Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство ПриватБанк звернулися в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки суд не сповістив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вказала на недоведеність позовних вимог, просила застосувати строк позовної давності. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору KRXRR308540639 від 01.10.2008 року позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 3918,02 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до розрахунку позивача відповідач станом на 30 жовтня 2013 року має заборгованість в сумі 19266,88 гривень, яка складається з: - заборгованість по процентам за користування кредитом 1,16 гривень; - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 17872,06 гривень; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 [PERSON] та правил надання банківських послуг: - штраф (фіксована частина) в сумі 500, 00 гривень; - штраф (процентна складова) в сумі 893,66 гривень. Згідно із п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до п. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням\~положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно\~перевищує розмір збитків. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного [PERSON] України від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1120цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. При цьому, встановивши, що розмір пені значно перевищує розмір основного боргового зобовязання за кредитним договором, та навіть загальний розмір заборгованості з відсотками та комісією, а також те, що стягнення заборгованості у визначеному банком розмірі, в тому числі і пені, будуть порушені права [PERSON], необхідно застосувати до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2\~ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3\~ст. 549 ЦК України). Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Таким чином, перевіряючи наведені розрахунки пені, суд зазначає, що розмір пені, заявлений позивачем в сумі 17872,06 грн. значно суму заборгованість по процентам за користування кредитом 1,16 гривень, на яку вона нарахована. За положеннями\~ст. 61 Конституції\~України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у\~ст. 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного [PERSON] України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Тому суд вважає за необхідне зменшити розмір пені до 1,16 копійок та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення штрафу. Проте, представник відповідача просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності, з чим суд погоджується виходячи з наступного: Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Представник банку посилається на те, що відповідно до пункту 5.5 [PERSON] позовну давність за домовленістю сторін установлено тривалістю у п'ять років, а тому позов заявлено в межах установленої кредитним договором позовної давності. При визначенні суми, яка підлягає до стягнення суд скористався своїм правом та зменшив розмір неустойки відповідно до ч.3 ст.531 ЦК України. Такі вимоги не ґрунтуються на законі. У постанові Верховного [PERSON] України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15) міститься висновок про те, що [PERSON], в яких установлено позовну давність тривалістю у пять років, не містять підпису позичальника, а відтак ці [PERSON] не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Надані позивачем [PERSON] позичальником не підписані, що банком не заперечується. Крім того, на порушення вимог ст. 5960 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, не заявлено клопотання про поновлення таких строків з доданням відповідних доказів, а\~враховуючи відсутність обставин переривання строку позовної давності, суд,

Outcome: dismissed