Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач - [PERSON] 15.11.2017 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому просить суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 26 листопада 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси, актовий запис №1268 від 26.11.1994 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дочку [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 3000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO]; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. У позовній заяві позивачка в обґрунтування вимог посилається на те, що 26.11.1994 року між нею та [PERSON], відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №1268. [INFO] за час перебування у шлюбі у них народилася дитина - [PERSON]. Позивачка вказує, що вони жили кожен своїм життям і не намагалися перейнятися проблемами іншого, зараз подружні стосунки у них не складаються, в них не має спільних інтересів, почуття поваги та любові, не мають бажання бути разом, спільне господарство та шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. На підставі викладеного, позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, у зв'язку з чим просить суд шлюб розірвати. Також позивач зазначила, що їх спільна дитина мешкає разом з нею. Відповідач - [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у вихованні дочки участі не приймає, інших дітей на утриманні не має, у зв'язку з чим позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дочку. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.11.2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаного позову та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Позивач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, надав пояснення, що не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів, однак не згоден з заявленою позивачем до стягнення сумою аліментів у розмірі 3000 гривень щомісячно, оскільки він офіційно не працевлаштований та отримує мінливий дохід. Також зазначив, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів у встановленому законом розмірі, а саме у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Надалі, позивач [PERSON] під час проведення підготовчого судового засіданні не заперечувала проти стягнення з відповідача на її користь аліментів на неповнолітню дитину у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, а також підтвердила, що в неї не має доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти в сумі 3000 гривень щомісячно та надавати такі докази до суду не має наміру. Сторони по справі також підтвердили, що вважають за доцільне ухвалити рішення по цій справі у підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 26 листопада 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів міста Одеси, актовий запис №1268 від 26 листопада 1994 року. За час шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. З наданої до суду довідки №226, виданої Житлово-будівельний кооперативом «Январець-3» 21.11.2017 року, вбачається, що неповнолітня дочка сторін по справі [PERSON], [INFO], мешкає разом з матір'ю [PERSON], у квартирі [ADDRESS]. Вказані обставини не спростовувались відповідачем по справі. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подальше сумісне проживання суперечить інтересам сторін, а тому позов [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180, ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2, ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем не надано до суду доказів чи має можливість відповідач сплачувати аліменти на неповнолітню дитину у розмірі 3000 гривень щомісячно, чи працевлаштований відповідач чи ні та про розмір доходів відповідача. Крім того, судом враховується, що позивачем особисто у підготовчому судовому засіданні було визнано, що в неї вказаних доказів не має та вона не має наміру їх збирати та надавати. Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільніє від обов'язків щодо дитини. Крім того у відповідності до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, судом враховується також, що відповідачем особисто у судовому засіданні було визнано, що він згоден сплачувати аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є мінімальним розміром у відповідності до ч.2 ст. 182 СК України. Законом України «Про прожитковий мінімум» встановлено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум застосовується для: загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ст.4 ЗУ «Про прожитковий мінімум»). При викладених обставинах, з урахуванням того, що: позивачем не надано доказів на підтвердження матеріального стану відповідача, який би дозволяв йому сплачувати аліменти у розмірі 3000 гривень щомісячно; відповідачем визнано стягнення з нього аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, кожен рік підлягає встановленню, та кожен місяць підлягає моніторингу; суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню частково, та вважає законним і справедливим стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дочку [PERSON], [INFO], у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, а саме з 15 листопада 2017 року, до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви в частині вимог про розірвання шлюбу у розмірі 640 гривень 00 копійок, а також стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір за подання позивачем позовної заяви в частині вимог про стягнення аліментів в сумі 640 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial