Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника Гришка В.М. - звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою Київської міської ради, Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської обл., третя особа: [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла матір позивачки, [PERSON] . Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] , в якому матір`ю записана [PERSON] . Позивачка після реєстрації шлюбу 14.02.1985 року своє дівоче прізвище [PERSON] змінила на [PERSON] . [PERSON] [INFO] , після розірвання шлюбу з [PERSON] , взяла собі дівоче прізвище « [PERSON] ». 11.02.1970 року [PERSON] , 1942 року народження уклала шлюб з [PERSON] , 1942 року народження, зареєстрований Дніпровським ЗРГС м. Києва. За життя [PERSON] набула у власність кооперативну двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Ордер видавався на [PERSON] та членів сім`ї - чоловіка - [PERSON] та доньку - [PERSON] . Відповідно до заповіту від 1 червня 1992 року складеного [PERSON] , «все майно», де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, і на що за законом матиме право, [PERSON] заповіла [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . За життя [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкове майно складається з цілого житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] зверталася до Мотижинської сільської ради із заявою про надання дозволів на виготовлення технічної документації для передачі земельних ділянок у власність за адресою- [ADDRESS] . Було складено акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, але за життя не встигла закінчити приватизацію земельної ділянки під будинком. Крім цього, відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай), [PERSON] належала земельна частка (пай) в розмірі 3,36 га., у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, який знаходиться на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області, яка не увійшла до складу спадщини. 21.08.1995 року виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва було видано [PERSON] та членам його сім`ї- дружині - [PERSON] та двом синам [PERSON] і [PERSON] , ордер на жиле приміщення №825 серія Б, на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] на час смерті [PERSON] проживала разом з ним в квартирі [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] ніхто для оформлення спадщини до нотаріуса не звертався, так як [PERSON] фактично прийняла спадщину після чоловіка в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Заяву про відмову від прийняття спадщини не подавала. Після смерті чоловіка, [PERSON] переїхала жити до [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , де проживала до смерті. 19.03.2019 року [PERSON] звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Згідно постанови державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової В.Ф. неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, так як, відсутня інформація, щодо останнього місця реєстрації/проживання спадкодавця, так як вона була знята з місця реєстрації з 1995 року та в подальшому ніде не зареєстрована, неможливо визначити коло спадкоємців, а також до спадкової справи не було надано документів на майно померлої особи, що унеможливлює ідентифікувати місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини та будь-якого рухомого майна, а також спадкоємиця [PERSON] пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої. Таким чином, позивачка звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області, Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] про встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем, [PERSON] , за адресою- [ADDRESS] , на час відкриття спадщини; визнання за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на кооперативну двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] , в порядку спадкування право користування на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнання за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) в розмірі 3,36 га., у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, який знаходиться на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області. Ухвалою судді від 19.04.2019 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Позивачем на виконання вищевказаних ухвал суду, у встановлені суддею строки, було усунуто зазначені судом недоліки. Ухвалою судді від 07.06.2019 справу було прийнято до провадження та призначено підготовчий розгляд. 22.08.2020 представником позивачки - Адвокатам Гришко В.М. було подано уточнену позовну заяву зі змісту якої сторона позивача просила встановити факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем - [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ; встановити факт постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини; визнати за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на кооперативну двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , в порядку спадкування право користування на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) в розмірі 3,36 га., у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, який знаходиться на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 28.10.2019 року було проведено заміну неналежного відповідача, а саме Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію було замінено на Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію. Ухвалою суду від 06.02.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача - Гришко В.М. , позовні вимоги підтримав, просивши про їх задоволення, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином. На адресу суду від представника міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого просить суд на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно норм чинного законодавства, щодо визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , на житловий будинок [ADDRESS] , і земельну ділянку (пай) в розмірі 3, 36 га., що знаходиться в [ADDRESS] , в іншій частині позовних вимог, а саме визнання права користування на квартиру [ADDRESS] , відмовити в повному обсязі та слухати справу у відсутності представника Київської міської ради. В обґрунтування своєю позиції представник посилається на те, що позивачкою не надано жодного належного доказу та не наведено жодної правової підстави для визнання за нею право користування на квартиру [ADDRESS] . Представник Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшло клопотання від Сільського голови ради з проханням здійснювати розгляд справи у відсутності їх представника. Представник Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву від представника не надходило. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів та третьої особи на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши зібрані в справі письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки з огляду на наступне. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. [PERSON] являлась матір`ю для позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/з № 145). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу з [PERSON] , змінила прізвище на дівоче « [PERSON] », що також підтверджується відповіддю Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 3563/03-01-44 від 23.10.2018 року. 11.02.1970 року [PERSON] , 1942 р.н., уклала шлюб з [PERSON] , 1942 р.н. