціни майна (автомобіля) у розмірі 1100 доларів США, при цьому не розрахувавшись з продавцем, тобто позивачем у розмірі 1400 доларів США. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті. що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. При цьому згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що заперечень проти позову відповідачем не надано, доводи позивача щодо удаваності укладеного між ними правочину - довіреністі, фактичного укладення договору купівлі-продажу, невиконання відповідачем зобов'язань за договором, а також розміру прострочених платежів нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що був сплачений ним при зверненні до суду у розмірі 640 грн., адже відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved