Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач 19.11.2015 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди. 11.04.2016 р. позивач обґрунтував заявлений позов додатковими підставами. Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що 03.11.2015 р. між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 001821, згідно п.1.3 якого відповідач-лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач-лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Предметом договору згідно п.1.1 договору є транспортний засіб МТЗ-89.1, згідно додатку № 2 до договору, який є його невід'ємною частиною, предметом лізингу є МТЗ 82, а він з відповідачем домовлявся про трактор МТЗ 82.1. У жодному пункті договору і додатках не зазначено, що предметом договору є трактор, що суперечить вимогам ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 20661,16 доларів США, що станом на дату підписання договору еквівалентно 500000 грн., сума виплат авансового платежу - 10330,58 доларів США, щомісячний авансовий платіж - 860,88 доларів США, адміністративний платіж (10%) - 2066,12 доларів США, комісія за передачу (3%) - 619,83 долари США. Того ж дня 03.11.2015 р. він здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 50000 грн., що підтверджується квитанцією № 14553931 від 03.11.2015 р., де у призначенні платежу зазначено авансовий платіж. Вважає оспорюваний договір недійсним, оскільки при його укладенні не було додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення, а також його умови не відповідають принципу справедливості і добросовісності та ставлять у дисбаланс договірні права і обов'язки на шкоду йому як споживачеві, обмежуючи його права як споживача. Це, зокрема, п.1.4 договору, який суперечить положенням ч.1 ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця (постачальника) та лізингодавця за зобов'язанням по продажу (поставці) предмета лізингу щодо його якості, комплектності, справності. Згідно п.5.9 оспорюваного договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу; при цьому на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу та ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. Згідно п.10.15 він як лізингоодержувач позбавлений права відмовитися від зміни (збільшення) лізингових платежів, а за таку відмову встановлена його відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Положення ст.12 встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише щодо лізингоодержувача, усуваючи відповідальність відповідача, надаючи йому, зокрема, право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового його розірвання споживачем (п.12.1), у результаті чого останній позбавлений можливості захистити свої права і інтереси у випадку порушення лізингодавцем умов договору. Несправедливою є також умова договору щодо зміни власника предмета лізингу (п.16.7), оскільки у разі відмови лізингодавця підписати договір про зміну умов договору він як лізингоодержувач зобов'язаний на протязі 10 днів повернути предмет лізингу третій особі, при цьому сплачені ним кошти поверненню не підлягають, що не відповідає вимогам ст.8 ЗУ «Про фінансовий лізинг». З урахуванням правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, вважає, що умови оспорюваного договору є несправедливими відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною; у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансової діяльності, що є підставою для визнання договору недійсним згідно ч.1 ст.227 ЦК України; за своєю правовою природою оспорюваний договір є змішаним договором і містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню; у разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України є нікчемним. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу, стягнути з відповідача 50500 грн. спричинених збитків (50000 грн. сплачених коштів + 500 грн. за послуги банку), 5000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з поведінкою відповідача щодо нього, 1000 грн. витрат на правову допомогу, сплачений судовий збір. Позивач у судове засідання не з'явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути в його відсутності, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, у надісланому на адресу суду запереченні відповідач просив справу розглянути у відсутності свого представника, позов не визнав, посилаючись на те, що твердження позивача про те, що умови договору є несправедливими і завдають йому шкоди, не відповідають дійсності та є необґрунтованими. Оспорюваний договір фінансового лізингу вчинений з дотриманням норм ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить встановлені законом основні істотні умови, вчинений у передбаченій законом письмовій формі, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Позивач погодився з усіма його умовами під час підписання договору і здійснив оплату 50000 грн., які згідно п.9.7 договору зараховані як адміністративний платіж, яким згідно договору визнається першочерговий одноразовий платіж, що вноситься лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору; вказаний адміністративний платіж є правомірним, а тому поверненню не підлягає. Сплачена позивачем комісія у розмірі 500 грн. є комісійною винагородою банку за перерахунок грошових коштів та зараховується на рахунок банку як його дохід, тому вимога про стягнення цих коштів з відповідача є безпідставною. Вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. вважає необґрунтованою. Просив у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що 03.11.2015 р. між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 001821, згідно п.1.3 якого відповідач-лізингодавець зобов'язується придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач-лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства (а.с.5-12). У відповідності з вимогами ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору згідно п.1.1 договору є транспортний засіб МТЗ-89.1, згідно додатку № 2 до договору, який є його невід'ємною частиною, предметом лізингу є МТЗ 82. У договорі та додатках не зазначено, що предметом договору є саме трактор, що суперечить вимогам ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до п.8.2 та додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 20661,16 доларів США, що станом на дату підписання договору еквівалентно 500000 грн., сума виплат авансового платежу - 10330,58 доларів США, щомісячний авансовий платіж - 860,88 доларів США, адміністративний платіж (10%) - 2066,12 доларів США, комісія за передачу (3%) - 619,83 долари США. 03.11.2015 р. позивач здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 50000 грн., що підтверджується наданим позивачем та долученим до матеріалів справи оригіналом квитанції № 14553931 від 03.11.2015 р. (а.с.52). Відповідно до п.1.4 оспорюваного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо; за цими зобов'язаннями відповідає продавець. Згідно вимог ч.1 ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) вказаного предмета. З огляду на те, що вибір продавця предмета лізингу за оспорюваним договором здійснює відповідач, так як у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися позивач у випадку порушення якості, комплектності, справності та інших умов з продажу товару, то п.1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності у частині порушення умов продажу предмета лізингу суперечить положенням ст.808 ЦК України. Згідно п.5.4 оспорюваного договору лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування або стану предмета лізингу. Таким чином, лізингодавець звільняється від такої відповідальності Однак, на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу та супутніх ризиків здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. Пунктом 10.15 оспорюваного договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни лізингових платежів сторони укладають додаткову угоду до основного договору і підписують акт коригування вартості предмета лізингу; при цьому передбачено, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, після чого лізингоодержувач забов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Положення ст.12 оспорюваного договору встановлюють жорстку односторонню відповідальність за порушення умов договору лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, усуваючи від відповідальності відповідача, надаючи йому, зокрема, право не повертати суму комісії за організацію договору (адміністративний платіж) у випадку дострокового його розірвання споживачем (п.12.1), у результаті чого останній позбавлений можливості захистити свої права і інтереси у випадку порушення лізингодавцем умов договору. Згідно п.16.7 спірного договору у разі передачі лізингодавцем прав та обов'язків за даним договором третім особам та при переході права власності на предмет лізингу до третьої особи умови даного договору може бути змінено на розсуд третьої особи, про що лізингоодержувач і третя особа зобов'язані укласти відповідний договір про зміну умов договору; у разі відмови лізингодавця підписати договір про зміну умов договору лізингоодержувач зобов'язаний на протязі 10 днів повернути предмет лізингу третій особі, при цьому сплачені лізингоодержувачем кошти поверненню не підлягають. Суд вважає, що наведені положення оспорюваного договору є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні даного спору суд враховує викладену нижче правову позицію Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч.2 ст.18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи вказану норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно вимог ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З урахуванням вказаної правової позиції Верховного Суду України; враховуючи встановлену судом обставину, що передбачений оспорюваним договором обов'язок позивача сплатити авансовий платіж в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, адміністративний платіж в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісію за передачу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб, яка потребує відповідної ліцензії, та обставину щодо відсутності у відповідача такої ліцензії; враховуючи встановлені обставини щодо несправедливості умов оспорюваного договору, у якому виключені або обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором і законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно всупереч вимогам чинного законодавства значно розширені права лізингодавця, - суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення сплачених за договором коштів у розмірі 50000 грн. Суд вважає необґрунтованими вимогу про стягнення з відповідача 500 грн. комісії за послуги банку, яка є комісійною винагородою банку за перерахунок грошових коштів і зараховується на рахунок банку як його дохід, та вимогу про стягнення 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що позивач не довів спричинення йому моральної шкоди. Крім того, п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача на відшкодування лише моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. З відповідача слід стягнути у користь позивача 1000 грн. витрат на правову допомогу згідно оригіналу квитанції (а.с.51), 500 грн. сплаченого ним судового збору за майнову вимогу (а.с.1), а всього 1500 грн. судових витрат, та в дохід державного бюджету 487,40 грн. судового збору за немайнову вимогу про визнання недійсним договору. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3 ч.1 п.6, 215, 216, 220 ч.1, 227, 509 ч.3, 628 ч.2, 799, 806, 808 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: partial