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а/з № [NUMBER] ) З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з № 27) За життя [PERSON] , яка померла [INFO] , склала заповіт від 01.06.1992 року, відповідно якого «все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, і на що за законом матиме право заповідає [PERSON] » Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.09.2006 року, [PERSON] отримала у спадок від гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкове майно, яке складається з цілого житлового будинку за номером [ADDRESS] , належного померлій, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 квітня 2004 виконкомом Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області на підставі рішення виконкому Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області від 17.10.2003 року за № 59, зареєстрованим Макарівським бюро технічної інвентаризації в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 квітня 2004 року. На земельній ділянці розташовано: житловий будинок, дерев`яний, побудований у 1935 році, загальною площею 54,2 кв.м., житловою площею 19, 3 кв.м., за планом земельної ділянки позначений літерою «А», сарай, дерев`яний -«Б», сарай дерев`яний «В», криниця -1; огорожа -2. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з № [NUMBER] ) За життя [PERSON] набула у власність кооперативну двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ЖБК «Дарницький - 10» від 25.10.1999 року про повну сплату пайових внесків. Ордер видавався на [PERSON] та членів сім`ї: чоловіка - [PERSON] та доньку [PERSON] . Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Для повного та всебічного розгляду справи в суді були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які показали, що померла [INFO] [PERSON] , дійсно після смерті свого чоловіка [PERSON] , постійно проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю донькою - позивачкою у справі. Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки їх покази не суперечать іншим матеріалам справи. Тому і підстав для сумніву у правдивості пояснень позивача про спільне проживання зі спадкодавцем у суду немає. Таким чином, позивачкою доведено факт постійного проживання разом з покійною матір`ю на час відкриття спадщини, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. 23.11.2018 року позивачка звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової В.Ф., від 22.03.2019 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за померлою [PERSON] , оскільки відсутня інформація, щодо останнього місця реєстрації/проживання спадкодавця, так як вона була знята з реєстраційного обліку з 1995 року та надалі ніде не зареєстрована, неможливо визначити коло спадкоємців, а також до спадкової справи не надано документів на майно померлої, що унеможливлює ідентифікувати місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини та будь -якого рухомого майна, а також спадкоємиця гр. [PERSON] пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої, постійно не проживала з померлою на день її смерті та не була зареєстрована з нею за однією адресою, а тому є такою, що не прийняла спадщину. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про визнання права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON] підлягають задоволенню судом. Разом з тим, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), [PERSON] належала земельна частка (пай) в розмірі 3, 36 га., у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, який знаходиться на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області, яка не увійшла до складу спадщини. З матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] зверталась до Мотижинської сільської ради із заявою про надання дозволів на виготовлення технічної документації для передачі земельних ділянок у власність за адресою: [ADDRESS] . Було складено акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що у позивачки відсутній оригінал правовстановлюючого документу - сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН № 370154, інших доказів, що підтверджують право власності померлої матері позивачки - [PERSON] на земельну частку (пай) в матеріалах справи не міститься, а відтак вимога, щодо визнання за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) в розмірі 3,36 га., у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Шевченка, який знаходиться на території Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області, не підлягає до задоволення. Що стосується вимоги, про встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ; визнання за [PERSON] , в порядку спадкування право користування на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , суд дійшов до наступних висновків. 21.08.1995 року виконавчий комітет Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва видав [PERSON] та членам його сім`ї: дружині - [PERSON] та двом синам [PERSON] та [PERSON] , ордер на жиле приміщення № 825 серія Б, на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з № 21) Згідно відповіді П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори спадкова справа до майна померлого [PERSON] не відкривалась. Згідно статті 58 Житлового кодексу Української PCP єдиною підставою для вселення є ордер. Відповідно до вимог статті 61 Житлового кодексу Української PCP договір найму житлового приміщення укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з вимогами ст. 65 Житлового кодексу Української PCP квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати: чи дотриманий порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог статті 15 Житлового кодексу Української PCP видача ордера відноситься до повноважень районних в місті Києві державних адміністрацій. Згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 року № 121 районні в місті Києві державні адміністрації наділені повноваженнями щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, ведення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності та укладення договору найму житлових приміщень. З доданих до позовної заяви документів вбачається, що позивачці ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] , не видавався. При цьому, судом було встановлено, що позивачка набула право користування в кооперативній двокімнатній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується в тому числі ордером, виданим на [PERSON] та членів сім`ї: чоловіка - [PERSON] та доньку [PERSON] та весь спірний період кристувалась саме вказаною квартирою. Крім того, дослідивши всі долучені до матеріалів справи докази в їх сукупності, суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимоги позивачки та встановлення факту її спільного проживання зі спадкодавицею саме в кооперативній двокімнатній квартирі [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З доданих до позовної заяви документів, а також з урахуванням положень діючого законодавства України вбачається, що [PERSON] не надано жодного належного доказу та не наведено жодної правової підстави для визнання за нею право користування на квартиру [ADDRESS] , а відтак вимога, щодо визнання за [PERSON] , в порядку спадкування право користування на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , не знайшла свого підтвердження. Відповідно встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , не має для позивача юридичних наслідків, а відтак є необґрунтованою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, Мотижинської сільської ради Макарівського району Київської області, Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial