Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.02.2020 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30.05.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позивач зобов`язався передати у власність відповідача грошові кошти у розмірі 200\~000 грн. 00 коп., у вигляді безпроцентної поворотної позики. Тоді як, відповідач зобов`язався повернути вищезазначені грошові кошти до 30.11.2013 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки від 28.11.2013 року. Натомість до теперішнього часу зобов`язання за договором позики відповідачем не виконано та суму боргу не повернуто. Крім того, зазначила, що нею було пропущено строк загальної позовної давності з поважних причин, оскільки внаслідок руйнування її квартири в м. Авдіївці, вона була вимушена в 2015 році з місця реєстрації до м. Миколаєва. Враховуючи вищенаведене, просить суд поновити їй процесуальний строк, стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 200 000 грн. 00 коп., три відсотки річних у сумі 36\~500 грн. 00 коп., а також інфляційні втрати в сумі 503\~800 грн. 00 коп., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору. Позивач [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просить суд слухати справу за її відсутності та не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому зазначила, що зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності не є поважними. Крім того, договір позики та договір іпотеки, які було складено та підписано одночасно, мали фіктивний характер. Нерухоме майно, що було предметом іпотечного договору, а саме: будівлі складу за адресою [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] у 2012-2013 роках належало та до теперішнього часу фактично належить [PERSON] , який мешкав за адресою: [ADDRESS] . Вказана особа на момент укладання угод була, та мабуть і на теперішній час є, чоловіком доньки позивача. З метою уникнення від сплати податків [PERSON] у судовому порядку переоформив вищевказане майно на [PERSON] , а потім планував продати його третій особі. На даний час представник відповідача вживає заходів щодо отримання архівних матеріалів судового рішення та матеріалів нотаріальної справи по іпотечному договору для оскарження дійсності вищевказаних правочинів. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та відзив на позовну заяву, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.\~3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~ч.\~5,\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 1 ст.\~1049\~ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047\~ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047\~ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до п. 1 договору позики від 30.05.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець надає позичальнику позику, а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим договором термін. Згідно п. 2 договору позики, розмір позики становить 200\~000 грн. 00 коп., які позичальник отримав повністю до підписання цього договору. Своїм підписом під цим договором позичальник, підтвердив факт одержання грошей і відсутність щодо позикодавця будь-яких претензій фінансового характеру . Відповідно до п. п. 3-4 договору позики, суму позики позичальник зобов`язався повернути в строк до 30.05.2013 року. Сторони погодили, що цей термін може бути продовження за погодженням сторін. Позичальник зобов`язався повністю повернути позикодавцеві суму позики в день закінчення терміну, визначеного в п. 3 цього договору. Відповідно до ст.\~546\~ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. В якості забезпечення зобов`язання за договором позики від 30.05.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] 28.11.2013 року укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Ясинуватського районного нотаріального округу Дорменок Ю.М.. Згідно п. 2 договору іпотеки предметом іпотеки є будівлі складу за адресою [ADDRESS] та за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.п. 2.2. договору іпотеки за домовленістю сторін на момент укладання договору предмет іпотеки оцінено у сумі 200\~000 грн. 00 коп. На думку суду, укладений 28.11.2013 року договір позики та договір іпотеки від 28.11.2013 року, підтверджує факт отримання [PERSON] від [PERSON] у борг 200 000 грн. 00 коп., які він зобов`язався повернути до 30 листопада 2013 року. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі до 30 листопада 2013 року, відповідачем [PERSON] до суд не надано. Станом на дату розгляду справи оригінал договору позики перебуває у [PERSON] , що за правилом ст.\~545\~ЦК України свідчить про невиконання позичальником [PERSON] зобов`язання по поверненню позики. Згідно зі ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Верховний суд України в п. 24 своєї постанови пленуму від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, що для визнання\~правочину фіктивним\~необхідно встановити\~наявність умислу\~всіх сторін\~правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В пункті\~25\~вищевказаної постанови\~пленуму Верховний\~суд України\~зазначив,\~що за\~удаваним правочином\~(стаття\~235\~ЦК)\~сторони умисно\~оформляють один\~правочин,\~але між\~ними насправді\~встановлюються інші\~правовідносини.