Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.07.2018 р. звернулася до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить: стягнути з [PERSON] на її користь 6 886,96 дол. США, конвертованих в національну валюту в рахунок погашення боргу за розпискою від 14 серпня 2013 р.; стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору в розмірі 1820 грн. 96 коп. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач вказує, що вони з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2008 р. до 02.12.2016 р. 14 серпня 2013 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір безстрокової позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу грошову суму в розмірі 6000 дол. США, на підтвердження чого відповідачем власноруч складено розписку. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вказує позивач, вона неодноразово зверталася до відповідача з претензійним листом про повернення грошових коштів та про стягнення з нього 3% річних від простроченої суми, а саме 20.03.2018 р. та 15.05.2018 р. Однак, в порушення укладених домовленостей, відповідач своїх обов`язків не виконав, будь-якої відповіді на претензійні листи не надав, грошові кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 6886,96 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 20.03.2018 р. становить 158616,26 грн., з яких: 6000 дол. США - сума основного боргу за договором позики, 886,96 дол. США - 3% річних від простроченої суми, розраховані позивачем за період з 02.01.2013 р. по 20.07.2018 р. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 01.08.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.08.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. 04.02.2019 р. до суду від представника позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої представник позивача просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 6000 дол. США + 149 дол. США, як 3% річних, конвертованих в національну валюту в рахунок погашення боргу за розпискою від 14 серпня 2013 р., що становить 162980 грн. 06 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1820 грн. 96 коп. 08.02.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У поданому відзиві відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки безстроковий договір позики із позивачем він не укладав. При цьому, в позовній заяві позивач стверджує, що згідно умов договору позики, 14.08.2013 р., тобто в момент оформлення розписки, позивач передала відповідачу 6000 дол. США. Разом з тим, позивач не передавала відповідачу жодних грошових коштів, в т.ч. вказані нею 6000 дол. США. Вказана позивачем розписка була оформлена на вимогу позивача за інших сімейних обставин, а саме він власноруч написав позивачу розписку, що готовий сплатити 6000 дол. США, які насправді позивачем не передавались. Зазначені обставини доводяться змістом самої розписки, в якій не зазначено про факт отримання, дати отримання, місця отримання ним коштів, а лише вказано про те, що він зобов`язується повернути позивачу 6000 дол. США. Таким чином, в розписці фактично зазначено про його обов`язок сплатити позивачу 6000 дол. США, без зазначення підстав для цього. Отже, враховуючи безгрошовість позики, відповідач вважає позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних від простроченої суми, безпідставними та необґрунтованими. 14.03.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] просить: визнати безгрошовим договір позики від 14.08.2013 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір позики від 14.08.2013 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на його користь 207750,50 грн. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, 14.03.2019 р. зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання безгрошовим та недійсним договору позики, стягнення грошових коштів, передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 13.11.2019 р., прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про визнання безгрошовим та недійсним договору позики від 14.08.2013 року, до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про стягнення коштів, - відмовлено та в цій частині зустрічну позовну заяву повернуто позивачу. Призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні. Вимоги зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання безгрошовим та недійсним договору позики від 14.08.2013 р., та стягнення грошових коштів, обґрунтовано наступним. Так, [PERSON] посилається на те, що безстроковий договір позики від 14.08.2013 р. із [PERSON] він не укладав. [PERSON] не передавала йому жодних грошових коштів, в т.ч. вказані нею 6000 дол. США. Вказана позивачем розписка була оформлена на вимогу [PERSON] за інших сімейних обставин, а саме він власноруч написав [PERSON] розписку, що готовий сплатити 6000 дол. США, які насправді нею не передавались, а [PERSON] натомість в усному порядку зобов`язалася повернути приховані нею посвідчення водія, паспорту, свідоцтва про реєстрацію ТЗ та інші документи. Зазначені обставини доводяться змістом самої розписки, в якій не зазначено про факт отримання, дати отримання, місця отримання ним коштів, а лише вказано про те, що він зобов`язується повернути [PERSON] 6000 дол. США, без зазначення підстав для цього, та без зазначення про те, що вказані грошові кошти насправді передавались [PERSON] [PERSON] . Таким чином, [PERSON] вважає договір позики від 14.08.2013 р. безгрошовим. Крім цього, як вказує [PERSON] , на момент оформлення розписки та її підписання, вони з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Фактичні шлюбні відносини між ними на момент оформлення розписки, тобто 14.08.2013 р., припинені не були, вони продовжували спільне проживання, ведення спільного господарства та інші шлюбні відносини. На думку [PERSON] , у разі визнання судом факту отримання ним від [PERSON] позики в сумі 6000 дол. США, такі кошти не підлягатимуть стягненню з нього, оскільки в силу ст. 60 СК України, такі кошти являтимуться спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене та те, що за змістом договору позики від 14.08.2013 р. він нібито отримав від [PERSON] в якості позики власні грошові кошти, що суперечить ст. 1046 ЦК України, а тому, [PERSON] вважає, що в силу положень ст.