Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач 12.04.19 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом посередництвом свого представника, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , обгрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником вказаного вище будинку. Відповідач [PERSON] зареєстрована, але фактично не проживає у будинку з 2003 р.. Відповідач [PERSON] зареєстрований, але фактично взагалі не проживав у цьому будинку. Місце перебування відповідачів йому не відоме. Вони інтересу до помешкання не виявляють, витрат, пов`язаних з оплатою комунпослуг чи на обслуговування будинку, не несуть. Він усно неодноразово просив відповідачів знятись з реєстрації місця проживання у його будинку, однак, безрезультатно. Покликаючись на ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 383, 405, 391 ЦК України, ст. 150, ч. ч. 1, 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить позов задовольнити. Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 23.05.19 р.. Копію вказаної вище ухвали суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідачами отримано під розпис 11.09.19 р.. За станом на 11.10.19 р. відповідачі не подали до суду відзиву на позовну заяву. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, хоча, кожен зокрема, належно повідомлені. Причини неявки суду не повідомлено. Попередньо представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у її та її довірителя відсутності, де зазначено, що позов підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча, кожен зокрема, належно повідомлені. Причини неявки суду не повідомлено. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з`явились. Суд, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстровані як такі, що проживають у вказаному вище будинку, що стверджується копіями паспортів позивача та відповідача [PERSON] .. Згідно з копією договору дарування будівель від 08.07.97 р., позивач прийняв у свою приватну власність цілий житловий будинок у с. Мельниці Ковельського району Волинської області. Довідкою № 855 від 10.04.19 р., виданою Велицькою сільрадою Ковельського району Волинської області, стверджується, що у складі сім`ї позивача є відповідачі як його сестра та племінник, які з ним, однак, не проживають. Як слідує з акта обстеження умов проживання позивача від 10.04.19 р., складеного комісійно Велицькою сільрадою Ковельського району Волинської області, позивач проживає у власному спірному будинку, що є у його приватній власності за вказаним вище договором дарування, де, крім цього зареєстровані з 07.04.15 р., однак, фактично не проживають, обидвоє відповідачів. З пояснень односельчан [PERSON] , 48 р . н., [PERSON] , 69 р. н., відповідач [PERSON] проживала тут до 2003 р., а відповідач [PERSON] - не проживав у цьому будинку взагалі. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається за членами сім`ї (в т. ч. колишніми) власника жилого приміщення у їх відсутність. За змістом зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які є та які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час. Суд враховує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати один рік. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила одного року. Та обставина, що відповідачі у спірному будинку, власником якого є позивач, не проживають, принаймі, відповідач [PERSON] - з 2003 р., а з врахуванням дати реєстрації у цьому будинку - з 07.04.15 р., відповідач же [PERSON] - не проживав там ніколи, тобто, не проживає з 07.04.15 р.. Вони не ведуть з позивачем спільного господарства. Наведене вище свідчить про втрату ними права на користування спірним жилим приміщенням. Даних про те, що при вселенні відповідачів у вказаний вище будинок, між сторонами укладались певні угоди про порядок користування відповідачами житловою площею (приміщеннями) у цьому будинку; чи в період з 04.05.05 р. по даний час він прибував для проживання у спірну квартиру, однак, свого права реалізувати не міг з вини позивача, у розпорядженні суду немає. Таким чином, у судовому засіданні знайшли своє ствердження доводи позивача у тій їх частині, що відповідач більше року не проживає у належній їй вказаній вище квартирі без причин, які можна було б оцінити як поважні. Доказів того, що відповідачі не проживають у вказаному вище будинку позивача внаслідок неправомірної поведінки останнього, у судовому засіданні не здобуто. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є власником вказаного вище будинку, у якому сторони значаться проживаючими. З 07.04.15 р. (найпізніше) відповідачі обидвоє у спірному будинку постійно та безперервно не проживають по даний час без поважних причин. Тому позов слід задовольнити. З відповідачів на доход держави підлягає стягненню в рівних частках сума судового збору, від сплати якого звільнений позивач за законом як особа з інвалідністю 2 гр.. На підставі наведеного,

Outcome: approved