\~На відміну\~від \~фіктивного правочину,\~за удаваним\~правочином права\~та обов`язки\~сторін виникають,\~але не\~ті,\~що випливають\~зі змісту\~правочину. Встановивши\~під час\~розгляду справи,\~що правочин\~вчинено з\~метою приховати\~інший правочин,\~суд на\~підставі статті\~235\~ЦК має\~визнати,\~що сторонами\~вчинено саме\~цей правочин,\~та вирішити\~спір із\~застосуванням норм,\~що регулюють\~цей правочин.\~Якщо правочин,\~який насправді\~вчинено,\~суперечить закону,\~суд ухвалює\~рішення про\~встановлення його\~нікчемності або\~про визнання\~його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно вимог ст.\~234\~ЦК України фіктивним\~є правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином. Фіктивний\~правочин визнається\~судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами Згідно вимог ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В силу вимог ст.\~6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.\~628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1, 2 ст.\~638\~ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Верховний Суд в своїй постанові від у справі № 903/439/18 зазначив, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. В своїй постанові Верховний Суд від 20.02.2019 року у справі № 917/2060/17 зазначив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. З договору позики від 30.05.2013 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що при укладенні договору позики між [PERSON] та [PERSON] не було додержано вимог, які встановлені ч. 5 ст.\~203\~ЦК України матеріали справи не містять. Суд наголошує, що подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.\~81\~ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші. Надаючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам з боку їх допустимості, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що відповідачем та представником відповідача не надано жодних доказів, які б давали суду підстави, що договір позики від 13.05.2013 року є удаваним правочином, тобто таким, що був вчинений сторонами для приховання іншого правочину чи то фіктивним, тобто таким, що не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків із наданням відповідного рішення суду. Поза увагою не залишається і той факт, що згідно п. 9 договору позики від 13.05.2013 року, сторони узгодили між собою, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм відомі. Сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Разом з тим, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник відповідача просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. За змістом ст.\~256-258\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3-5 статті 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд звертає увагу, що сторони домовились, що сума позики за договором від 30.05.2013 року має бути повернута відповідачем 30.11.2013 року. Таким чином, враховуючи, що у визначений строк позика повернута не була, строк позовної давності щодо стягнення боргу за договором позики від 30.05.2013 року сплив 01 грудня 2016 року. З позовом до суду позивач звернувся лише 20 лютого 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності. В якості поважності пропуску строку позовної давності позивач [PERSON] посилається на те, що у неї виникли непереборні обставини. З 20.04.2015 року вона набула статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою департаменту соціальних виплат і компенсацій Корабельного району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради № 241/09.0211 від 18.01.2019 року. Крім того зазначила, що13.03.2017 року внаслідок артобстрілу було пошкоджено її квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області та актом робочої групи Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області від 11.04.2018 року. Надаючи оцінку доводам позивача, щодо поважності пропуску строку позовної давності, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03.10.2018 року у справі № 752/4422/17. Зокрема, в своїй постанові Верховний Суд зазначив, що у ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимушене переміщення позивача з місця проживання та пошкодження майна, не є безумовною і достатньою підставою для визнання причин пропуску позовної давності поважними, оскільки згідно ст. ст. 15, 16\~ЦК України захист цивільних прав здійснюється судом та з моменту коли позивач дізнався про порушене право до дати звернення до суду пройшло більше шести років. При цьому за змістом статті 261\~ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред`явлення позову, а така обізнаність і можливість, на думку суду, у позивача була. Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду із позовом після спливу позовної давності, про застосування якої просила представник відповідача [PERSON] , в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] необхідно відмовити. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача;\~ 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed