Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

Позивач 18.03.2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що 31.05.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики б/н, відповідно до умов якого останній отримав від позивача грошові кошти в борг у сумі 63700,00 грн. Відповідно до п. 3.4 зазначеного договору відповідач зобов'язувався повернути кошти позивачу до 30.07.2013 року, однак умови договору не виконав в зв'язку з чим позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача суму боргу та відсотки за користування коштами, а також судові витрати. В судовому засіданні 18.08.2014 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд, задовольнити їх в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленим (а.с. 29,30), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 31.05.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (а.с.7), відповідно до умов якого останній отримав від позивача грошові кошти в борг в сумі 63700,00 грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів (а.с.8). Відповідно до п.3.4 договору, позичальник повинен був повернути позивачу вказану суму до 30.07.2013 року. У встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання. Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу за договором позики, однак кошти відповідачем не було повернуто. У встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання. Укладеним договором позики б/н від 31.05.2013 року п. 4.2 встановлено, що у випадку невиконання відповідачем вимог, визначених п. 3.4 договору, останній сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неповернутої суми позики за кожен день прострочення (а.с. 7). Таким чином, станом на 14.03.2014 року у відповідача перед позивачем існує заборгованість за договором позики, яка складається: борг за договором позики від 31.05.2013 року в сумі 63700,00 грн., прострочка складає 227 днів, та згідно п. 4.2 договору відповідно до розрахунку (а.с. 5) складає 5172,78 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування коштами в розмірі 3% за період прострочення в сумі 1188,48 грн. (а.с. 4). Суд приходить до висновку, що вимога в цій частині задоволенню не підлягають оскільки укладеним договором позики передбачено інший розмір процентів у випадку невиконання відповідачем вимог, визначених п. 3.4 договору, останній сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неповернутої суми позики за кожен день прострочення, а тому вимога про стягнення процентів за користування коштами в розмірі 3% за період прострочення в сумі 1188,48 грн. задоволенню не підлягають. Отже, на день подачі позову до суду, загальна сума боргу, яку відповідач повинен повернути позивачу становить: 63700,00 грн. + 5172,78 = 68872,78 грн. З вимогою про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, позивач не звертався. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно квитанції від 14.03.2014 року (а.с. 1), позивач сплатив 700,62 грн.(тобто 1% від суми боргу), оскільки позовні вимоги задовольняються частково, а саме в розмірі 68872,78 грн. то відповідно судові витрати стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 688,73 грн.

Outcome: partial