ст. 203, 215 ЦК України зазначений договір позики підлягає визнанню недійсним. 16.01.2020 р. до суду від представника позивача [PERSON] (за первісним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого представник позивача просить в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі, первісний позов - задовольнити. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник позивача [PERSON] (за первісним позовом) вказує на те, що розписка, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, оформлена відповідно до вимог законодавства безпосередньо відповідачем та підтверджена підписом останнього. При цьому, за загальними правилами розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору, тобто фактично є договором позики, відображає його умови. Розписка засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, вимоги зустрічного позову є безпідставними та необґрунтованими. 21.01.2020 р. до суду від відповідача [PERSON] (за первісним позовом) надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої [PERSON] не погоджується з доводами, викладеними представником [PERSON] у відзиві на зустрічну позовну заяву, просить відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 24.01.2020 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник [PERSON] (позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні заявлені первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог. [PERSON] (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) та представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зустрічну позовну заяву підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у ній. Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши їх доводи, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 12.07.2008 р. зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис №867), що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 02.12.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №411. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилається на те, що 14 серпня 2013 р. між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір безстрокової позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу грошову суму в розмірі 6000 дол. США, на підтвердження чого відповідачем власноруч складено розписку. Як вказує позивач, вона неодноразово зверталася до відповідача з претензійним листом про повернення грошових коштів та про стягнення з нього 3% річних від простроченої суми, а саме 20.03.2018 р. та 15.05.2018 р. Однак, в порушення укладених домовленостей, відповідач своїх обов`язків не виконав, будь-якої відповіді на претензійні листи не надав, грошові кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Таким чином, позивач, з урахуванням поданої уточненої позовної заяви, просить стягнути з відповідача 6000 дол. США - суму основного боргу за договором позики та 149 дол. США, як 3% річних, конвертованих в національну валюту в рахунок погашення боргу за розпискою від 14 серпня 2013 р., що становить 162980 грн. 06 коп. Звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання безгрошовим та недійсним договору позики від 14.08.2013 року, позивач [PERSON] посилається на те, що безстроковий договір позики із [PERSON] він не укладав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі №464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 14.08.2013 р., [PERSON] зобов`язався повернути гроші в розмірі 6000 (шість тисяч) доларів США [PERSON] . Вбачається, що 20.03.2018 р. [PERSON] направляла [PERSON] лист-вимогу про витребування грошових коштів, у якому просила виконати зобов`язання за договором позики від 14.08.2013 р. та повернути грошові кошти в розмірі 6000 дол. США основного боргу (що станом на 20.03.2018 р. за даними НБУ в гривневому еквіваленті становить 158616,26 грн.) та 398 дол. США (10534,00 грн.) - 3% річних від простроченої суми. [PERSON] не заперечує факту написання ним розписки, проте категорично заперечує отримання у борг від [PERSON] будь-яких коштів 14.08.2013 р. При цьому, договір позики між ними не укладався. Такі доводи відповідача [PERSON] підтверджуються змістом вказаної розписки, з якої не вбачається, що [PERSON] є позичальником, який отримав 14 серпня 2013 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк. З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, про зобов`язання повернути гроші, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд вважає, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем [PERSON] умовах. Саме написання розписки не підтверджує факту укладення договору позики. Згідно розписки від 14.08.2013 р., [PERSON] лише зобов`язався віддати [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 дол. США, а не повернути отриману у борг суму коштів. Тому, враховуючи вимоги ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики, в розумінні зазначених вище вимог закону, не укладався, що свідчить про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у [PERSON] не може безумовно свідчити про існування договору позики між нею та відповідачем [PERSON] . Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає, що стороною позивача [PERSON] в суді не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання 14.08.2013 р. саме договору позики, а отже підстав для стягнення [PERSON] грошових коштів на її користь судом не встановлено, тому в задоволенні первісного позову слід відмовити за необґрунтованістю. Ухвалюючи рішення суд виходить з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів - документу, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Частина 1статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Таким чином, оскільки за результатами розгляду справи судом встановлено недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, оскільки не встановлено укладення 14.08.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] договору позики, згідно якого [PERSON] передала в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 дол. США, а тому позовні вимоги зустрічного позову про визнання безгрошовим та недійсним договору позики від 14.08.2013 року, задоволенню не підлягають. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову.

Outcome: dismissed